Макс Кідрук. Зазирни у мої сни

Бачите? Навіть смерть має серце.

Маркус Зузак. Крадійка книжок

Емоції так само реальні, як гравітація. Сновидіння мають не меншу силу, ніж історія.

Джо Гілл. NOS4A2

Неврологи загалом переконані, що всі психічні процеси мають під собою конкретне нейробіологічне підґрунтя. Згідно з цим припущенням — і за наявності довершених засобів вимірювання мозкової активності та хороших математичних моделей мозку — в принципі, не повинно бути перешкод для того, щоб декодувати візуальний вміст таких психічних процесів, як сон, пам’ять та óбрази… На сьогодні нам невідомо, чи процеси на кшталт сновидінь реалізовані в людському мозку в функціонально подібний до сприйняття [візуальних образів] спосіб. Але якщо це так, то у нас є реальна можливість… розшифрувати мозкову активність під час сну чи мріяння.

Професор Джек Л. Ґеллент, Неврологічний інститут ім. Хелен Уіллз, Каліфорнійський університет у Берклі, Каліфорнія

Колись давно батько наказував мені перейматися лише тим, що я здатен контролювати, і ніколи не турбуватись через те, що контролювати неспроможний.

Він багато чого говорив, мій батько. Наприклад, що тяжка праця переважить талант, якщо талант відмовляється тяжко працювати. І що за «спробую» медалей не дають. І що лише чемпіон боїться програти, а всі решта бояться виграти. Батько — тренер хлопчачої волейбольної команди Рівненської районної ДЮСШ — мав у запасі з десяток схожих висловів. Гадаєте, вони комусь допомагали? Навряд. Сумніваюся, що вони надихали кого-небудь, окрім нього самого.

У сорок один у батька діагностували цукровий діабет. Хвороба виявилася задавненою, тож поки її перебіг узяли під контроль, устигла дати ускладнення на очі та серце. Особливо на очі. За рік після першого візиту до лікаря він перестав упізнавати людей на відстані далі ніж за п’ять кроків від нього. Матір повезла його до Луцька, де у приватній клініці йому зробили лазерну фотокоагуляцію — точкове припікання сітківки, що на якийсь час зупинило розростання кровоносних судин.

Пригадую, як невдовзі після операції батько прийшов додому напідпитку. Мама — вчителька української мови та літератури — ще не повернулася зі школи. Ми були самі. Він сів біля мене на табурет і почав говорити. Я думав, він нарікатиме на життя, на хворобу, але ні, він говорив про сім’ю та ще — дуже плутано й незв’язно — про любов і повагу. Говорив довго, завершивши розлогий монолог черговою псевдофілософською фразою: «Не можна втримати в серці те, для чого там немає місця». Тринадцятирічний я насилу стримався, щоб не пирснути. Тоді його слова здавалися кумедними. Не так слова, як те, що вони злетіли з уст сорокадворічного напівпрофесійного тренера напівпрофесійної волейбольної команди, який півжиття проходив у спортивних штанах і кедах. Із замацаним свистком на грудях. Не втримуй у серці те, для чого там немає місця. Мене розсмішило, що батько вірив у дурниці, які говорив.

Усе це було до того, як я його зненавидів. Певна річ, зненавидів не через висловлювання. Не через те, що він був поганим батьком, бо загалом поганим він не був. І навіть не через те, що одного дня — я закінчував десятий клас, а йому щойно виповнилося сорок чотири — він, не сказавши ні слова, пішов із дому. Тихо вдягнувся, тихо причинив за собою двері та більше не повернувся. Ми з матір’ю перелякалися, звернулися до міліції, і за два дні його знайшли. Ну, тобто як знайшли. Батько зателефонував і повідомив, що не житиме з нами, додавши щось іще — мати, захлинувшись слізьми, впустила телефонну трубку, а я, підхопивши її, не розчув до пуття, — чи то щоб ми не турбувалися, чи то щоб ми не турбували його. Все.

Але не в цьому причина.

Я не спав усю ніч. І не до кінця розумію, що тут роблю. Чорт…

Я зненавидів його через те, що він так і не пояснив чому.

Невже атмосфера в сім’ї була аж такою нестерпною, що він у сорок чотири роки покинув усе й пішов із дому? Час від часу батько з матір’ю сварилися, але жодна зі сварок не переросла в затяжний конфлікт. Упродовж дев’яти місяців після його зникнення ми з мамою уявлення не мали, куди він подався, поки один із його колег із Рівненської обласної федерації волейболу, перестрівши матір на вулиці, не розказав, що Євген Белінський живе тепер з іншою жінкою. Тринадцять років відтоді спливло, а я ніяк не можу зрозуміти: на хріна він їй здався? Хворий на діабет, підсліпуватий, зі слабким серцем. Чужий. Невже вона дбала про нього краще, ніж це робила б мама? Ніколи. Хоча, можливо, мені просто подобається так думати, оскільки я так і не змирився з тим, що він не прийшов по речі. Йдучи, батько забрав із собою лише паспорт і водійські права. Одяг, білизна, взуття, книги, командні фотографії, а також потемнілі від часу кубки й медалі з фальшивою позолотою — все залишилося. Цей мотлох досі лежить на антресолях.

Я добре пам’ятаю батькові висловлювання, проте мушу напружуватися, щоб пригадати його самого. Намагаюся згадати його, коли ми жили разом, але розумію, що це марно. Гадаю, це неможливо в принципі, як неможливо насолоджуватися вишуканістю форми склеєної з уламків вази, вдаючи, наче не помічаєш грубих швів, які огидними шрамами розсікли малюнок на порцеляні. Звісно, ваза була чудовою. Колись. Давно. До того як розбилася.

Отак і з батьком. Я просто не можу згадувати його окремо від його щезнення. Спогади крихкі. Я усвідомлюю це, але однаково прагну воскресити в уяві батьків образ. Він випливає з пітьми й постає перед очима, проте виникає враження, що дивлюся на нього через кілька товстих і страшенно подряпаних шматків різноколірного скла. Мені не вдається протиснутися до нього справжнього крізь нашарування останніх найболючіших спогадів. Він спотворений, але — по-особливому. Ці останні шари ніби навмисно гіперболізують лише найгірше. Скажімо, намагаюся пригадати, як ми з батьком їздили велосипедом до Рівненського зоопарку або як він забирав мене після уроків до себе в ДЮСШ, де дозволяв спостерігати за тренуванням, або як захоплено розповідав про улюблених джазових виконавців. Я пам’ятаю це, от тільки в цих спогадах переді мною не батько. Переді мною мовчазний незнайомець із розмитою плямою замість обличчя. І коли я напружуюся, наближаюся, щоб розгледіти знайомі риси, хтось перемикає канал. Пам’ять перекидає на інший спогад — недобрий і злий. Пригадую, що ніколи не любив спортивні ігри з м’ячем, бо батько не вчив мене грати. Іноді ми вибиралися на природу, і я благав його навчити мене грати у волейбол так, як уміє він. Той відмахувався. Я продовжував канючити доти, доки він не підводився та брав до рук м’яч. Після чого починав гатити по ньому так, начебто мав намір убити мене. Я зосереджувався не на тому, як відбити подачу, а як ухилитися й вижити. Боявся, що мене переламає навпіл, якщо опинюся на лінії польоту м’яча. У якусь мить я все ж не встигав вивернутися, і батько влучав у мене — у голову чи в груди. Мене відкидало на метр і розкарячувало на землі. Але я підводився — в голові гуло, — підхоплювався майже відразу й посміхався, переборюючи сльози та злість, показуючи, що зі мною все гаразд, граємо далі. А він кричав: «Ну що, тепер досить?» Зазвичай на цьому все завершувалося, однак іноді йому здавалося мало, він біг по м’яч і продовжував гатити ним у мене, примовляючи: «Не розпускай нюні, чемпіоне! Вставай! Ти ж сам хотів! Відбивай! А ти як думав? Це волейбол!»

Але найчастіше спливає в пам’яті, як після повернення батька з Одеси, зачинившись у ванній, плакала мама. Це відбулося на початку дев’яностих, напевно, 1991-го, бо з обігу ще не вийшли відрізні купони. Батько щойно влаштувався тренером у ДЮСШ і навесні поїхав із командою на змагання до Одеси. Їх поселили в інтернаті. Через день він зателефонував із пошти додому та попросив маму вислати грошей на їжу. В інтернатській їдальні годували препаскудно, добових не платили, тож його хлопці в буквальному сенсі хиріли з голоду. Мама переказала п’ять рублів. Повернувшись, батько ще з порога налетів на неї: «Чим ти думала?! Ти зганьбила мене! П’ять рублів! П’ЯТЬ СРАНИХ РУБЛІВ! Я б тобі віддав! Невже ти не розумієш, що їх навіть на срані булочки не вистачило?» Мама вислухала його, після чого зачинилась у ванній кімнаті. Я — малий — перелякався. Довго сидів під дверима, слухаючи, як вона схлипує, потім кликав її, потім сам плакав, але вона не вийшла з ванни до вечора. 1991-го мені було чотири, і я, зрозуміло, не міг знати подробиць тієї історії. І лише 2002-го, після того як він пішов, мама розповіла, що сталося. Вона чудово усвідомлювала: для того щоб прогодувати команду, потрібно рублів сорок. Точно не менше ніж двадцять п’ять. Але мама — звичайна вчителька в країні, яка впродовж наступних чотирьох років ставитиме світові рекорди з інфляції, — не мала жодної зайвої копійки. Тоді вона в Обласній станції переливання крові здала кров. Усе, що виручила, переказала батькові в Одесу.

Чому я думаю про батька перед смертю? Не дивуйтесь. Я завше згадую його, коли щось трапляється. Коли почуваюся розгубленим і неспроможним знайти вихід. Ви не уявляєте, як це — зростати із намертво втрамбованим, немов цвяхами прибитим, хронічним запитанням у голові: чому, знаючи, як перетворювати шмаркатих підлітків на чоловіків, він не додав стільки важливих елементів у матеріал, із якого виліплював власного сина?

Я наляканий і чіпляюся за спогади про батька, щоб відтягнути момент стрибка. Як сліпець намагаюся намацати просту відповідь на просте запитання: як я тут опинився? От тільки простої відповіді немає. Я можу відтворити всі події, що привели мене сюди, проте від того ні на крок не наближуся до розуміння, чому все має закінчитися саме так. Власне, я вже намагався: багато разів відмотував плівку назад, по кісточках перебираючи кожен епізод лише для того, щоб переконатися: жоден із них не був безнадійним чи безвихідним. Я так і не натрапив на момент, пригадавши який зміг би з певністю сказати: тут, саме тут, у цьому конкретному місці повернув не туди.

Чорт забирай, що я тут роблю?.. Раніше мені здавалося, наче люди покінчують життя самогубством через помилки. Не через усвідомлення помилок, а коли через помилки з тихим хрускотом ламається невидима підпірка, на яку зазвичай спираються перед тим, як поглянути в очі найріднішим. Тоді, коли помилок накопичується так багато, що ти стаєш безнадійно поламаним усередині. Я не безгрішний, однак упевнений: мої рішення — всі, які стосувалися Теодора, — не були хибними. І тепер мені лячно не тому, що намірився обірвати життя. Страшно йти з життя, не знайшовши відповідей. Чому? Як? За що? Мене бентежить усвідомлення, що я змушений розплачуватись за незалежне від мене — за вчинки та помилки людей, які не мали жодного стосунку до мене чи до мого сина.

Повірте, я довго тримався. Попри все що відбувалося з Теодором, не опускав рук. Іноді засинав — неначе із пригрітою на грудях змією — із думкою про те, як добре було б не прокинутися, але ніколи серйозно не замислювався про самогубство. Навіть коли довкола все ставало безжалісно чорним, від чого здавалося, ніби тебе топлять у нафті, коли світ тріщав і на очах розколювався на уламки, я не впадав в отупіння, властиве людям у безвиході. Якби позавчора хтось натякнув, що за два дні я стоятиму на вузькому карнизі дванадцятого поверху готелю Wyndham, відраховуючи останні удари серця до стрибка, я б… Навіть не уявляю, як учинив би. Розсміявся? Покрутив би пальцем біля скроні? Два дні тому я все ще пам’ятав, як це — насолоджуватися життям…

Мабуть, треба просунутися ще трохи вліво. Неприємно припускати, що власник універсала, який застиг поміж моїх ніг, проклинатиме мене за лічені хвилини після смерті. А може, й не проклинатиме. Можливо, власник машини виявиться багатієм, якому начхати на автомобіль, і згодом він, пишаючись, показуватиме друзям фотографії на iPhone: «Пригадуєте українця, який у вересні 2015-го шугонув із вікна готелю в Балтиморі[1]? То він гепнувся на мою тачку! Ось дивіться: розніс увесь дах на друзки, придурок».

Дванадцять поверхів…

Ні, я не зміню свого рішення. Стрибну. Якби вагався, то ще ввечері поїхав би до будинку на березі Ліберті замість лишатися на ніч у готелі в центрі Балтимора. Утім, я зволікаю, бо є запитання — напевно, найважливіше з усіх, — яке труїть ізсередини та не дає довести до кінця те, для чого я сюди видерся. Коли все почалося?

Це важливо.

Я згадую батька, думаю, чи встигну відчути біль, хоча навряд чи біль від зіткнення дошкулить дужче за страх, що пропікав вогнем протягом ночі, переймаюся, щоб ненароком не зачепити автомобіль на тротуарі перед готелем, і водночас усвідомлюю, що все це не те — це не має значення. Найбільша проблема полягає в тому, що я так і не зрозумів, коли все почалося. Півно`чі я пролежав у обставленому класичними меблями номері, міркуючи, як усе склалося б, якби три місяці тому я відхилив пропозицію Лізи Джин Торнтон і відмовився вирушити до Америки. Або якби змирився з діагнозом Паламара та почав давати сину «Фінлепсин ретард». Чи це щось змінило б? Не знаю. І це дратує. Звісно, тепер уже пізно, час не повернути назад, але я без вагань продав би душу дияволові, щоби дізнатися, коли — і з чого — все почалося. Адже тоді я зміг би втямити, де вчинив не так. Чи уявив — просто помріяв би, — що зробив би, щоб урятувати сім’ю й уникнути багна, в яке мене затягнуло впродовж останніх п’яти років.

Розумієте?

Бо я не зробив нічого поганого! Я не зробив нічого неправильного!

І все ж я тут.

Хочете знати чому? Це довга історія. Історія, сповнена малопомітних і, на перший погляд, неістотних деталей (лише тепер, із величезним запізненням, я осягнув, якими вони були вагомими). Утім, навіть збагнувши, у що сплітаються ці нібито несуттєві деталі, навряд чи ви повірите, що людина може покінчити життя самогубством через сновидіння. Майже напевно, що не повірите. Що не дивно. Два дні тому я б сам не повірив. Але іронія якраз і полягає в тому, що я маю намір вистрибнути з вікна через сон, який побачив у літаку під час перельоту з Орландо[2] до Балтимора.

Гаразд, визнаю, я вагаюсь. І мені страшно. От тільки я боюся не того, що чекає внизу. Я не тремчу перед смертю. Мене до помутніння в очах лякає думка про те, що мій учинок — цей стрибок — нічого не вирішить. Що пролетівши півсотні метрів і роздовбавши череп об асфальт, я не провалюсь у пітьму та не втечу від того, що прийшло до мене вві сні на борту того клятого «Боїнга». Бо, врешті-решт, мій батько помилявся: у світі точно є речі, які ти не здатен контролювати, але які ніколи, нізащо не захочуть лишити тебе осторонь.

Частина 1

Сон — то в дітей якась зона бойових дій. Надто коли вони зовсім малі. Син моєї подруги собі пальці в очі пхав, тільки б не засинати. Серйозно.

Майкл Маршалл. Непрохані

Інкубація — прихований період хвороби від моменту зараження до появи перших ознак захворювання.

Словник української мови в 11 томах

1

З чого почати?

Ця історія не про мого батька. І не про мене теж.

Теодор з’явився на світ пізнього вечора у четвер 15 липня 2010-го у Рівненському пологовому будинку № 2. Зріст — 49 сантиметрів, вага — 3 кілограми 900 грамів, нормальний, здоровий козарлюга з голосом, від якого, за словами акушерки, у відділенні попрогиналися вікна та розплавилося кілька дверних ручок.

Єву, мою дружину, завезли до пологового відділення напередодні — в середу, а перейми почалися у четвер уранці. Четвер видався погожим — сухий, безвітряний і зовсім не спекотний, — щоправда, на погоду я зважав найменше. Від хвилювання почувався наче людина, яка ступає на борт літака: ніби нема про що непокоїтися, але від усвідомлення власної безпорадності тіло раз у раз пересмикувалося, немов у пропасниці. Я просидів у пологовому будинку з 8:30 ранку до народження Теодора, проте на самі пологи не потрапив. Не тому, що не дозволив лікар. Я мав у що перевдягнутися та міг би зайти до операційної, однак Єва не захотіла, щоб я бачив, як вона народжує.

Припускаю, когось із вас дивує ім’я, яке ми дали синові. Мовляв, що за дурня, козаків не називають Теодорами! Якби це залежало лише від мене, я волів би бачити сина Остапом. Справді. Моя мама — Катерина Володимирівна Белінська, ще та українофілка, — була б у захваті. Мама все життя пропрацювала вчителем української мови та літератури і колись хотіла назвати Остапом мене. Зрештою передумала та нарекла мене на честь Мирона Катранника, одного з головних героїв роману «Жовтий князь» Василя Барки. Не скажу, що ім’я Мирон мені не подобається — хоча, погодьтесь, є якась часточка невинної схибнутості в тому, щоб назвати сина іменем літературного героя, який сконав від голоду, — але й захвату від нього я не відчував. З іншого боку — я був єдиним Мироном у школі, єдиним Мироном в університеті й пізніше збагнув, що унікальність імені певною мірою зумовлювала й унікальність ставлення до мене. Попри те що Мирон чудово римується з «гандон», ніхто ніколи не обзивав мене останнім. Загалом ім’я Остап здавалося мені чудовим, ідеальним просто. От тільки Єва та її матір — Жанна Валеріївна Лауда — навіть слухати не схотіли про Остапа.

На двадцятому тижні вагітності лікарка повідомила, що в нас буде хлопчик. Після того ми з Євою разів із двадцять розмовляли про можливе ім’я, але ні про що не домовилися. Напевно тому, що говорила переважно Єва, а я здебільшого відмовчувався, а також тому, що запропоновані Євою імена відгонили дешевою мелодрамою. Розмріявшись, дружина уявляла нашого сина як не на червоній доріжці у Каннах, то в кабріолеті, що на повній швидкості мчить поміж голлівудськими пагорбами. Відповідно я не сприймав ці розмови серйозно. На другий день після пологів Єва представила остаточний і, припускаю, затверджений тещею перелік потенційних імен для нашого сина: Фабіан, Даніель, Леонард, Герман, Альберт, Едгар, Теодор, Ернест, Оскар і — прости Господи — Тамерлан. Тамерлан, трясця вашій матері! Ви чули таке?! Тамерлан, бляха, Белінський!

Жанна Валеріївна — яка не мала ні статків, ні статусу, але поводилася так, наче все життя грала в гольф на найдорожчих курортах, чий чоловік, Лаврентій Романович, був звичайним далекобійником, обожнював у перервах між рейсами напиватися до нестями та щедро оббльовувати ліфт, сходи та ґанок свого під’їзду, — наполягала на імені Фабіан. Я запитав, якою, на її думку, є скорочена версія імені, на що Жанна Валеріївна відказала: «Фаня. Звісно, Фаня. Звучить прекрасно, хіба ні?» Я сказав, що Фанею називали мою прабабцю — Афанасію Федорівну Бердник, — яка впродовж останніх чотирьох років перед смертю не впізнавала власне відображення у дзеркалі. Мені кортіло також додати, що Фабіан римується з «павіан», і поцікавитись у тещі, чи вона коли-небудь бачила павіанячу задницю, проте вона й так образилась, і я промовчав. Згодом заявив, що не потерплю імен Даніель, Герман і, безперечно, Тамерлан. З тих, що лишилися, я вибрав найменш крикливе — Едгар. Єва погодилася відразу. Жанна Валеріївна побурчала, але згодом попустилася. А третього дня після пологів, перед тим як піти додому, дідько мене за язика смикнув бовкнути, що називатиму малого Едді й що це з біса круто, адже так називають маскот, тобто талісман, улюбленого хеві-метал гурту мого дитинства — британського Iron Maiden. Кохана мала у палаті планшет із доступом до Інтернету, тож ще до того, як я доїхав на своєму підтоптаному Nissan Almera додому, зателефонувала мені на мобільний і довго репетувала, доводячи, що я ідіот і що вона не називатиме синочка на честь придуркуватої британської мумії.

Залишились Оскар, Леонард, Альберт, Теодор і Ернест.

Пологи пройшли без ускладнень. У понеділок уранці я забрав Єву з пологового будинку й дорогою додому сказав, що не проти Теодора. І то не був компроміс, ну, ви розумієте, я не ламав себе, щоб погодитися. За вихідні прочитав про Теодорів усе, що знайшов у Інтернеті, не менше ніж сотню разів, змінюючи інтонації, промовив «Теодор» і «Тео» вголос і зрештою погодився, що все гаразд, ім’я мені подобається. По-справжньому подобається. За ним крилися розум, могутність, лідерство. Теодор Рузвельт, Теодор Драйзер, Теодор Уілсон[3]. Враження трохи псували фотографії плюшевих ведмежат, які то тут, то там миготіли серед результатів Google-пошуку, проте я вирішив, що ми з Євою називатимемо сина лише Теодором або — скорочено — Тео. І жодного Теді.

Увечері третього дня після повернення із сином додому до нас завітали дві Євині подруги. Дівчата поцікавилися іменем малюка, на що Єва з гордістю відповіла: «Теодор». І тоді одна з тих тупих курок пирснула: «Це як бика?» А друга додала щось про кориду. Дружина не розгубилася: «Саме так, корида. Теодор буде сильним і невгамовним, як бик». Упродовж наступних кількох місяців у голові час від часу зринала думка, а чому, власне, бик? І яка, в біса, корида? Я обнишпорив Інтернет у пошуках мультфільму чи кіно про бичка на кличку Теодор, заходив на сайти з продажу племінних бугаїв, але не відшукав жодного Теодора. І тільки наприкінці травня 2011-го до мене дійшло, яка глибока прірва між сприйняттям цього світу чоловіками та жінками. Була майже північ, я віз клієнта від клубу «Лагуна» до мікрорайону Північний, коли перед очима неначе блискавка кресонула. Теодор — тореадор. Тореадор — корида. Корида — бик. ТОРЕАДОР! Євина подруга подумала про бика, бо ім’я Теодор близьке за звучанням до слова «тореадор». Як тупо! Тупо, хіба ні?

Я на мить пошкодував про вибір імені для сина лиш одного разу — в липні того ж 2011-го року. Вкотре виїхавши у місто, щоб підзаробити грошей для жертвоприношень Блакитному Монстрові, я раптом зміркував, що мій малий може виявитися менш фартовим, ніж його татко. А що як, припустив я, мого сина обзиватимуть Тедиком-педиком? Насправді хвилювання виявилися марними. Восени 2015-го, коли мого сина могли б почати обзивати Тедиком-педиком у дитсадку, ми з Тео вже перебували в Америці.

Отак-от.

Єва, Мирон і Тео. Теодор Миронович Белінський. Ідіть до біса — нормальне ім’я!

Крім того, могло бути гірше, правда?

2

Теодору виповнилося два роки й три місяці, коли я вперше помітив невелику тверду грудку, що набрякла за правим вухом.

У дитинстві й у мене, й у мого батька часто набухали лімфовузли. Я добре знав, що це таке, а тому не переймався та не бив на сполох. У мене лімфовузли напухали здебільшого на потилиці, в місці з’єднання шиї з головою. Іноді набрякання супроводжувалося підвищенням температури, але жодного разу до серйозних ускладнень це не призвело. За тиждень-півтора організм перемагав інфекцію, і набряки сходили самі по собі. Завжди.

Із Тео склалося інакше. Набряк тримався впродовж місяця. На другому тижні ми з Євою почали щоранку оглядати синове вушко: я говорив, що набряк не збільшується, Єва панікувала, що ґуля росте й Тео слід повести до лікаря. Я всоте розказував їй про себе та про свого батька, про те, як у нас усе минало. Врешті-решт переконував. Певну роль відіграло також те, що до набряку Теодор мав краснуху. Хвороба почалася з підвищення температури та сухого кашлю. Другого дня на обличчі Тео з’явилася висипка, яка до вечора поширилася на решту тіла, і трохи набухли лімфатичні вузли — там, де зазвичай у мене, — на шиї під потилицею. Краснуха, як відомо, лікування не потребує, тож ми просто сиділи з Тео вдома. Через три дні висипка зійшла, температура нормалізувалася, ґульки за шиєю зникли. А невдовзі потому я вперше помітив той набряк за вушком. Словом, я відмовлявся вести Тео до лікаря, бо думав, що набряк є результатом краснухи, наслідком того, що організм не до кінця поборов інфекцію. Сподівався, що все владнається без лікарів, адже, ви ж знаєте, це краснуха, а краснуху лікувати не треба.

Перші два роки Тео взагалі багато хворів. Застуди, вітрянка, проблеми з травленням, алергічні висипи. Про дитсадок не могло навіть ітися. Нам із Євою доводилося корегувати робочі графіки — точніше, корегував переважно я, — щоби хтось постійно сидів із малим удома. Я працював оператором кол-центру в Zoom Support, рівненській філії міжнародної компанії, що займається дистанційною підтримкою користувачів Windows та Apple, і мені було простіше підлаштовуватися: я виходив на роботу раз на три дні та міг обирати нічні або нічно-ранкові зміни, щоб упродовж дня — поки Єва на роботі — глядіти Теодора. Єва працювала адміністратором у готельному комплексі «Чорна перлина», що на об’їзній трасі на півдні від Рівного. У вихідні або коли в «Перлині» не проходили корпоративи чи святкування вона поверталася додому раніше, я залишав Теодора на неї і виїжджав у місто таксувати.

Але повернімося до набряку.

У листопаді 2012-го я нарешті визнав, що припухлість розростається. Ґуля затверділа, потемніла та збільшилася до розміру персикової кісточки. Вушко малого стирчало вбік, наче його хтось навмисно відстовбурчував. Ми вибрали найближчий день, коли і мені, і Єві не потрібно було йти на роботу, — четвер, 22 листопада, — і повели Теодора до приватного педіатра. Той, тільки поглянувши на Тео, скерував нас до обласної лікарні.

У лікарні нас прийняв хірург-отоларинголог Кирило Мазур, кругловидий чолов’яга середніх років. Лор обдивився Теодорове вушко, двічі натиснув на ґулю — Тео аж шикнув від болю, — а тоді підняв голову та сердито втупився в мене. Єва сиділа поруч, проте лікар чомусь пожирав поглядом лише мене й говорив так, наче дружини в кімнаті не було.

— Коли це з’явилось?

— Ну-у… — я добре пам’ятав, коли вперше намацав припухлість за вухом сина, але вагався, не хотів зізнаватися, — півтора чи-и-е… д-два місяці тому.

— Ви два місяці не помічали, що у вашого сина за вухом гнійник завбільшки зі сливу?

— Я… ну… — я зиркнув на Єву, шукаючи підтримки, але вона сиділа нерухомо, ніби мумія, і, стиснувши губи, не зводила очей з хірурга. — У мене в дитинстві часто набрякали лімфовузли, а потім усе минало, і я думав…

— Це правобічний гнійний лімфаденіт, — перервав мене лор. — Величезна гнійна куля на голові. Куля, яка будь-якої миті може прорвати куди завгодно, — він постукав пальцем собі по скроні й повторив: — На голові.

На кілька секунд запанувала тиша, потім я ніяково запитав:

— Що стало причиною?

— Почалося із запалення лімфовузла. Його спричиняють стафілококи, стрептококи й інші збудники, що поширюються лімфатичними шляхами з розташованих поблизу вогнищ запалення. Але ось це, — він показав пальцем на блідого й похнюпленого Тео, — те, що ви зараз спостерігаєте, — це результат того, що впродовж двох місяців комусь було ліньки зводити сина до педіатра.

Я зціпив зуби так, що на вилицях збурилися жовна.

— І що тепер?

— Я зараз випишу направлення, хтось із вас залишається в лікарні.

— Ви кладете його до лікарні? — пригнічено уточнив я.

Отоларинголог скосив очі на Єву.

— Я залишуся з малим, — тихо зронила дружина.

— Добре, — він кивнув, узявся щось писати в історії хвороби й тільки тоді відповів на моє запитання: — Так, ми кладемо вашого сина до лікарні. На завтра призначу аналізи і, якщо все добре, післязавтра проведемо операцію.

Я відчув, як несамохіть засмикався кадик.

— Нічого страшного, — продовжив лікар. — Поставлю дренаж, гній вийде. Через три дні хлопець буде вдома, — Мазур відірвався від написаного тексту. — Ще запитання?

— Ні, — похнюпився я.

— Операція під наркозом? — озвалася Єва.

Хірург вигнув брову, наче його здивувало, чому це Єва так цим переймається, після чого відповів запитанням на запитання:

— А як ви це собі уявляєте? Ви триматимете хлопця, поки я буду розрізати йому вухо?

— Я просто запитала, — крижаним тоном промовила Єва.

— Так, під загальним наркозом.

3

«Чорна перлина» — не те місце, де лікарняний лист вважають поважною причиною відсутності на робочому місці. На щастя, за два роки Єва встигла зарекомендувати себе, тож їй вдалося домовитись про заміну на три дні та лягти з Теодором до лікарні.

24 листопада 2012-го, невдовзі після сніданку, Тео підготували до операції та за кілька хвилин по першій повезли до операційної.

Ми з Євою залишилися у пропахлому дезінфектантами тьмавому коридорі, який упирався в широкі двостулкові двері до операційного блоку, і пробули там набагато більше часу, ніж розраховували. Я стільки разів перетнув той коридор із кінця в кінець, що, напевно, до смерті запам’ятав кожен закуток, кожен виступ на нерівних стінах. Вікно було тільки одне, у протилежному до дверей торці, біля ліфта й сходів, і виходило на внутрішній, похмурий і брудний, двір лікарні. Стіни приблизно мені до пояса вкривала ядучо-зелена фарба.

Кирило Мазур пройшов до передопераційної зали хвилин за десять після того, як туди завезли Теодора. Дорогою кивнув нам і, посміхнувшись, сказав, що операція навряд чи триватиме довго (залежить від того, як виходитиме гній), але загалом не довше ніж годину. Можливо, якби в позбавленій емоцій фразі отоларинголога не прозвучали слова «не довше ніж годину», ми б так не хвилювались, а так уже о третій опівдні нам із Євою здавалося, що нас підсмажують живцем. Дружина, затиснувши долоні між колінами, сиділа на лаві та розмірено погойдувалась: уперед, назад, уперед, назад. Я міряв скупими кроками коридор. Не маючи за що зачепитися поглядом, тупився під ноги та від неспокою покусував губи.

З операційного блоку ніхто не виходив.

Від хвилювання в голові все змішалося, я пригадую той день немов у тумані й зараз не можу з певністю сказати, коли пролунали перші крики. Десь після третьої, але коли точно, не пам’ятаю. У якусь мить з-за дверей операційної долинули тривожні вигуки. Якась жінка щось швидко говорила. Я не зрозумів жодного слова, але тон мені страшенно не сподобався.

— Ти чула? — повернувся до дружини.

— Так, — Єва підвелася. Вона досі сердилась, що я стільки часу відмовлявся вести Теодора до лікаря, й уникала погляду у вічі. Я стояв ближче до входу в операційний блок. Вона показала рукою на масивні двостулкові двері та спитала: — Щось зрозумів?

Я заперечно похитав головою.

— Голос жіночий, — я хотів додати, що він здався мені переляканим, але прикусив язика.

Приблизно через дві хвилини за нашими спинами зі стугоном розчахнулися двері лікарняного ліфта. У коридор зайшли двоє чоловіків у блідо-зелених халатах. Вищий на зріст виглядав років на тридцять. Другий був кремезніший і старший: скроні вкривала сивина. Не знаю як, але це запам’яталося. Поміж себе вони котили високий маніпуляційний столик на коліщатках.

— Відступіть, — наказав старший. — Відійдіть, будь ласка.

Коридор виявився завузький для чотирьох людей і столика з нержавіючої сталі, тож нам із Євою довелося притиснутися до стіни, звільняючи лікарям дорогу.

Поки лікарі наближалися, я розглядав лише їх. І тільки коли вони проминули нас, опустив очі на столик. Нижня полиця була заставлена пляшками з розчинами, затискачами, щипцями, якимись незрозумілими й тому моторошними інструментами зі сталі, а також ампулами та шприцами — від зовсім маленьких, на 2 мілілітри, до по-кіношному величезних. На верхній лежали балон з киснем і кисневою маскою, аспіратор, кілька невеликих цифрових приладів, один із яких — із довгою гнучкою трубкою, напевно, якийсь зонд. Серед приладів вирізнялась пластмасова валізка блідо-зеленого кольору з ручкою та цифровим табло. Точніше, щось схоже на пластмасову валізку. Довкола сірого табло виднілося кілька кнопок, під ними — схематичне зображення синусоїдального серцевого ритму. Збоку до корпусу кріпилися невеликі, наче іграшкові, праски з червоними кнопками на ручках. З «валізою» їх з’єднували закручені спіраллю чорні дроти. Коли я збагнув, на що дивлюся, тіло розм’якло, неначе віск над вогнем.

Дефібрилятор.

Я не міг дихати. Повітря здавалося мертвим, ніби… спершу подумав, ніби в лікарні, а потім: чорт забирай, ми ж і є в лікарні!

Я прохрипів не своїм, якимось немовби обпаленим голосом:

— Що там таке?!

Реаніматологи дійшли до обкладеної плиткою ділянки коридору. Двостулкові двері розчинилися.

— Скажіть, що відбувається?!

Молодший із чоловіків озирнувся. Він хотів щось відповісти, але старший смикнув його за рукав халата й показав долонею в напрямку операційного блоку. Вони проштовхнули столик до передопераційного приміщення і зникли за дверима. Я рвонув до операційної, проте Єва метнулася навперейми та зупинила мене.

— Стій! — дружина тримала мене руками за талію. — Не роби дурниць, не йди!

Я вхопився руками за голову й довго стояв, переборюючи бажання кинутись до дверей і почати гатити в них кулаками. Зрештою ми з Євою повернулися до лави, стали чекати.

Близько четвертої до операційного блоку пройшов ще один лікар. Високий, поставний, із рельєфним обличчям і пишною кучерявою кучмою. Із собою нічого не ніс, тримав руки в кишенях. Минаючи, він окинув нас зацікавленим поглядом, проте нічого не промовив. Ні я, ні Єва не наважилися що-небудь запитати.

О 16:30 із операційної нарешті з’явився Кирило Мазур. Кругле обличчя отоларинголога практично зливалося із бляклим тлом — із заллятим спокійним світлом стінами коридору. Через тіні під очима та напружено вигнутий рот лице нагадувало повний місяць, що вималювався на світлому небі за кілька годин до заходу сонця.

— Що трапилося? — ми з Євою попідскакували, щойно його побачивши. Дружина ступила крок уперед, а я стримів біля лави, дивуючись із того, як тремтять коліна. — Що з Теодором?

Мазур зупинився посеред коридору, за кілька кроків од нас. Від позавчорашньої зарозумілості не лишилося й сліду.

Хірург заговорив, і мені здалося, наче переді мною інша людина:

— З вашим сином усе добре.

— Де він? — вихопилося в Єви.

— У реанімації. І краще, якщо він якийсь час там побуде.

— До нього можна? — продовжила дружина. — Ми можемо його побачити?

Я нарешті розтулив рота, від хвилювання слова шумною лавиною посипалися з нього:

— Якщо з Теодором усе добре, навіщо тримати його в реанімації?

Мазур застиг, тримаючи спину неприродно рівно, не виймаючи долоні з кишень і туплячись осклянілими очима мені в сонячне сплетіння. Складалося враження, що він не почув жодного з наших запитань. Стояв, не рухався, і тільки пальці лівої руки під тонкою блідо-зеленою тканиною кишені халата судомно стискалися та розтискалися — я бачив, як при кожному стисканні крізь тканину проступають кісточки. Від того жесту було млосно.

— Під час операції дещо сталося, — нарешті озвався хірург.

У мене пересохло в роті, а щось схоже на брилу товченого льоду посунуло з грудей до живота.

— Серйозне?

Мазур відірвав погляд від сонячного сплетіння та сфокусував його на моєму обличчі:

— Зупинка серця, — пауза. — Під час операції в Теодора на короткий час зупинилося серце.

Єва голосно кавкнула й затулила рота долонями.

— Що?..

— Будь ласка, не тривожтеся, — лікар вихопив праву руку з кишені та простягнув до Єви, неначе з наміром заспокійливо погладити її по плечі, але ніби схаменувся — долоня застигла у повітрі на півдорозі між ним і моєю дружиною. — Зараз усе в нормі, сердечний ритм відновлено, жодних відхилень немає, і я запевняю вас — на цей момент хвилюватися не потрібно.

Мене пересмикнуло. «Хвилюватися не потрібно?! Звісно, це ж не твій син щойно повернувся з того світу!» Я до крові прикусив щоку, щоб погамувати сплеск люті.

— Чому це сталося? — я підійшов до Єви та поклав руки їй на плечі. Її тіло здригалося, грудна клітка розширювалась і спадала аритмічними поривами, й одночасно жодного звуку, навіть найменшого схлипу не злітало з її вуст.

Лікар сховав руку назад до кишені, але погляд не відвів.

— Мені важко сказати. Серцебиття відновилося до того, як реаніматологи зайшли до операційної. Фактично, ні я, ні мій асистент, ні анестезіолог не встигли що-небудь зробити. Ми просто… — він знизав плечима, — …спостерігали. Ем-м… у 90 % випадків причиною зупинки серця є фібриляція, проте насправді під час фібриляції серце не зупиняється. Фібриляція шлуночків — це аритмія, за якої міокард скорочується так хаотично й так швидко, що серце замість перекачувати кров вібрує. Фібриляція завжди має чітку фізіологічну причину (зазвичай яке-небудь серйозне захворювання серця), яку відносно легко виявити. Дуже рідко серце зупиняється по-справжньому — в серцевому м’язі раптово припиняється біоелектрична активність. Це називають асистолією, і це саме те, що трапилося в Теодора. На наше щастя, активність відновилася, жодних фізіологічних змін, тим більше незворотних, не відбулося. Півгодини тому я викликав чергового з кардіологічного відділення, ми зробили контрольну кардіограму, й він підтвердив, що не бачить на ній очевидних відхилень.

За три години, що ми просиділи в коридорі, ніхто не виходив із двостулкових дверей. Туди лише заходили. Я подумав, що лікарі не можуть сидіти там стільки часу, а отже, операційна має ще один вихід.

— Тобто ви не знаєте, що спричинило зупинку? — сказав я.

Переніссям хірурга пролягла невдоволена зморшка, що тут-таки розгладилася. Він продовжив говорити рівним, хоч і напруженим голосом, дивлячись просто на мене та ні на мить не ховаючи очей:

— На мою думку, причиною міг стати наркоз. Іноді непросто дібрати оптимальну дозу анестетиків навіть для дорослої людини, що вже казати про дворічного хлопчика. І в цьому немає вини анестезіолога. Так трапилося, можливо, організм так прореагував, хтозна…

— Що нам робити?

Кирило Мазур перевів погляд на Єву, яка не припиняла дрібно тремтіти.

— Вушко я вичистив, із цим усе гаразд.

— Я не про вушко, — заперечила вона.

— До вечора ми потримаємо хлопця в реанімації. Він уже опритомнів, але поки ще трохи п’яний. До всього ми капаємо заспокійливе, щоб не нервував через вашу відсутність. Якщо все буде добре, ввечері переведемо вашого сина назад до палати. Можете почекати там.

— А потім? Як далі? — я не міг говорити зв’язно, проте Мазур зрозумів мене.

— Днів два пробудете в стаціонарі. Я стежитиму, як загоюється вушко. А тоді… — він замислився, — раджу пройти обстеження в кардіолога. Зробіть УЗД серця. Можливо, хлопця поставлять на облік, якийсь час вам доведеться за ним спостерігати. Це вам пояснить кардіолог. Усе від мене залежне я виконав.

Мазур рушив у напрямку ліфта й сходів.

— Стривайте! — цю мить я закарбував у свідомості дуже добре. Пам’ятаю, яким водянистим і слабким здавався мій голос. — Скільки… ну… скільки часу воно не билося?

— Трохи більше ніж півхвилини, — відповів хірург. — Тридцять п’ять, може, тридцять шість секунд.

— Дякую, — я опустив голову.

Єва повернулась до мене й обійняла.

Півхвилини. Тридцять шість секунд. Тридцять шість секунд Теодор тримався на межі між світом мертвих і живих. А тоді повернувся.

Минуло два роки після операції перш ніж я почав здогадуватися, що Тео повернувся не сам. Щось учепилося в нього, коли він перебував там — по той бік лінії, яку більшість із нас перетинає лиш один раз. Упродовж тих тридцяти шести секунд щось схопило мого сина за руку та повернулося разом із ним.

4

Кирило Мазур не помилився: на фізіологічному рівні змін не відбулося. Протягом зими 2012–2013 років ми що два тижні водили Тео до кардіолога, той робив кардіограму, вишукував шуми в серці та після кожного візиту запевняв, що немає причин для хвилювання. Єва, втім, не заспокоювалася й умовила мене показати сина столичним лікарям. За тиждень до Нового року я повіз Тео на прийом до дитячого кардіолога у приватну київську клініку Viva. Догідлива приязна лікарка середніх років проглянула попередні (зокрема й зроблені під час операції) кардіограми, потім зробила не лише кардіограму, але й ехокардіографію, і насамкінець прослухала серце за допомогою цифрового стетоскопа. Ніколи не бачив нічого подібного — до гумової трубки, що з’єднувала навушники з розтрубом і діафрагмою стетоскопа, було прикріплено матово-сірий пристрій завбільшки з невеликий смартфон із яскраво-синім табло. Під час прикладання до грудей апарат аналізував шуми та візуалізував серцевий ритм. Якщо система фіксувала підозріле відхилення, відповідний індикатор на екрані сповіщав про це.

Ні на кардіограмі, ні під час УЗД, ні з використанням супермодного стетоскопа жодних відхилень виявлено не було. Лікарка констатувала, що малий повністю відновився після того, що сталося під час операції, тож має цілковито здорове серце.

5

Грудень — перший місяць після операції з видалення гнійника за вушком — минув спокійно. Теодор їв, спав і грався, наче нічого не трапилося. Подеколи вередував, але загалом поводився як нормальна здорова дитина. Так було до новорічної ночі.

31 грудня, приблизно о пів на дев’яту вечора, ми з Євою й Теодором приїхали до моєї мами проводжати рік, що минув. О десятій дружина вклала Тео спати, ми попрощалися з мамою і, залишивши під ялинкою подарунки для Тео, вирушили до «Чорної перлини» на влаштовану Євиними колегами новорічну вечірку.

Гулянка вдалася на славу: яскрава, кипуча й по- українському безглузда. Молодий офіціант — пізніше Єва сказала мені, що взяла його на роботу за півтора місяці до Нового року, — примудрився нализатися до нестями ще до бою курантів. О пів на першу бідолаху вивели на вулицю, потримали над безсніжним узбіччям траси Київ — Чоп, даючи проблюватися, після чого заштовхали до таксі й відправили додому. Решта шумно розважалась і вигадувала ідіотські конкурси до третьої ночі. За чверть до четвертої ранку з подвір’я «Чорної перлини» в не по-зимовому тепле, затягнуте брудно-сірими хмарами небо вистрелили останні феєрверки, і народ почав помалу роз’їжджатись. От тільки роз’їжджатися хотіли не всі. З півдесятка працівників «Чорної перлини» — і серед них моя дружина — жадали продовження корпоративу. Комусь із компанії зателефонував бармен із «4 × 4» — ще одного, подібного до «Перлини» комплексу, розташованого трохи далі вздовж траси, ближче до Рівного, — і запросив до сауни.

Ми забрали залишки бухла, покинули машини перед готелем і попростували пішки — «Чорну перлину» від «4 × 4» відділяло кількасот метрів. Я, якщо відверто, нікуди вже не хотів. Страшенно втомився від компанії, де Єву знали всі, а я практичного нікого, тож пертися трасою до «4 × 4» і ще кілька годин зависати в бані з іншою, не більш знайомою компанією, кортіло менше за все на світі. Але мусив іти, адже податися додому без Єви також не міг.

Уже в роздягальні перед басейном, у ту мить, коли Єва, підсміюючись після останнього розказаного кимось жарту, загорталася в довжелезний білий рушник, тенькнула моя мобілка. З того як витяглося обличчя, коли я видобув Samsung із кишені джинсів і зиркнув на екран, Єва здогадалася, що це не чергове привітання з Новим роком.

— Хто там?

— Мама, — подивився на дружину й уточнив: — Моя мама.

Єва вся наче стяглася, скулилася.

— Алло, — я приклав телефон до вуха. — Мам?

— Мироне! — голос був безплотним, невикінченим якимось і тріскучим, немов скрип розбитого скла під ногами.

— Що таке? Чому ти не спиш?

— Я не знаю… я не… — вона говорила ривками, задихаючись, так, ніби слова стали землею, липким багном і їх треба виштовхувати з горла. Я спробував уявити, що могло аж так налякати матір, і раптом збагнув, що за двадцять п’ять чи двадцять шість свідомих років не пригадував випадку, коли вона здавалася б настільки безпорадною й слабкою. Навіть 2002-го, коли в шкільному туалеті на перерві між уроками один з її учнів перерізав лезом вени на зап’ястку (я тоді ще навчався в школі), вона зберігала спокій і витримку. — Я не можу більше!

З телефона долинув плач — ні, радше крик — Теодора. Я подумав, що щось негаразд із мамою, що вона розбудила Теодора, а він спросоння розгубився й так реагує на те, що коїться з бабусею.

— Тобі недобре?

— Не мені! — зойкнула вона. Оглушливий лемент на задньому тлі не припинявся. — Це Теодор! Мені не вдається його заспокоїти, Мироне, він кричить, він безперервно верещить… із ним щось не так, такого ще не було… він прокинувся і кричить, нібито… я не знаю, що з ним.

Я на мигах показав Єві: одягайся. Останнє виявилося зайвим, дружина й так зрозуміла.

— Мам, він уже не маленький, — я ввімкнув гучний зв’язок і поклав телефон на лаву. Ми з Євою похапцем одягалися. — Спробуй заспокоїти. Спитай, може, в нього щось болить, поміряй температуру.

— Він не реагує на мене, — мама опанувала себе, і зі зміни голосу я відчув, як зачепило її моє зауваження. Це справді виглядало трохи тупо: давати поради вчительці з більше ніж тридцятирічним стажем.

— Добре. Нам треба двадцять хвилин.

Розпачливий, надривний і приголомшливо гучний крик лунав, поки я не натиснув кнопку «Перервати зв’язок».

На мені були джинси, тонкий гольф кольору кави з молоком і сірий жакет від Henry Cotton’s із шоколадними латками, тож я впорався швидше за Єву, яка мусила спочатку дати раду панчохам, а потім влізти в тісне, по фігурі плаття.

— Чекай біля виходу, — сказав я, — піджену машину.

Я вихором пролетів вісімсот метрів від сауни «4 × 4» до «Чорної перлини». Не помічаючи, як важко гупає серце, ганяючи жилами загуслу від алкоголю кров, заскочив у Nissan і завів двигун. На секунду — неначе риба, що скинулася над водою, — в голові спалахнула думка, що надто п’яний, аби сідати за кермо, але я тут-таки втопив її в глибинах мозку.

Дружина чекала на правому узбіччі. Я подумки похвалив її, що перейшла на протилежний від «4 × 4» бік, позбавляючи мене необхідності розвертатися або чекати, поки вона перебіжить. Єва пірнула в салон; я краєм ока побачив, що в неї в руках моя зимова куртка, і тільки тоді усвідомив, що бігав до «Чорної перлини» без верхнього одягу.

— Довго чекала?

— Ні. Поїхали.

Я натиснув на акселератор. Зі швидкістю 80 км/год ми помчали Рівненською, потім вулицями Курчатова й Мірющенка, стрілою проминули Чорновола. Я пригальмовував лише перед світлофорами і ямами, а їх на тій клятій Рівненській вистачало, проте навіть на перехрестях стрілка спідометра не сповзала нижче від позначки 30. За двадцять до п’ятої мій Nissan зупинився перед п’ятиповерховим будинком моєї матері на проспекті Миру.

Налякані, спітнілі й усе ще трохи п’яні ми вискочили на третій поверх і ввалились у квартиру. Моя мама зі змарнілим обличчям, сірими півмісяцями під очима та зчепленими на рівні грудей кістлявими долонями, чекала в коридорі.

— Він заснув, — прохрипіла вона.

— Як це? — я так налаштував себе, що зараз доведеться викликати «швидку» або самому їхати до лікарні, що відчув легку шпильку розчарування.

— Просто затих. Припинив кричати й заснув.

Я повільно видихнув. Єва притулилася до стіни коридора й глянула на мене.

— Ще одну таку ніч я не переживу, — мама дивилась кудись повз мене, в точку на стіні понад моїм правим вухом. — Мені не двадцять п’ять, Мироне.

— Ми ж не знали, що таке станеться, — з приглушеними, але достатньо помітними нотками роздратування проказала Єва.

Мама опустила голову. Я стягнув з ніг зимові черевики та пройшов до кімнати, де на старому дивані, закутаний неосяжною, ще радянською периною спав Теодор. У кутку над подушкою, кумедно згорнувши над білим черевом сіро-бурі лапки, лежав Юань Михайлович — плюшевий коала, подарований нами Тео після операції. Іграшку вибирали навмання, ніхто подумати не міг, що за лічені дні вона стане найулюбленішою. Упродовж першого місяця після купівлі Теодор не розлучався з тим коалою, тягав усюди за собою, спав, гуляв і грався, навіть розмовляв із ним, через що Єва вирішила вигадати йому ім’я. Я жартома запропонував Михалич. Тоді ще не знав, що коала — це не ведмідь, а травоїдне сумчасте, відтак мені здавалося, що Михалич — саме те, що треба. Дружина вважала інакше: оскільки іграшку виготовлено в Китаї, то її ім’я має бути китайське. Євина подруга тримала у себе вдома чихуахуа із кличкою Долар. Дружина проігнорувала мої спроби заперечити, що чихуахуа виготовляють не в Америці, й нарекла коалу Юанем. Таким чином улюблена плюшева іграшка нашого сина стала Юанем Михайловичем.

Єва, не знімаючи чобітків, потупала за мною, похукала на пальці, потерла ними об пальто, щоб були не такими холодними, й легенько торкнулася синового лоба. Похитала головою — жару не було.

— Я не розумію, що це, — промимрила з-за наших спин мама. — Він так кричав…

— Що робитимемо? — пошепки запитав я.

Дружина знизала плечима, а тоді неголосно запропонувала:

— Давай додому.

Я кивнув.

— Бери Михалича, — зиркнув через плече: — Ми поїдемо, мам, ти відпочивай, — а тоді обережно, щоб не розбудити, підгорнув ковдру й узяв сина на руки. Разом із периною. Малий шумно вдихнув, поворушився, проте очей не розплющив і за мить, уткнувшись лобом мені в груди, спокійно засопів.

— Ковдру привезу завтра, — сказав я.

Мама мовчки провела нас до виходу.

Ми ступили до своєї квартири на Грушевського, коли годинник показував кілька хвилин по п’ятій ранку. Я забрав Теодора у Єви (вона тримала малого на руках, поки я керував машиною), видобув його з важкої перини та вклав у ліжко. Хлопчак спав без задніх ніг. Я посадив Михалича навпроти голови сина, щоби, прокинувшись, він міг дотягнутися до іграшки. За хвилину скинув із себе одяг, упав на ліжко та провалився в сон ще до того, як дотягнув ковдру до підборіддя. Єва, сердита через обірване святкування, нашвидкуруч змила з себе косметику й уляглась з іншого боку.

Ми не проспали й трьох годин. О пів на восьму ранку, тягнучи за собою Михалича, Тео причапав до спальні.

— Мамо! Мамо! — малюк кликав маму, але тому що ближче до входу в кімнату лежав я, торсав за плече мене та горлопанив у вухо мені. Я остаточно отямився, коли Теодор шкрябнув пальчиками по щетині на моїй щоці, а потім смикнув за носа. — Тату, а Дід Молоз? Де Дід Молоз?

Я ледь продер ліве око й крізь щілину між повіками подивився на сина. Його очі були мокрими від сліз, він от-от мав розплакатись.

«Паскудство», — я гарячково намагався щось вигадати.

— Що сталося? — з-за спини долинув сонний Євин голос.

Секунд п’ять я мовчав, а тоді здався. Хоч-не-хоч доведеться вставати. Повернувся, ліг на спину, розплющив очі. З рота тхнуло так, наче там захоронили виводок здохлих щурів.

— Ми забули подарунки в мами.

— О-о-о… — простогнала дружина.

Щокою Теодора скотилася перша велика сльозина.

— Він не плийшов? Цому він не плийшов, тату?

Єва перехилилася через мене, взяла Теодора під пахви, посадила між нами на ліжку й обняла:

— Сонечко, не плач. Послухай мене: ми з татом вночі приїхали й забрали тебе додому, а Дід Мороз прилетів до бабусі Каті, бо думав, що ти ночуєш у неї; він заплутався та залишив подарунки в бабусиній квартирі, — хлопчик підняв зарюмсане личко й поглянув на Єву, потім перевів недовірливий погляд на мене. Я кивнув, типу все так і було. Єва посміхнулася — добре, що у два з половиною роки дитина ще не відрізняє щиру посмішку від фальшивої, — і продовжила: — Пам’ятаєш? Ти вчора заснув у бабусі Каті вдома.

От тільки він не пам’ятав. Тео не пам’ятав нічого з того, що відбулося минулого вечора.

6

У ніч із 9 на 10 січня я на власні очі побачив те, що так налякало мою маму.

Напередодні тієї злощасної ночі — в середу — Єва мала вихідний. Я, у прагненні заробити, виїхав таксувати рано та повернувся пізно, за десять хвилин до другої. Воно було того варте: шістнадцять замовлень, чотириста шістдесят гривень, хороші чайові. З тих чотириста шістдесяти сорок доведеться віддати диспетчерській службі, половина з того, що лишиться, піде на бензин, але все ж я вважав виїзд успішним.

Удома я не став вмикати світло. Навшпиньки прошмигнув до ванної та, намагаючись не шуміти, почистив зуби. Умившись, зазирнув до кімнати Тео. Малюк посопував, поклавши ліву руку на свого улюбленця коалу. Я причинив двері дитячої, пішов до спальні й заповз під ковдру.

Як завжди після тривалого вечірнього виїзду, спати не хотілося. Сон утікав від мене, грався в піжмурки. Монотонні розповіді пасажирів, обривки фраз, що скриплячими іскрами порскали з рації, калейдоскоп вогнів за вікнами машини — все це розбурхувало уяву й не зразу вивітрювалося з голови. Я лежав, заклавши руки під потилицю, міркував, на що схожі візерунки зі світла й тіней на стелі, коли раптом у вуха розпеченими сталевими шпицями ввігнався пронизливий вереск.

Мене, наче пружиною, підкинуло над ліжком. Вереск долинав з кімнати Теодора. Крик випорснув із дитячої раптово, не наростаючи, відразу на повну силу, без тихого рюмсання й кректання, що зазвичай передували пробудженню малого. Впродовж секунди, необхідної для того, щоб перетнути коридор, я думав, що хтось інший заходиться криком у кімнаті мого сина. Просто не міг усвідомити, що малюк, якому не виповнилося трьох років і який важить трохи більше ніж одинадцять кілограмів, здатен видавати такі страшні й розкотисті звуки.

Захлинаючись серцебиттям, я розчахнув двері дитячої й застиг перед ліжком. Теодор сидів — саме це ввело мене в оману, він сидів, коли я вдерся до кімнати, — нахилившись уперед, опустивши голову, й махав руками у повітрі. Пальчики скрючені, так, ніби малюк намагається подряпати когось невидимого. Несамовитий, нелюдський крик роздував ізсередини стіни кімнати.

— Тео!

Я підхопив сина на руки й здригнувся. З передпліч на шию й далі на спину полізли мурашки. Тео був холодним. Не мертвотно холодним, ні, але не таким, як зазвичай. Шкіра нагадувала затверділу від холоду гуму, м’язи грудної клітки зсудомило, через що тільце в руках скидалося на негнучкий пластиковий манекен.

Я сів на край ліжка, посадивши малого на коліна, спиною до себе. Він більше не сіпався, холодні ручки безвольно, немов у непритомного, повисли вздовж тулуба. Проте крик не стишився. Повітря з лячним свистом вихоплювалося крізь горло.

— От лихо, Тео, що з тобою?! — я відчув, як паніка гарячими обручами стискає горлянку. Було щось жахливе в тому верещанні. Подумалося, що так кричать герої фільмів про екзорцизм, із яких виганяють злих духів. І, певна річ, ця думка не додавала оптимізму.

Прибігла Єва й увімкнула світло. Сонна й скуйовджена, вона спочатку присіла біля мене, а потім нахилилася, зазирнувши в обличчя малому. Від побаченого дружина враз відсахнулась і затулила рота долонею. Мені здалося, наче в серце навантажили дрібних камінців, річкової гальки чи чогось такого, і вони торохтіли там, товчучись об ребра.

Я запитав:

— Що з ним?

— Він спить, — Єва відірвала руку від губ і простягнула до сина, вказівним пальцем торкнувшись холодної голівки. У цю мить Теодор почав підвивати.

Я ледь не вигукнув: «Що ти, бляха, верзеш?!», коли втямив, що Тео справді спить. Нібито я вилаявся вголос, хоча напевне цього не пригадую. Я відхилив зсудомлене тільце та стуленими докупи вказівним і середнім пальцями повернув Теодорову голівку до себе. Повіки сина були напівопущені. Очні яблука асинхронно сіпалися, так сильно, що від їхніх рухів тріпотіли вії, проте в щілинах під повіками проступали лише білки. Я помахав вільною долонею перед обличчям малого. Хлопчак не відреагував. Тео кричав уві сні. Щось терзало його, а він ніяк не міг прокинутися.

— Прокинься! — з переляку взявся трусити Теодора. — Що це за хрінь така?!

— Припини, — зашипіла Єва й вихопила сина з моїх рук. — Не тряси його! Не буди так різко! — а тоді цвіркнула просто в обличчя: — Ідіот.

Крик змінився: став тоншим і водночас зривистим і хрипким. Тепер він нагадував стогони нажаханого до смерті віслюка.

— Тш-ш-ш, тш-ш-ш, мій маленький, мій хороший. Тобі щось погане наснилося? — погойдуючи, Єва пригорнула Теодора до грудей і понесла до спальні. Я посунув за нею. — Не плач, не треба плакати. Ну? Прокидайся, — вона не припиняла гладити напружену спинку малюка.

Я, мов контужений, витріщався на задерев’янілі синові ручки та намагався переконати себе, що все це сон.

— Увімкни телевізор.

Я не відразу зрозумів, що останні слова було адресовано мені (хоча, чорт забирай, кому ж іще, крім мене). Єві довелося повторити вдруге. Я зрештою збагнув, що від мене хочуть, і натиснув On-Off на пульті.

— Тихо, тихо, тихо, кошенятко моє, це просто сон, — Єва не припиняла говорити, і Тео нарешті зреагував на голос. — Не бійся, тут мама і тато, і ми не дамо тебе скривдити. Чш-ш-ш…

Повіки різко сіпнулися, опустилися, потім піднялися знову. Я побачив райдужки. За мить зіниці сфокусувалися, крик обірвався та змінився плачем. Теодор ворухнувся, потер очі, потому обхопив рученятами Євину шию й притиснувся до її щоки.

Ми з дружиною водночас видихнули — прокинувся.

— Постав «Машу та Ведмедя», — попросила Єва.

Я кинувся до пластикової коробки з DVD-дисками, знайшов потрібний диск і вставив у програвач. Перебрав кілька епізодів, зупинився на «Ловися, рибко!» і натиснув Play.

— Глянь, там Маша, — малюк тихенько пхинькав і не відпускав шиї, Єва розвернулась і сіла так, щоб йому було видно екран. — А он Ведмідь збирається на рибалку, буде рибку ловити. Давай разом дивитися.

Я опустився на ліжко поряд із ними. До тієї миті, коли Ведмідь уперше закинув вудку, Тео заспокоївся та тільки час від часу голосно й уривчасто зітхав. На початку наступного епізоду дружина спробувала розпитати малого про кошмар:

— Тео, що з тобою сталося? — навіть у півтемряві я розгледів, як малюк напружився. — Розкажи мамі, що тебе налякало. Тобі щось наснилося?

Хлопчак закивав, але не озвався. Єва притулила голівку до себе.

Невдовзі Тео заснув. Дружина дбайливо вклала його по центру нашого ліжка.

Відчуваючи, як напруження відпускає, осідаючи ледь вловним поколюванням у ногах і на денці живота, я підвівся.

— Принести тобі води?

Я мусив щось сказати.

— Так.

За півхвилини повернувся з кухні зі склянкою води.

— Що це було?

Єва відпила ковток і поставила склянку на невисоку шафку обабіч ліжка.

— Я не знаю.

— Бляха, ледь не нахезав у штани.

— Я помітила, — дружина криво посміхнулася. Потім додала: — Нічний кошмар. Лягай спати.

— Так, це нічний кошмар, — погодився я.

Мої руки дрібно тремтіли.

7

Нічні жахіття, під час яких Тео не міг прокинутися, повторювалися впродовж року. Нечасто — приблизно раз на місяць. Частіше малюк просто підхоплювався посеред ночі й рюмсав. На початку 2013-го мій син уже достатньо добре говорив, щоб описати, що терзає його вві сні, але на ранок після чергового кошмару або вдавав, що не пам’ятає, або справді нічого не пам’ятав — ні мені, ні Єві не вдалося витягти з Теодора що-небудь більше, ніж слабкі неохочі кивки на підтвердження того, що йому наснилося щось моторошне.

Утім, я б не розповідав цю історію, якби все обмежилося лише плачем і періодичними нічними кошмарами. Взимку 2013-го до нічних жахіть додалося ще дещо.

8

На День закоханих, 14 лютого, погода видалася паскудна — похмура, вогка та вітряна, — тож ми з Тео весь день просиділи вдома. Ми залишалися удвох — Єва, як завжди в такі дні, мала по горло роботи в «Чорній перлині». Ввечері разом подивилися «Баранчика Шона», потім Тео перебрався до дитячої, де я дочитав йому казку про Рапунцель, і приблизно о пів на десяту хлопчак заснув.

Я влаштувався у спальні й півгодини безцільно блукав мережею. Втомившись, відклав лептоп і взяв до рук книгу — «Капітан Панталеон і Рота добрих послуг» Маріо Варґаса Льоси. Історія мала би бути веселою, принаймні точно не нудною — обкладинка обіцяла «феноменальний гостросатиричний роман, який висміює військово-бюрократичну машину, духовенство й усю державну систему Перу», — але чомусь здалася більш пласкою, ніж інтернетівські приколи із «ВКонтакту», і я закуняв. За чверть до півночі мене розбудила книга, що з’їхала з грудей на ліжко. Я відклав її, вимкнув світло, перекинувся на лівий бік і знову заснув.

Удруге прокинувся за п’ять хвилин до першої. Я не розплющував очей, вирішивши, що мене розбудила Єва, однак, прислухавшись, збагнув, що це не так. Із коридору не долинало жодного звуку: отже, дружина ще не повернулася. Водночас мене огорнуло дивне відчуття, наче я не сам у спальні. Я безпомилково відчував чиюсь присутність. І це не могла бути Єва: вона нізащо б не прослизнула до кімнати безшумно.

Я розплющив очі й від несподіванки здригнувся. Просто наді мною — за лічені сантиметри від ліжка — стояв Теодор. Малюк фактично нависав над моєю головою. Я глибоко вдихнув, відчуваючи, як вивітрюється переляк, і, відгорнувши ковдру, вперся ліктем у подушку та підпер долонею голову. Чекав, що він скаже. Таке вже траплялося: Тео, як не міг заснути, часто приходив до спальні й просився до нас із Євою в ліжко. Я навіть простяг над ковдрою праву руку, щоби торкнутися його й запитати, чому він не взяв із собою Юаня Михайловича, коли страх, що так швидко минув, раптово накрив мене знову. Спалахнувши вогником на денці живота, він повільно поповз до горла.

Щось було не так. Щось було дуже неправильно.

Коли я сперся на подушку, Теодор не відреагував. Він продовжував дивитися в точку, де знаходилася моя голова, поки я спав. Моя рука застигла в повітрі, а тоді опустилася назад на ковдру. Я лежав, заціпенівши, чекав, що хлопчак що-небудь промовить, ворухнеться абощо, проте він німував. Повільні, розтягнуті секунди злипалися, спливла хвилина, друга, третя, але Тео продовжував мовчати.

Відтуливши голову від долоні, обережно зазирнув йому в обличчя. Очі були напівзаплющеними й нерухомими, нижня губа ледь відвисала. Тео спав.

Чи ні?

Руками та спиною прокотилася хвиля кусючого холоду. Шкіру обсипало пухирцями. Я не бачив ті пухирці в темряві, але від них шкіру стягнуло так, що здавалося, наче ті завбільшки з льодяні тороси в Антарктиді.

Як довго він так стоїть?

Я акуратно, не поспішаючи, помахав рукою перед обличчям Теодора. Нічого. Жодної реакції. Малюк скидався на воскову статую, покинуту скульптором біля мого ліжка.

Зрештою я не витримав і пошепки погукав сина:

— Гей, Тео.

Він миттю зреагував, повівши головою на звук мого голосу. От тільки повіки так і лишалися напівопущеними, з-під війок і далі визирали півмісяці моторошно білих очних яблук. Мені стало по-справжньому страшно. Я усвідомлював, що Тео спить, але не знав, чи варто його будити. І якщо варто, то як?

Чорт забирай, скільки часу він нависає наді мною?

Намагаючись не скрипіти ліжком, я підвівся й обійшов Теодора. Рахуючи удари серця, зупинився за його спиною — хвилину, дві, три, — а тоді позадкував до виходу зі спальні. До коридору. Навіщо? Хрін його знає. Я мало що усвідомлював у ту мить, окрім того, що мушу щось робити. Кілька секунд Тео не рухався, а тоді — коли ледь рипнули двері між спальнею та коридором — скинув голову й повернув її до мене. Повернув по-особливому — так повертають голову незрячі. Почув. Повіки, проте, залишалися напівопущеними. Він чув, але не бачив мене.

Я продовжив задкувати й повністю опинився в коридорі, коли Теодор розвернувся та посунув за мною. Голова ледь зігнута, повіки напівзаплющені, руки звисають уздовж тіла.

Мені стало так холодно, що закортіло до туалету. Якщо у спальню ще проникали слабкі відблиски знадвору — від вуличних ліхтарів і з вікон сусідніх будинків, — то в коридорі панувала цілковита темрява. Я бачив лиш обрис, у якому було важко вгадати сина. І цей обрис наступав, заганяючи мене в пітьму.

Я більше не міг стримуватися.

— Агов, Тео! Тео! ТЕОДОРЕ! Прокинься! Що з тобою?

І тоді він відкрив очі. Хтось наче прокрутив очні яблука, поставивши райдужки на місце. Тео побачив мене. Стрепенувся й заплакав.

— Тату, тату!

Присівши навпочіпки, я обхопив його холодними тремтячими руками.

— Тобі знову щось погане наснилося?

Малюк горнувся до мене й нічого не відповідав, лише скімлив:

— Тату, тату, тату…

Через п’ять хвилин у замку скреготнув ключ і вхідні двері розчинилися. На порозі у чітко окресленому прямокутникові світла застигла Єва, не розуміючи, чому її син і чоловік сидять, обнявшись, на підлозі у полоненому мороком коридорі.

9

Навесні 2013-го почалися «провали».

Уперше про те, що Теодор немовби кудись «провалюється», застигаючи й упродовж кільканадцяти секунд не реагуючи на зовнішні подразники, я почув від Єви. Була остання субота березня — чи не єдиний за весь місяць ранок, коли ні я, ні Єва нікуди не поспішали. Ми валялись у ліжку та дивились «Ревізор» по «Новому». Новий сезон реаліті-шоу з невгамовною Фреймут стартував кілька тижнів тому.

— Учора дещо помітила, — відкинувшись на подушку, озвалася дружина.

— Умгу?

Протягом минулих трьох діб я відбув дві зміни в Zoom Support — одну нічну й одну денну — та двічі виїжджав таксувати. З учорашнього виїзду повернувся о третій ранку, не заробивши й двохста гривень. Я був утомлений і неналаштований розмовляти. Не хотілося навіть думати. Все, чого прагнув у ту мить, — лежати. Просто лежати й усе.

— Це стосується Тео. Вчора щось сталося. Ми гралися конструктором із кульками, тим, що твоя мама на Різдво принесла, — я кивнув, бо сам вибирав конструктор-лабіринт Cheatwell Marbureka з набором скляних кульок, який потім купила мама, — і Тео раптом завис.

— Тобто — завис?

— Не реагував на мене. Він завмер, утупився в одну точку й… усе. Спочатку я намагалася привернути його увагу, потім торкнулася, потім поторсала, але він не реагував. Ні рухом, ні звуком. Мені здавалося, що він навіть не дихав. Тео… — Єва спохмурніла, їй неприємно було згадувати те, що відчувала, та все ж договорила, — він наче помер на кілька секунд. А тоді повернувся та продовжив запускати кульки лабіринтом. Ніби нічого не сталося.

На екрані Ольга Фреймут влаштовувала скандал у, як на мене, цілком пристойному закладі. Думки не ліпилися докупи, страшенно хотілося спати.

— Гадаєш, щось серйозне?

Єва довго мовчала перед тим, як відповісти:

— Це вже не вперше, Мироне.

— Чому раніше не казала?

— Ну, так… не знаю.

Не відриваючи очей від екрана, я смикнув плечима:

— Я нічого не помічав. Може, просто неуважність. Замислився. Або завтикав та й усе.

— Може, — неохоче погодилась Єва. — Може, просто завтикав.

На тому й зупинилися. Впродовж шести тижнів після інциденту вночі із 14 на 15 лютого кошмари не повторювалися, і я переконав себе, що жахіття не повернуться взагалі. Щось глибоко в мені опиралося тому, щоб послухати — почути — Єву.

Ситуацію змінило те, що на початку квітня свідком чергового «зависання» стала моя мама. Того дня нам із Євою не вдалося розвести графіки: у мене була денна зміна в Zoom Support — із 12:00 до 20:00, — а Єва знала, що допізна працюватиме в «Чорній перлині». Довелося на півдня відвести Тео у дитсадок (мабуть, чи не вперше за півроку). Мама забрала малого з дитсадка о 16:00 й гляділа його в нас удома кілька годин.

Я повернувся о дев’ятій вечора. Мама читала Теодору в дитячій кімнаті. Почувши мене, малюк вибіг привітатися. За ним з’явилася мама.

— Я хочу тобі дещо сказати, тільки ти не лякайся та постався, будь ласка, серйозно.

Я прошепотів Тео на вухо, що небавом прийду та послухаю, як у нього минув день, після чого ми з матір’ю зайшли до кухні.

— Говори.

— З Теодором щось негаразд.

Я сховав погляд, прогугнивши щось невиразне.

— Ми гуляли у дворі перед тим, як піти додому, — розповіла мама. — Він ув’язався за дворовим котом (я ледве встигала за ним), а потім раптом зупинився, випростався й закляк. Я відразу не зрозуміла, що сталося, а коли підійшла… Мироне, Теодор був схожий на ляльку. Я торкалася його, проводила перед очима рукою, але він не бачив мене. Це тривало півхвилини, потім він отямився й почав шукати очима кота, який давно шаснув геть. Він не тямив, що з ним трапилося, — вона помовчала, а тоді додала з притиском, типово так, по-вчительському: — Мені це не подобається.

Слухаючи, я уникав дивитися їй у вічі.

— Ти раніше нічого подібного не помічав?

— Ні, — прошамкав я, а тоді трохи розсерджено змахнув руками. Однаково вона раніше чи пізніше дізнається. — Але Єва згадувала про щось таке, щось схоже. Тиждень чи два тому.

— Хочу, щоб ти пішов з Теодором до лікаря.

— Мам, ми водимо його до кардіолога щомісяця.

— Це не та проблема, яку може вирішити кардіолог.

— А хто її може вирішити?

— Невролог. Можливо, психолог. Не знаю, я не спеціаліст.

— Як ти уявляєш цей візит? Я приведу Теодора до невролога, й ми чекатимемо, поки він «зависне»? Що той невролог зможе сказати? — я дратувався. Не так від почутого від матері, як від усвідомлення того, що дозволив собі стільки часу вдавати, ніби нічого не відбувається. І тепер мама, яка бачила мене наскрізь, неначе рентгеном просвічувала, все чудово розуміла.

— Хочеш я поговорю з Вірою Іванівною?

П’ятдесятидворічна Віра Іванівна Ликович — подруга мами зі шкільних років і за сумісництвом моя хрещена мати — працювала терапевтом у консультативній поліклініці Рівненської обласної клінічної лікарні. Не варто, мабуть, уточняти, що мама зверталася до куми щоразу, коли хтось із нашої сім’ї опинявся в ліжку з чимось серйознішим від застуди, навіть якщо хвороба — як це було з батьковим діабетом і супутніми проблемами із серцем та очима — виходила за рамки спеціалізації терапевта.

— Не знаю, — я відвернувся та поліз до холодильника, видивляючись, що є поїсти.

Однозначно я не погодився, але й не заборонив, відтак мама взялася за справу. Наступного дня мені зателефонувала Віра Іванівна:

— Знаєш, мабуть, чому турбую? Вчора телефонувала твоя мама й розповіла про Теодора. Пробач за нахабство. Я б нізащо не втручалася, ти мене знаєш, якби не твоя мама. Катерина сказала, що буде краще, якщо я сама зателефоную й спробую з тобою поговорити.

— Ну, — буркнув я.

— Я не бачила нападів Тео, тож не можу бути певна, але в неврології є така річ, як безсудомні генералізовані напади, або абсанси. Від французького слова absence — відсутність. Симптоматика дуже схожа. Під час таких нападів дитина раптово завмирає, припиняє реагувати на подразники, її увагу неможливо привернути. Іноді можна помітити легке тремтіння повік, дитина заплющує очі або неприродно закидає голову. Напад проходить безболісно, триває від п’яти до двадцяти секунд, після чого дитина повертається до перерваного заняття. Дорослі часто не помічають напади або помічають, але здебільшого спихають усе на звичайну неуважність, — Віра Іванівна зробила паузу. — Те, що я щойно описала, нагадує те, що відбувалося з Теодором?

Я ухилився від відповіді:

— Ці абсанси… вони небезпечні?

— Не так щоб аж надто, але ці малопомітні безсудомні напади є характерними ознаками епілепсії.

У мене відвисла щелепа.

— Епілепсії? У Тео не було нападів! Ви ж не хочете сказати…

— Я нічого не намагаюся сказати, — обірвала мене хрещена. — Я не ворожка, щоб ставити діагноз за фотографією чи по телефону. Як на мене, твоя мама даремно здійняла тривогу. Та попри це, наполягаю, щоб ти або Єва зводили Теодора на обстеження. Якщо проблема є, краще бути про це поінформованим.

Я механічно кивнув:

— Добре.

— Не бійся, у цьому немає нічого страшного. Запиши Теодора на прийом до невролога в дитячій лікарні. Опишеш напади, лікар огляне малого й дасть направлення в Діагностичний центр на електроенцефалографію. Там Теодору зроблять ЕЕГ — це абсолютно безболісна та необтяжлива процедура — і на її основі невролог сформулює остаточний висновок.

Ми ще трохи поспілкувалися — я пообіцяв, що обов’язково відведу Теодора до лікаря, — й попрощалися. А потім… заштовхав голову в пісок. Вас, мабуть, шокує моя безтурботність, але чоловіки — принаймні якась частина чоловіків — мене зрозуміють. Упродовж трьох днів після розмови з хрещеною я ні на крок не відступав від Теодора. Спостерігав. Стежив, як він грається, їсть, малює, дивиться мультики, спить — байдуже вдень чи вночі, — і не побачив нічого підозрілого. Мій син не міг похвалитися волячим здоров’ям, але був рухливим і допитливим, цілком розвинутим як на свій вік хлопчаком. Він геть не скидався на епілептика. То якого біса я мав вести його до невролога?!

Я б узагалі забув про ту розмову, якби місяць потому сам не став свідком «провалу». У п’ятницю, 17 травня 2013-го, ми з Тео вийшли зустрічати Єву з роботи. В ту мить, коли блакитний Volkswagen дружини спинився перед під’їздом, Тео закам’янів, утупившись у точку за метр від свого носа. Я вмить осягнув, що мала на увазі Єва, коли говорила, що малюк неначе помер на кілька секунд. Я мусив кілька разів труснути хлопчика, перш ніж він отямився та сфокусував погляд. А вже за кілька годин — у ніч на суботу — повторилася історія з кошмаром. Теодор кричав уві сні й довго не прокидався.

Ще через день — недільного ранку — Єві зателефонувала моя мама. Власне, вона телефонувала мені, але я приймав душ, і слухавку підняла Єва. Мама ніби ненароком, поміж іншим, поцікавилася, чи я вже ходив із Теодором до невролога. Єва сторопіла та спитала, до якого такого невролога? Після чого мама розповіла про мою розмову з Вірою Іванівною, про те, що таке безсудомні напади, а також про те, на що вони можуть вказувати.

Після виходу з душу на мене чекало пекло. Єва налетіла на мене, немов розлючена тигриця. Репетувала й обзивала, не добираючи слів. Зрештою я не витримав й забрався з квартири. Злість, а ще більше огида до самого себе тупими кігтями дряпали зсередини. Всю ту неділю я провів у «ніссані» — переважно таксував, хоча ближче до вечора вимкнув рацію та просто кружляв містом, слухаючи музику.

У понеділок, 20 травня 2013-го, Єва взяла відгул і повела Тео до дитячої поліклініки № 3 на Грушевського. Як і передбачала Віра Іванівна, малого скерували в Діагностичний центр на електроенцефалографію. Я мало що знаю про той візит, оскільки дружина нічого не розказувала. Вона і малий повернулися додому після четвертої. На моє запитання про висновок лікаря Єва не відреагувала. Впродовж двох днів після візиту до лікарні вона вдавала, наче я скляний, ні на мить не затримуючись на мені поглядом.

У вівторок я відшукав у трельяжі протокол обстеження з Діагностичного центру та висновок дитячого невролога з поліклініки й спробував сам у них розібратися. Два аркуші А4 містили чотири абзаци малозрозумілого тексту про альфа-, бета-, тета-ритми, купу значень частот та амплітуд і ще щось про зміни в біоелектричній активності. Певна річ, я нічого там не втямив і зателефонував мамі, припустивши, що Єва мала відзвітувати їй про візит. Мама спершу вилаяла мене — відомо за що, — а потім запевнила, що, за результатами обстеження, невролог не виявив нічого загрозливого. Електроенцефалограф зафіксував підозрілі короткотривалі спалахи, нетипові для фонової активності мозку, — на електроенцефалограмі вони мали вияв поодиноких піків і комплексів гострих хвиль, — але, за словами лікаря, наявність такої активності не дає підстав говорити про епілепсію й необов’язково є ознакою зниження порогу судомної готовності. У певний віковий період таку активність можна розглядати як варіант норми. На мою згадку про нічні кошмари мама після паузи озвучила мені відповідь невролога: від нічних кошмарів ще ніхто не помирав.

Зрештою жодного лікування призначено не було. Лікар порадив спостерігати за Теодором і за потреби повторити ЕЕГ.

10

Уже в Америці я багато міркував про перші півроку після операції. Про розлади сну в мого сина та його сомнамбулізм. Ніяк не міг вирішити, чи були вони пов’язані з інцидентом під час операції. Чи виступали підґрунтям для подальшого загострення? Чи були інші причини, про які я не здогадувався? Не знаю. Можливо, думав я, поведінка Тео не аж така екстраординарна? Можливо, кожен другий малюк у віці трьох років проходить через щось подібне? Єдине, в чому впевнений: для всіх подій між груднем 2012-го та травнем 2013-го я ще міг дібрати раціональне пояснення, а тому прийняти їх, проковтнути та продовжувати жити далі.

Було б помилкою вважати візит до невролога у травні 2013-го переломним моментом, адже насправді він нічого не змінив — хіба що заспокоїв мою дружину та матір, — водночас безглуздо заперечувати очевидне: за місяць після відвідин дитячої поліклініки № 3 з Тео почали коїтися речі, для яких я більше не міг підшукати прийнятного пояснення.

Уперше таке непояснюване трапилося в червні 2013-го. Мій малий несподівано пригадав дещо, чого просто не міг пам’ятати, — події, що сталися задовго до того, як він промовив своє перше слово. Саме тоді — в другій половині червня 2013-го — я вперше свідомо визнав, що з Теодором щось не гаразд, що з моїм сином щось відбувається — не обов’язково страшне, але точно надзвичайне.

11

Якщо говорити лише про погоду, то червень 2013-го видався хорошим. Температура рідко підіймалася вище за 28 °C, дощі випадали нечасто, тож ми з Тео багато гуляли. Чи не через день я возив його велосипедом до зоопарку — ми брали з собою сандвічі, щось солодке та великий термос із чаєм, улаштовувалися на ковдрі посеред однієї з галявин, я подовгу читав малому казки або ж переказував відоме мені про птахів і тварин, яких було видно з того місця, де ми лежали.

Надвечір 20-го погода зіпсувалася. Температура впала до 17 °C, і на довгі три дні зарядив огидний, не по-літньому холодний дощ.

Якогось дня наприкінці місяця, невдовзі потому, як дощ ущух, а тепло ще не повернулося, ми з Теодором сиділи вдома. Єва дбала про шик і крутизну чийогось весілля у «Чорній перлині», тож була такою заклопотаною, що не відповідала на дзвінки. Похмурість і вогкість укупі з утомою після ночі, проведеної за терміналом у Zoom Support, зумовлювали відповідний погоді настрій. Я напівлежав у кріслі перед комп’ютером і безцільно никався Інтернетом. Тео вовтузився за моєю спиною, складаючи щось із конструктора «Chicco: Королівський замок».

Аж ось, вирішивши перекочувати на диван і почитати, я згорнув браузер і підвівся з крісла. Перш ніж узяти книгу, відкрив папку JAZZ і покрутив коліщатко скролінгу, обираючи, що поставити як фон. Погляд уперся в теку Summer 2011, після чого палець на мить застиг, а під серцем злегка — несильно — защеміло. Кілька секунд я стояв, горблячись над клавіатурою та не знімаючи руку з миші. Теку переважно складали джазові композиції, спеціально відібрані мною для нашого першого сімейного відпочинку наприкінці червня 2011-го. Теодору тоді ще не виповнилося й року, та нас із Євою це не зупинило. Я взяв відпустку, дружина домовилася в «Чорній перлині» про відгули на тиждень, через Інтернет ми забронювали будинок в Затоці Одеської області — просто на пляжі, за лічені кроки від лінії прибою, — завантажили все необхідне плюс купу непотрібного мотлоху, враховуючи велику коробку з іграшками Тео, на заднє сидіння мого «ніссана» та рвонули на південь. Через усю країну. З одинадцятимісячним немовлям на руках.

У Затоці ми провели тиждень — сім чудових сонячних днів, — і цей тиждень я досі вважаю найкращим у своєму житті. Кращим навіть за літо 2005-го. Най-най-най. Останній яскравий спалах перед тим, як усе почало згасати.

Я відвів погляд від екрана комп’ютера. Очі неначе поволокою якоюсь укрило.

Я відчув на губах солоний присмак теплого вітру, пригадав небо, сонце, нескінченний пляж. Побачив Єву в аквамариновому бікіні — скуйовджену, без макіяжу, з почервонілими від сонця щічками й облупленим носом. Щасливу. І Тео, що аж захлинається від сміху, повзаючи, неначе ящірка, по піску біля її ніг. Після чого двічі клацнув по теці й пробіг очима назви композицій.

Alan Jackson — Remember When

Diana Krall — Love Is Where You Are

Eva Cassidy — Autumn Leaves

Eva Cassidy — Time After Time

Lizz Wright — Speak Your Heart

Norah Jones — Don’t Know Why

І тут-таки збагнув, що не варто було. Спогади, немов великі брили сірого каміння, покотилися на мене.

Щовечора, коли пляж безлюднів, ми вкладали Тео в люльку-переноску Brevi, йшли до моря та розпалювали на піску багаття. Витягнувши з будиночка подовжувач, я під’єднував до мережі привезені з дому невеликі колонки, а до них — свій Samsung. Ми сиділи на піску, дивилися на зорі, їли приготоване Євою рагу та слухали приправлені ритмічним шумом прибою повільні мелодії. Дайана Кролл[4], Нора Джонс[5], Єва Кессиді, Лізз Райт, Алан Джексон[6]. Тео не спав. Метеляючи ручками й щось тихенько гугукаючи, він разом із нами розглядав сріблясті розсипи сузір’їв на темному небі.

Відкривши теку, я вже не міг зупинитись. Якби ще не гнітюча погода й небо, неначе рідким багном заляпане, я, може, й опирався б, а так указівник миші сам потягнувся до «Відтворити все». Палець клацнув по лівій кнопці миші, й Алан Джексон повільно затягнув: «Remember when I was young and so were you…» Почувши музику, Тео звів голову, глипнув на комп’ютер, потім на мене, але швидко втратив цікавість. Я відступив від ноутбука та завалився на диван. Після Джексона заспівала Кролл. Коли після канадки почалася Autumn Leaves Єви Кессиді, я вже майже спав. Сопрано улюбленої батькової співачки долинало, мов з іншої кімнати крізь зачинені двері:

The falling leaves drift by my window

The autumn leaves of red and gold

I see your lips, the summer kisses

The sunburned hand I used to hold[7]

Парадоксально, але дрімотний голос Єви Кессиді втримав мене від остаточного занурення в сон. Знайома змалечку мелодія повернула до Затоки й воскресила в розслабленій свідомості повільний танець на піску. Того вечора — до повернення додому лишалося менше доби — я купив у супермаркеті дві пляшки червоного грузинського вина «Сапераві», півкілограма креветок і французького сиру, і ми з Євою нормально набралися. Беручись за другу пляшку, раптом згадав про музику. Витягнув колонки, під’єднав смартфон, увімкнув першу композицію. Заспівав Джексон, потім Кролл, а потому, коли залунали акорди Autumn Leaves, я підвівся, обтрусив з шортів пісок і запропонував дружині руку. Єва хрипко розсміялася та прийняла запрошення. Я тримав її за талію, вона обіймала мене за шию та щось муркотіла. Єва Кессиді співала нам — після Autumn Leaves почалася Time After Time, — і ми, злегка похитуючись, незграбно переступаючи з ноги на ногу, кружляли пляжем. Колиска з одинадцятимісячним Теодором стояла неподалік.

— Тату, ви тоді з мамою танцювали. Пам’ятаєш?

Я здригнувся, немов від удару струмом, і розплющив очі. Теодор примудрився скласти з Chicco конструкцію, схожу на одну з башт оркського замку Мінас Морґул, а тепер сидів і поглипував на мене. Єва Кессиді завершувала останній куплет.

Звісно, я пам’ятав. Ще б пак мені не пам’ятати! Чи не найкращий день мого життя. Питання було в іншому: як міг пам’ятати він?

— Що?

— Ви танцювали, — повторив Тео.

— Ти пам’ятаєш, як ми танцювали?

Малюк замислився.

— Пам’ятаю пісню.

— Ти десь чув її? — ще не доказавши запитання, я вже розумів, що річ не в тім. Навіть якби він почув цю пісню по телевізору, це не пояснює, як йому вдалося пригадати, що саме під Autumn Leaves ми з його мамою танцювали два роки тому.

— На пляжі.

У мене ніби корок у горлі застряг. Це неможливо. Я спохмурнів. Звідки Тео знає мелодію? Я не слухав Єву Кессиді відтоді, як повернувся із Затоки. Від Єви? (Ну, тобто від моєї Єви, не від Кессиді.) Але дружині не подобається джаз. Може, малий почув пісню по радіо? Малоймовірно, адже Єва Кессиді померла від меланоми 2 листопада 1996-го, а композиція, записана за одинадцять місяців до її смерті, не стала хітом навіть тоді, 1996-го. І взагалі мало кому відомо про її справжніх авторів. В Інтернеті авторство часом приписують Френку Синатрі, проте Містер Блакитні Очі не те що не писав Autumn Leaves, він навіть не першим зробив її популярною. 1956 року Синатра ввів уже відому композицію в альбом Where Are You? за рік до нього піаніст Роджер Вільямс, продавши два мільйони платівок, підняв інструментальну версію Autumn Leaves на першу позицію хіт-параду Billboard‍, а за п’ять років до Вільямса француженка Едіт Піаф заспівала Autumn Leaves на американському радіо. Та я, схоже, відволікся. Чорт забирай, хто коли-небудь чув про Єву Кессиді в Україні? Навіть в Америці її востаннє крутили по радіо, коли Землею ще ходили мамонти.

Це просто збіг!

Але він згадав не лише мелодію, але й пляж.

Я подивився на Тео й вирішив дещо спробувати. Встав із дивана, пересів за комп’ютер. Відшукав мелодію, яка точно не звучала на пляжі два роки тому. When You Say Nothing At All Елісон Краусс. Краусс, популярна у 90-х, співала в стилі блюґрасс[8], найбільш консервативному піджанрі музики кантрі. Я запустив кліп на Youtube й обернувся до сина:

— А цю пам’ятаєш?

Теодор скинув голову, прислухався.

— Ні.

Я перейшов на Джуел Кілчер[9] — Stay Here Forever.

— А цю?

— Ні, — не задумуючись.

Наступною за Stay Here Forever у списку відео йшла Intuition[10]. Увімкнув її.

— А під цю ми танцювали?

Тео знову мотнув головою, цього разу навіть не поглянувши на мене.

Тоді я розгорнув Winamp і запустив наступну після Autumn Leaves пісню Кессиді — Time After Time. Ми танцювали під неї. Недовго. На середині приспіву Єва випручалася, сказала, що їй холодно, і повернулась до багаття.

Кессиді почала перший куплет:

Lying in my bed I hear the clock tick

And think of you…[11]

Теодор посміхнувся та промовив:

— Під цю танцювали.

Хтось наче шкрябнув граблями по шкірі у верхній частині мого живота.

— Звідки ти знаєш?

Хлопчак винувато зиркнув на мене й не відповів. Наступної миті зруйнував башту Мінас Морґула, розкидавши детальки по підлозі, й вибіг до іншої кімнати.

Ну, гаразд, скажете ви, мій малий упізнав джазову баладу, під яку я з дружиною танцював на пляжі в Затоці два роки тому, — що тут фантастичного? Штука в тому, що то був лише початок. Те, що Тео витягнув із бозна-яких закамарків свідомості мелодію, яку почув, коли в його роті вилізло зубів менше, ніж пальців у мене на руках, здивувало й, ніде правди подіти, розчулило. Але не насторожило. Зате те, що виявилося далі, почало мене лякати. Дивувати — то закономірно. Але й лякати теж. До чортиків.

12

Другий дивний випадок на підтвердження, що з моїм малим коїться щось раціонально непояснюване, стався приблизно через півроку — 17 лютого 2014-го, за три дні до масових розстрілів на майдані Незалежності в Києві. Щоправда, для того, щоб ви зрозуміли, що й до чого, я мушу детальніше розповісти про себе: про те, як одружився з Євою, чим заробляв на життя, а також про Блакитного Монстра, або Жабу.

Іноземні мови — особливо англійська — змалечку давалися мені легко. Не те щоб я хотів їх учити. Радше навпаки. У молодших класах я не горів бажанням навчатись, але запам’ятовування здебільшого коротких і милозвучних (так мені здавалося) англійських слів вважав безальтернативно кращим способом згаяти час до закінчення уроків, понад усе порівняно з мозкодробильними задачками із підручника математики. Тож я з більшою охотою та старанністю брався за вправи з іноземної, ніж за будь-які інші шкільні завдання, враховуючи забіги на витривалість на уроках фізкультури. Напевно, все тому, що мама з пелюшок прищепила мені любов до книг. Від української класики я перекинувся на англійські книги й англомовних авторів. У восьмому класі мені до рук потрапила книга Стівена Кінга — «Мізері» 1987 року. «Мізері» з її смачними описами того, як психопатка-медсестра Енні Уілкс ламає ноги улюбленому письменникові Полу Шелдону, відгриміла похоронним маршем над моїми, виплеканими не без маминої допомоги, мріями стати як не письменником, то хоча б шанованим критиком. Хоча справжня проблема з «Мізері» полягала в іншому — книга була російською мовою. 2000-го українські переклади Кінга залишалися для мене недосяжними. Якщо вони десь і були, то я не знав, як їх дістати, а російські книги та російськомовні переклади в моєму домі проголосили табу. Мама навіть канали російські забороняла дивитися. Зараз про це дивно чути, але 2000-го з російськими перекладами були проблеми. Я — школяр — не міг сам собі придбати книгу. У восьмому класі я ще не мав персонального комп’ютера, більшість моїх однокласників, яким пощастило ним володіти, не розуміли, що таке Інтернет. Перший комп’ютер з’явився в мене на початку дев’ятого класу, тож я відразу взявся качати піратські переклади Кінга й читав їх з екрана, за чим одного дня мене застукала мама. Вона не мала нічого проти Кінга чи навіть проти читання з монітора. Їй дошкуляла російська. І тоді Катерина Володимирівна Белінська, вчитель-методист найвищої категорії із зарплатою триста одинадцять гривень, ухвалила рішення купувати Кінга англійською. Спочатку замовляла через знайомих, які летіли на відпочинок до Європи чи в Америку. Потім, коли я розповів їй про сайт Amazon.com, раз на півтора-два місяці купувала мені Кінга, Кунца, Баркера чи Страуба через Інтернет — будь-що, на що я вказував, найстрашніші жахи, іноді по 14,99 доларів за книгу, аби не російською. Я навчався у спеціалізованій школі № 15 із поглибленим вивченням англійської — тобто рівень і так був непоганим, — але за рік після початку читання Кінга в оригіналі навіть найбільш фанатичні зубрилки з мого класу не могли зрівнятися зі мною.

Я випустився зі школи 2003-го із золотою медаллю. Того ж року вступив на факультет романо-германських мов Національного університету «Острозька академія», який закінчив 2008-го, отримавши диплом магістра англійської філології та перекладача. Теж із відзнакою. Після випуску з академії пристойну роботу знайти не вдавалося. Тому, коли в серпні 2008-го надійшла пропозиція від компанії Work-in-China, я не вагався: підписав контракт і у вересні поїхав до Гуанчжоу викладати англійську.

У травні 2009-го повернувся до Рівного. Роботи — тобто нормальної роботи — не було. Направду, я й не дуже шукав, не плануючи працювати в Україні, — сподівався знайти іншу міжнародну програму та знову рвонути за кордон. Загалом так і склалося. За тиждень після повернення натрапив у Інтернеті на компанію, котра пропонувала роботу викладача англійської в Бразилії, навіть заходився збирати необхідні для отримання дозволу на працевлаштування документи, коли зателефонувала Єва, й усе змінилося.

Уперше ми з Євою зустрілися в Карпатах під час літніх канікул 2005-го… Хоча кого я обманюю? Я бачив її десятки разів до вступу в Острозьку академію, просто тоді, 2005-го, вперше наблизився до неї на відстань простягнутої руки. На початку двотисячних Єва зустрічалася з Пашкою Новаком, із яким я щонеділі грав у футбол. Пашка був на рік старшим за мене, навчався в іншій школі, але ми знали один одного, оскільки його сім’я жила у двоповерховому котеджі на вулиці Клима Савура, якраз навпроти моєї багатоповерхівки. Коли Єва почала з ним зустрічатися, я закінчував дев’ятий клас. Щонеділі вона приходила на стадіон, зазвичай під кінець матчу, й осторонь дивилася, як ми грали. Висока шатенка зі світло-карими очима й густим волоссям, що блискучими хвилями спадало на плечі. Чекала на Пашку. Не знаю як щодо решти, але мене вона відволікала. І річ не в тім, що Єва вдягалася виклично чи щось таке, навпаки — вона намагалася лишатися непомітною, от тільки марно. У ній самій, у тому, як вона стояла, ледь згинаючи коліно, як піднімала підборіддя, підставляючи обличчя сонцю, було щось бунтівне й одночасно невловимо зверхнє. Вона вже тоді виглядала дорослішою та розумнішою від усіх нас. Новак махав їй рукою, а потім гасав полем, наче бик, якому згодували відро кокаїну.

Пашка не знайомив її з нами. Ні з ким, навіть із найближчими друзями. Після матчу смачно цілував Єву в губи, галасливо прощався з усіма, хапав її за руку й тягнув геть. Я досі не розумію чому. Боявся, що хтось відіб’є її в нього? Але Новак був найкрутішим серед нас. Вищий за мене на півголови, ширший у плечах, з волоссям кольору воронячого крила та рівними, ледь піднятими з країв бровами. Довбаний Тейлор Лотнер із «Сутінків».

Після одинадцятого класу Пашка вступив до Національної академії внутрішніх справ. Єва — як і Новак, на рік старша за мене — після школи пішла на економічний факультет Острозької академії. Ще рік чи два вони з Пашкою не розривали стосунки — принаймні якийсь час на це вказував «сімейний статус» на сторінці Новака у Facebook, — але довго так тривати не могло, й зрештою у березні 2005-го «зустрічається з Євою Лаудою» змінилося на «все складно». Того літа, коли ми поїхали в Карпати, Єва закінчила третій курс і, наскільки я знав, ні з ким не зустрічалася.

Усе почалося з підкинутої перед початком літньої сесії старостою моєї групи ідеї після екзаменів гуртом вирушити в Карпати. З групи зголосилося дев’ятеро. Пізніше до нас приєдналися ще четверо дівчат і троє хлопців з економічного, але Єви серед них не було. Вона пристала в останню мить, коли за два дні до від’їзду одна з дівчат-економісток із Е-21 застудилася. Нам довелося терміново шукати когось, хто погодився б у суму для оплати орендованої вілли закинути відповідну частку замість вибулої. Охочих не знаходилося, і тоді староста Е-21 запропонувала взяти із собою третьокурсницю, з якою познайомилася на засіданнях наукового товариства «Економіст».

Попервах мої однокурсники почувалися через Єву ніяково. Я ж узагалі не дивився в її бік. Вона була старшою, майже нікому не знайомою й з біса гарною. Струнка, засмагла, з фантастично красивим волоссям — Джессіка Альба і Дженіфер Лопес в одному флаконі. (Щоправда, так вважали не всі. Моєму однокласникові та найкращому зі школи другові Ромі Цезарко на прізвисько Цезар, який через п’ять років стане хрещеним батьком Теодора, Єва не сподобалася. Переглядаючи фотографії з Карпат, він заявив, що вона надто худа й пихата — з тих, що думають лише про себе. А ще — що в неї замалі груди й завелика задниця. Я запитав, як, у дідька, дівчина може бути водночас занадто худою та мати завелику задницю, на що Цезар відмахнувся, сказавши, що я нічого не тямлю в жінках. Йому подобалися руді.)

Ми дісталися до вілли на березі Прута в обідню пору й одразу побігли на пляж. Вода здавалася крижаною, проте купання не вдалося через інше. Ви ж знаєте, який той Прут. Два метри в найглибшому місці, а течія така, що, загаявшись, можеш залишитися без плавок. Ми з Євою зайшли в річку останніми, тож сиділи у воді, коли решта вже вибралася на берег сушитися. Єва шукала глибину, де можна було б проплисти, не обдираючи коліна, а я хлюпався у воді трохи нижче за течією. Несподівано Єва скрикнула: її закрутило й понесло на мене. Я навіть не мусив підгрібати: течією дівчину вгатило просто мені в обійми. З боку це виглядало так, наче Єва заледве не тонула, а я її врятував, хоча насправді я цілком випадково опинився в тому місці, куди її кинула течія. Дівчина налетіла на мене, втрималась за мою шию руками, після чого ми разом вигребли на мілину.

Важко дихаючи, Єва вмостилася на мокрих каменях і обхопила руками вкриті пухирцями ноги. Я присів навпроти у воді. Соромився виходити: вона могла б побачити, як я збудився.

— Пробач. Не хотіла на тебе так… — Єва засміялася, — накинутися.

Я скорчив усмішку у відповідь:

— Нічого. Я не встиг злякатися. — Серце несамовито бухкало. Здавалося, ще мить — і горлом піде кров. Мимохіть пригадав батька, вкотре звинувативши його в тому, що він — з усіма своїми приповідками — не вселив у мене впевненості у власних силах.

— І зазвичай я не обіймаюся з незнайомцями. — Вона придивилася до мене уважніше. Мимовільна зацікавленість поступилася місцем збентеженій сторожкості. — Ми знайомі? Таке враження, наче ми з тобою бачилися.

Я ледь не бовкнув, що грав із її колишнім у футбол, але втримав язика за зубами. Було б тупо, якби Єва збагнула, що я стежив за нею й Пашкою у соцмережах. Узагалі того дня, попри хвилювання, я не зморозив жодної дурниці. І це здавалося дивом. Довбаним дивом, слово честі.

— Ми вже обнялися, — віджартувався я, — тож формально нас можна вважати знайомими. Мирон.

— А я Єва.

І вона простягнула мені руку. Я потиснув мокру долоню, після чого, ховаючи член між стегнами, вибрався з води.

Потім ми розмовляли. Переважно про музику та книги, про те, що плануємо робити після навчання, і навіть трохи про розчарування Ющенком. Час спливав, ми не зауважили, як лишилися на пляжі самі. Схоже, під час тієї розмови я зачепив якусь невидиму, але напрочуд важливу струну, бо Єва довірилась мені. Розказала, як утомилась від стосунків, як її хлопець, Пашка тобто, психував, приїхавши до Острога потому, як вона написала йому про бажання розійтися, і ще багато чого, що до цього часу стерлося з пам’яті. Того вечора я остаточно закохався в неї.

Додому з Острога ми поверталися разом. За місяць перед тим — у квітні 2005-го — я отримав водійські права й нарешті сів за кермо п’ятидверного Nissan Almera, що лишився мені від батька. Машину купили 2001-го, після продажу батьками земельної ділянки на пустирі за вулицею Макарова, де через сім років збудували торговельно- розважальний центр «Екватор». Той «ніссан» став моїм завдяки матері. Вона наполягла, щоб машину оформили на мене, хоча на час купівлі мені ще не виповнилося п’ятнадцяти, тобто я не те що керувати, а навіть відвідувати курси водіння не мав права. Тож перед виїздом із Карпат я натякнув Єві, що за день чи два забиратиму речі з гуртожитку, після чого ми могли б разом вирушити до Рівного. Я знав, що їй нічого робити в Острозі, вона могла відразу з Яремчого прямувати до Рівного, але дівчина погодилася почекати. Я зателефонував Ромі Цезарку та попросив забрати нас із Острога. Вже в Острозі Єва поцікавилася, чи ми не проти взяти із собою її одногрупницю Машу, яка теж поверталася до Рівного. Я не заперечував. Єва познайомила нас із подругою, я — дівчат із Цезарем, ми закинули сумки до багажника й узяли курс на Рівне.

Та поїздка задала тон на все літо. Погода видалася фантастична — тепло, тихо, сонячно. Дорогою ми безперестану підколювали один одного й реготали як дурні. Перед містом я не збочив з об’їзної, а натомість звернув до заправки SOCAR на київській трасі, де ми застрягли на годину. Пили каву, їли французькі хот-доги. Щось розказували, знову сміялися до сліз. Нікому не хотілося прощатися. Ми домовились, що наступного дня зберемося покататися.

Отак ми й каталися до вересня — я, Ромич, Єва та Маша. Те літо нагадувало незмінно сонячні фінальні кадри з американських романтичних комедій, хіба лише без поцілунків. А у вересні все враз обірвалося. Цезар навчався в Національній академії прокуратури й наприкінці серпня відбув до Києва. Після його від’їзду Маша непомітно віддалилася, і я злякався, що Єва щезне слідом за нею, але цього не сталося. Увечері 30 серпня 2005-го ми з Євою поїхали до Острога. Пригадую, як на заході, трохи правіше за нашими спинами, заливаючи горизонт нереально яскравим червоним кольором, сідало сонце. Ми говорили ні про що, з легким сумом згадували літо, і я якось не відразу усвідомив, що ми вперше опинилися в машині без Машки та Цезаря. Розмовляючи, Єва ніби ненароком поклала руку мені на стегно. Я ледь не випустив кермо, але спромігся вирулити на узбіччя й зупинити машину. Слова були зайвими. Ми поспіхом перебралися на заднє сидіння, тремтячими руками я стягнув з Єви плаття, зірвав білизну, а потім мене наче накрило лавиною. Немов ураганом оглушило та збило з ніг. Опісля я ще довго віддихувався, не маючи сил повернути ключ у запаленні, й почувався так, ніби наді мною промчала палаюча комета.

На наступні три місяці я просто випав із життя.

Іноді ми з Євою кохалися в моїй машині, а у вихідні, коли студенти роз’їжджалися по домівках, вона ночувала у мене в гуртожитку. Пам’ятаю, з яким шаленством накидався на неї в ліжку, як після того годинами не спав, ловлячи її тремтливе сонне дихання, вивчаючи у місячному світлі припухлі жилки на її шиї, як ніжно відгортав волосся та роздивлявся м’які та дещо завеликі вуха. Зранку Єва ніколи не залишалася в ліжку. Після того як вона йшла, я заривався в подушку й усотував легкий аромат її парфумів, від чого весь укривався гусячою шкірою. Але це спочатку. Згодом мене почало дратувати її щезання. Я не розумів, чому вона відмовляється повалятися в ліжку після сходу сонця. Спершу запитував, потім вимагав, надалі почав благати, щоб вона сказала, що я не є їй неприємним і що вона не уявляє когось іншого, кохаючись зі мною. Вона лише віджартовувалась.

Єва ніколи не дозволяла тримати себе за руку. Ні, вона не уникала доторків і прилюдно поводилася так, щоб ні в кого не виникало сумніву, що вона моя дівчина. Водночас контакт між долонями, трохи довший за звичайний потиск, вважала заледве не образою. Якось я вказав на це, і Єва відмахнулася: «Я змалку засвоїла те, що має знати кожна жінка: що б не трапилось, уникай залежності від чоловіків». Мене аж викручувало. Хотілося волати на весь голос про те, що відчуваю, розповісти всьому світові, що ночами у мене судомить живіт від однієї згадки про вигини її тіла, а вона не могла пройтися зі мною під руку дорогою від гуртожитку до університету.

Але не це найбільш неприємне. Найгірше те, що я ніколи не знав, про що вона думає. Єва часто поринала в себе, закриваючись, неначе мушля, і нікого не пускаючи досередини. А ще вона була хронічно незадоволена своїм життям. Єва мало говорила про це, проте я відчував, як гнітила її провінційність Острога. Якось після сексу вона зривисто, із нотками відчаю в голосі виплескувала з себе те, що хоче вирватися, що варта більшого, потім розплакалася, вискочила з ліжка й, поки я встиг промимрити щось на її підтримку, пішла геть. Упродовж наступного тижня вона не відповідала на дзвінки та не з’являлася на парах.

На початку другого триместру випадки щезнення почастішали. Єва прогулювала заняття, не ночувала в гуртожитку, все частіше, коли я телефонував і пропонував кудись піти, дізнавався, що вона в Рівному. Я прагнув пояснень, на що чув незмінне: «Мене вбиває острозька сірість». І на додачу — скарги, що там сіре геть усе: дороги, будинки, небо, люди.

Востаннє ми побачилися за три дні до Нового року — в кав’ярні «Сальвадор Далі», що неподалік Центрального ринку. Цезар приїхав із Києва та збирав компанію на відсвяткування Нового року. Я хотів запропонувати Єві приєднатися, але вона обірвала мене, щойно зрозуміла, про що йдеться. Повідомила, що вирушає з батьками до Ужгорода, а звідти — на кілька днів до Будапешта.

Після Різдва 2006-го, не сказавши ні слова, Єва видалила профілі у соцмережах і змінила номер мобільного телефону. Я писав її друзям, але ніхто не знав або не хотів зізнаватися, де вона. Лише на початку лютого дізнався від Маші, що Єва перевелась на заочне відділення, а сама подалася до Києва. Я спитав, якого біса вона там робить? Маша відповіла, що Єва нібито влаштувалась на роботу офіціанткою. Попросив номер — я не сумнівався, що Маші мусить бути відомий Євин новий номер, — і Маша завагалась, якоїсь миті навіть потягнулася рукою по мобілку, але зрештою роздумала, похитала головою й пішла.

Почалися чорні дні, розповідати про які мені не дуже хочеться. Я міг годинами сидіти в «ніссані», впершись лобом у кермо та переконуючи себе, що серед запахів пластику, пилу та старої шкіри досі відчуваю аромат її парфумів; згадуючи, як Єва, відкинувшись, сидить на пасажирському сидінні, як розметалося її волосся, коли ми кохалися на задньому сидінні; і думаючи… ні, не про те, чому вона пішла, а про те, чому нічого не сказала. Я не закидав навчання — це не було усвідомленим учинком, навчання виявилося єдиним, що втримувало від повного занурення в ту липку чорноту, — але впродовж третього триместру майже ні з ким не спілкувався. Бурхлива одержимість Євою не просто перетворила моє життя на згарище, вона отруїла все, що було до Єви. Все, що колись дарувало радість, зблякло. На місці спогадів чорніли обвуглені кістяки, мрії спливали кров’ю посеред уламків повітряних замків, я у відчаї озирався, хотів повернути все назад — ну, а раптом? — проте за спиною стелився безнадійно мертвий світ: присипана попелом рівнина, безповоротно посіріле небо та закам’яніле сонце, яке — як мені тоді здавалося — більше ніколи не засяє.

Чи це була любов? Мені важко судити. Важко називати любов’ю те, що спустошує й калічить.

На початку четвертого курсу я поїхав на стажування до Канади, й це на якийсь час допомогло. Я й далі згадував Єву — попелище не стало квітучим садом, — але за півроку в Athabasca University принаймні почав говорити з людьми. На жаль, так тривало недовго. На початку лютого 2007-го, за три тижні до повернення до України, Павло Новак завантажив у Facebook фотографію Єви, яка, прикриваючись напівпрозорою ширмочкою, бризкала на нього водою з душу. Знімок мав підпис: «Не дає почистити зуби». Ні, я не був аж таким телепнем і здогадувався, що Єва та Пашка спілкуються, ще до того, як подався до Канади, просто вперто відмовлявся вірити, що вони поновили стосунки.

У вересні 2008-го, коли вирушив на роботу до Китаю, спогади все ще не відпускали мене. За дев’ять місяців у спекотному Гуанчжоу я привчився засинати, не думаючи про Єву, і з часом вирішив, що її привид більше не стоїть за плечем, але, як виявилось, помилився. У травні 2009-го, після прибуття до Рівного, все нестерпно нагадувало про неї: дороги, якими ми гуляли, кав’ярні, де обнімалися, глухі кути, де паркував Nissan, коли ми кохалися, й особливо — крихітна дірочка, проколота підбором її черевичка у м’якій оббивці над заднім сидінням моєї машини. І саме тоді, 3 червня 2009-го, Єва зателефонувала мені.

— Привіт, Мироне.

Номер, певна річ, був незнайомий, але я одразу впізнав її, заразом збагнувши, що весь рік обманював себе: той попіл, що нібито припорошував давно закам’янілі рештки, насправді прикривав ледь пригасле вугілля, яке спалахнуло від одного подуву, зайнялося від самого лише звуку Євиного голосу.

— Єво?

Хвилювання гумовою стрічкою стягнуло груди.

— Привіт, — повторила вона.

— Як ти? Де ти? Як у тебе справи? — я ненавидів її й одночасно боявся, що вона покладе слухавку та зникне на наступні три роки. Або назавжди.

— Я в Києві, все так само в Києві, — вона стихла аж на хвилину (я по-риб’ячому хапав ротом повітря), а потім озвалася, запитала, хоча в голосі не вчувалося щирої зацікавленості: — А ти?

— Нещодавно повернувся з Китаю і… ну, якось так, — я не згадував про Бразилію. — Був там майже рік.

— Круто, — я не впізнавав її. Єва говорила так, наче наштовхала до рота мокрого паперу. — Завжди знала, що тобі все вдасться.

Я хотів заперечити, що викладав англійську китайцям, що за рік нічого, крім Гуанчжоу, не бачив, що за будь-якими мірками це важко назвати великим життєвим успіхом, але не зміг. Думки нагадували клубок із безнадійно заплутаних пунктирних ліній. Ми довго мовчали. Потім спробував дізнатися, чим Єва займається зараз. Вона не захотіла розвивати цю тему. Розмова не клеїлася.

— Ти любив мене? — зрештою промовила вона. — Скажи, що ти любив мене тоді.

Я уявлення не мав, що відповісти. Все було так несподівано. Кров молотами бухкала у скронях, однак чомусь більше за саме запитання мене непокоїв її голос.

— У тебе все гаразд?

З динаміка долинуло глибоке зітхання:

— Жаль, що немає магазинів, де можна було б купити друзів.

— Чим тебе не влаштовують зоомагазини?

Єва невесело гмикнула.

— Хочеш я приїду? — слова випорснули з рота швидше, ніж устиг усвідомити, що роблю. — Ну, тобто, якщо ти не… — Єва німувала. Серце пропустило удар, поки я чекав на відповідь.

— Ти справді приїдеш?

— Так.

— Коли?

— Заправлю Nissan і за три години буду в тебе.

— Приїжджай. Я чекатиму…

І я рвонув до Києва.

Єва винаймала простору однокімнатну квартиру в новобудові на вулиці Білоруській біля метро «Лук’янівська». Вона працювала адміністратором у клубі «Sorry, бабушка», тож могла собі дозволити. Три дні ми провели разом. Я намагався розговорити її, випитував, що сталося, але Єва закривалася, пірнала кудись дуже глибоко, куди моє співчуття не досягало. Два з тих трьох днів я ночував на дивані. На третю ніч, певно, втомившись чекати на які-небудь дії з мого боку, Єва стягла з мене одяг і повалила на ліжко. Секс був дивним. Ми кохалися з химерною відчайдушністю, немовби засуджені до страти співкамерники, яких наступного ранку поведуть на ешафот. Після сексу Єва поклала голову мені на груди й сказала: «Забери мене звідси». Зранку я повернувся до Рівного та ще до вечора винайняв однокімнатну квартиру на вулиці Соломії Крушельницької. Через тиждень Єва перебралася до Рівного.

Ніколи не думали про те, що мозок — у сенсі розуму — не є необхідною умовою еволюційної успішності? Ми, люди, називаємо себе найбільш пристосованими та найбільш успішними істотами на планеті, довбаним вінцем творіння, вважаємо, що наші непропорційно великі, наповнені переважно дурними та беззмістовними думками мізки — це перевага, привілей, що став закономірним результатом еволюції, що будь-який інший вид, який прагне домінувати над природою, мусить пройти ті ж етапи, які подолали ми. Та це не так. Подивіться, наприклад, на акул. Вони живуть на цій планеті впродовж 450 мільйонів років, панують у своєму середовищі протягом 450 мільйонів років — це у 2250 разів довше, ніж ми, homo sapiens, топчемо землю, — при цьому головний мозок акули є жалюгідним горіхоподібним потовщенням, схованим глибоко поміж очей. Біль нічому не вчить, і я гадаю, це через мізки. Я переконаний, що абстрактне мислення та, відповідно, все, що ним зумовлено, — віра, уява, здатність сподіватися, мріяти й обманювати самого себе, — це радше випадкова похибка, а не закономірний результат еволюції. Метелик, який обсмалив краєчки крил, нізащо не наблизиться до вогнища вдруге. Собака, який зірвався у прірву та, прокотившись три десятки метрів, дивом уцілів, обходитиме провалля стороною. І тільки людина, обпікшись, уперто мчить на вогонь, стрибає у безодню, вірячи, що колись обов’язково дотягнеться до омріяного тепла чи злетить у вільне від хмар небо.

Після появи — чи то пак повернення — Єви все перекинулося догори дриґом. Я збагнув, що принаймні на якийсь час ми осядемо в Рівному, а отже, треба братися за пошук роботи. Хтось із однокласників під час випадкової зустрічі в місті обмовився, що в Рівному відкривають регіональне відділення компанії Zoom Support Ukraine і що на роботу туди потрібні працівники, які добре знають англійську. Після Китаю я був, м’яко кажучи, не в захваті від ідеї працювати оператором кол-центру, однак кращих варіантів на горизонті не проглядалося, тож на початку липня я записався на співбесіду.

Мене взяли відразу. Вже через три тижні, відбувши підготовчі курси у Львові, я сів за термінал у поспіхом відремонтованому офісі на вулиці Княгині Ольги. У приміщенні було незатишно: панував півморок, пахло вогкою штукатуркою та старим наканіфоленим паркетом, хоча самого його не було. Одинадцятиповерховий «Манхеттен Сіті Хол», куди Zoom Support Ukraine перебралась улітку 2012-го, на той час ще навіть не почали будувати. Зате робота не відзначалася особливою складністю. Приймаєш дзвінок — телефонують переважно з Америки, Британії чи Австралії — та пояснюєш людині, як активувати щойно куплену програму. Під час активації слід постаратися, щоби клієнт захотів прослухати інформацію про програмне забезпечення від компаній-партнерів і придбав щось іще. За це доплачували. Попри мої побоювання, компанія Zoom Support виявилася далеко не найгіршим місцем для роботи — значною мірою завдяки Чедвікові Босману, американському супервайзерові, якого відрядили до Рівного налагоджувати діяльність офісу. Непоганою видавалася й зарплатня — 3000 гривень з урахуванням різних бонусів. До цієї суми додавали 2 % від вартості проданого софту за умови, що за місяць оператор продавав програм не менш ніж на три тисячі доларів.

На початку серпня 2009-го — щойно все втряслося з роботою — я освідчився. За відкладені з Китаю гроші купив обручку з діамантом і запропонував Єві вийти за мене. Вона погодилась. Знайомство між сім’ями стало формальністю. Я добре знав і Жанну Валеріївну, і Лаврентія Романовича, моя мама була знайома з Євою. Через кілька днів ми подали заяву в РАЦС. Церемонію реєстрації призначили на кінець вересня, хоча навіть після цього я не вгамувався. Не вірив, що до нестями розкішну, запаморочливу Єву Лауду, від одного погляду якої три роки тому мене торохкало блискавкою, назву своєю дружиною. Щоранку прокидався, очікуючи, що Єва зникне, безмовно ретирується, лишивши нашвидкуруч нашкрябану записку: «Мироне, пробач, ти милий, але я помилилася, в нас не складеться». Або — sms-повідомлення такого ж змісту. Або — і це найгірше — взагалі нічого не покинувши. Мене лихоманило до останнього, аж поки сонячної суботи 19 вересня 2009-го ми з Євою не поставили підписи в журналі реєстрації актів цивільного стану. Хоча навіть після того я не міг позбутися холодного відчуття, наче все це — і церемонія, і святкування — придуркуватий фарс. Ніби ми репетируємо одруження, всі присутні про це знають і поводяться розслаблено, легковажно, розуміючи, що все не по-справжньому.

У нас не було вінчання. Так захотіла Єва, я не заперечував.

Помпезного святкування також не влаштовували, обмежившись невеликою, хоч і вишуканою вечіркою на тридцять осіб.

Мій батько не був присутній ні на церемонії, ні на вечірці. Щоправда, дивуватися нема чому, бо ні я, ні мама його не запросили — ніхто з нас не наважився заговорити про це.

Єва, як і її мама двадцять років тому, відмовилася змінювати паспорт і залишила собі прізвище Лауда (прізвище Лаврентія Романовича, Євиного батька, було Коник).

У весільну подорож ми також не поїхали. Я планував, але за тиждень до одруження Єва влаштувалась адміністратором у «Чорну перлину» та відмовилася просити відпустку за тиждень після виходу на роботу. Взимку ми на кілька днів вибралися до Буковеля покататися на лижах, але то вже було не те.

2009-го зарплата Єви в «Чорній перлині» складала чотири тисячі гривень плюс преміальні, які часом могли перевищувати зарплатню. На початку 2010-го наш сукупний місячний дохід сягав десяти тисяч гривень, що, без перебільшення, становило фантастичну суму як для Рівного. За комунальні послуги й оренду квартири сплачував я, Єва свої гроші витрачала на себе, та в будь-якому разі ми аж ніяк не бідували.

З якого дива тоді, спитаєте ви, я почав таксувати?

От ми й дійшли до основного. Я виїхав у місто з прикріпленою до торпеди рацією, налаштованою на частоту «Оптимального таксі», через тиждень після появи в нашому з Євою житті Блакитного Монстра — того довбаного Volkswagen Beetle.

Усе починалося з біса романтично. У жовтні 2009-го Єва завагітніла. Я дізнався про це 3 січня 2010-го в Буковелі, сидячи на чотирикрісельному підйомникові на висоті десяти метрів над трасою № 5, і на радощах ледь не випав із крісла. 15 липня 2010-го з’явився на світ Тео, і я почувався так, наче в моїх грудях стартувала найпотужніша у світі електростанція. Єва перетворила мене на найщасливішу істоту у Всесвіті, тож я захотів їй віддячити — зробити хоча б уполовину такою ж щасливою.

Уперше ми побачили той сонцесяйний Beetle в автосалоні «Автоград» у листопаді 2009-го через півтора місяці після весілля. Улітку 2009-го, коли забирав Єву з Києва, мій Nissan був у чудовому стані. Ним тривалий час ніхто не користувався — Nissan простоював, поки я стажувався в Канаді та працював у Китаї, — втім, я відчував, що автомобіль не подобається чи то пак не відповідає Єві. Раніше все було гаразд, однак після повернення з Києва Єва змінилася: інакше одягалася, інакше говорила, інакше зачісувалася. І в якусь мить я переконав себе, що настав час придбати іншу машину. На початку листопада ми з Євою вирушили в «Автоград» шукати заміну батьківській «альмері».

В «Автограді» торгували автомобілями відразу кількох брендів: Honda, Nissan, Škoda, Renault, Fiat, Seat. Серед наявних на той час «ніссанів» жодна модель мені не сподобалась, і я поклав око на Renault Duster, коли зауважив, що Єви немає поруч. Роззирнувшись, побачив дружину в іншому кінці павільйону біля химерного компактного автомобіля небесного кольору. Через плавні обводи машина скидалася чи то на гігантського ясно-синього бедрика, чи то на тлусту й блискучу від тягучого слизу жабу. Я підійшов — перед Євою в наскісних променях осіннього сонця сяяв нереальною блакиттю Volkswagen New Beetle, модель 2008 року.

— Гарний, правда? — прошепотіла дружина.

Її очі виблискували, ніздрі роздулися, а губи трохи розтулилися. Я збудився так, що за секунду пересохло горло, — Єва під час сексу не виглядала такою збудженою.

— Тобі подобається?

— Так! — вона торкнулася долонею блискучого крила. — Дуже. Особливо цей колір. Нереально гарно…

Я глянув на ціну, вирішив, що лише ідіот здатен викласти такі гроші за машину, яка зовні нагадує найбридкіше земноводне у світі, та повернувся до споглядання Renault Duster.

На виході з салону я проґавив мить, коли Єва підклала до захопленого стосика буклетів рекламний проспект компанії Volkswagen. Через два дні побачив New Beetle на заставці її ноутбука. Ще за тиждень Єва заявила, що хоче цю машину. І річ не в тім, що вона не мала на чому їздити. Після повернення з Києва вона користувалася хетчбеком Nissan Tiida своєї матері. Проблема полягала в тому, що Єва закохалась у New Beetle, автомобіль став її пристрастю, одна згадка про нього примушувала її обличчя сяяти, неначе його підсвічували зсередини потужною лампою.

Упродовж наступних місяців ми кілька разів повертались до цієї теми. Єва просила взяти кредит, а я супився й хитав головою. Обрана дружиною комплектація — 1,4-літровий двигун з турбонаддуванням і безпосереднім уприскуванням палива, подушки безпеки, крута мультимедійна система тощо — коштувала двадцять вісім тисяч євро. Єва не припиняла беззлобно колупати мене протягом першої половини 2010-го, але врешті-решт змирилася, що із жабоподібним «фольксвагеном» доведеться зачекати.

А тоді народився Тео. І якщо до народження сина я вагався, то після того, як уперше взяв Теодора на руки, вирішив, що — гори воно вогнем! — ми візьмемо ту Жабу, хай чого це вартуватиме.

Ближче до зими — трохи відновившись після пологів, — Єва продала Nissan своєї матері, частину суми із власних заощаджень доклав я. У результаті в нас на руках опинилося сім тисяч шістсот євро. Щоб покрити решту, ми взяли кредит — звернулись до УкрСиббанку, де нам не відмовили: то був час, коли долар коштував 7,99 гривні, сотню євро купували трохи більше ніж за одну тисячу гривень, а кредити не роздавали хіба що небіжчикам. Не мучитиму вас розрахунками: ми розтягнули платіж на п’ять років і щомісяця мали виплачувати банку триста вісімдесят євро.

Після народження Тео батьки Єви придбали нам однокімнатну квартиру на проспекті Миру, однак туди перебралася моя мама, залишивши нам із Євою трикімнатну на Грушевського. Єва вийшла на роботу на четвертий місяць після пологів — більше просто не могла всидіти — й узяла на себе витрати на квартиру, на харчування й на Теодора. Кредит залишався за мною. New Beetle пригнали із заводу у Вольфсбурзі в січні 2011-го, проте ще до того, як мені зателефонували з «Автограду» та повідомили, що можна забирати машину, я збагнув, що самої зарплатні мені не вистачатиме. Ось так і сталося, що 17 січня 2011-го я вперше ввімкнув рацію, налаштовану на частоту «Оптимального», в салоні Nissan Almera. Як наслідок — мій місячний дохід виріс до стабільних п’яти-шести тисяч гривень, чого якраз вистачало на кредит, пальне та дрібні особисті витрати.

Тобто вистачало до початку 2014-го.

У грудні 2013-го я провів місячний платіж за курсом 10,67. Наступного місяця євро коштував одинадцять гривень, тож віддав банку чотири тисячі двісті гривень. Я не панікував, однак більше не міг удавати, наче нічого не відбувається: того місяця Блакитний Монстр — так прозвав той «фольксваген», хоча Єва називала його просто Бітлі, або Жучком, — зжер усі мої гроші. Довелося шукати ще один підробіток. Моя колишня однокурсниця працювала викладачем англійської в компанії BTS Group і на моє прохання внесла мене в їхню базу даних вільних перекладачів. У BTS Group, окрім курсів англійської, займалися ще й перекладами, і якщо замовлень надходило більше, ніж могли опрацювати штатні працівники, частину роботи перекидали фрилансерам. Платили по двадцять-тридцять гривень за одну тисячу знаків.

Так ось, другий непояснюваний випадок із Теодором стався ввечері 17 лютого 2014-го, коли я закінчував роботу над першим замовленням від BTS Group. Стаття, яку перекладав, мала заголовок «Основні функції навчання в контексті сучасної парадигми природничої освіти». Я трудився на дивані в залі, Тео грався неподалік, а Єва розігрівала вечерю на кухні. Коли мікрохвильова пічка, дзенькнувши, просигналила про готовність вечері, я завершив переклад двох третин тексту, зупинившись на фразі «Якщо ми розглянемо цей механізм у контексті навчання в загальноосвітніх школах…». Далі не вчитувався. У файлі з перекладом швидко надрукував: «If we consider this mechanism within education in secondary schools…», натиснув «Зберегти» й сповз із дивана.

— Вечеряти будеш? — скуйовдив волосся Теодорові.

— Не хочу, — малий сидів на підлозі, оточений іграшковими автомобілями.

— Там товчена картопля — як ти любиш.

— Не х-о-о-о-очу.

Ми з Євою ніколи його не примушували, тож я буркнув «добре» та почовгав на кухню. За кілька хвилин, повечерявши, повернувся до роботи. Зручніше вмостився, поклав ноут на ноги, втупився в екран, згадуючи, на чому зупинився, а тоді враз насупився: курсор блимав не там, де я його залишив, — внизу під останньою введеною фразою. Та не це було основним — сама фраза змінилася. Я ошелешено втупився в екран:

If we regard this mechanism within education in secondary schools

Замість слова consider стояло слово regard. У принципі, обидва варіанти правильні: «якщо ми розглянемо» можна перекладати і як if we consider, і як if we regard. Можливо, другий варіант дещо кращий, але не в тому суть. Я точно пам’ятав, що перед тим, як піти вечеряти, написав consider.

Я вирішив, що машинально надрукував regard, думаючи при цьому, що набираю consider, коли помітив ще одну деталь. Устаючи з-за ноутбука, я зберігаю документ. Усі так роблять — це вже як рефлекс. У мене на ноуті було встановлено Microsoft Word 2007 року, й у цій версії текстового редактора після збереження відбувається деактивація кнопки «Повторити введення» — блакитної, загнутої в кільце стрілки на панелі швидкого доступу. Тобто після збереження документа користувач усе ще може відміняти введення набраних символів, але більше не може повторно вивести на екран символи, які було видалено або введення яких було скасовано перед збереженням файла. Після вечері я не торкався до клавіатури, та попри це кнопка «Повторити введення» була активною, тобто хтось працював із документом після збереження.

Хтось?

Спохмурнівши, я кілька разів поспіль натиснув Ctrl+Z. Після кожного натиску в слові regard, починаючи з кінця, зникало по букві, після останнього — на місці самотньої літери r виринуло слово consider.

Хороші новини: я не божевільний, не страждаю від передчасних виявів Альцгеймера та пам’ятаю, що робив, а чого не робив кілька хвилин тому. Погані новини: доки вечеряв, хтось у файлі з перекладом літера за літерою ввів слово regard замість consider.

— Єво, ти не чіпала мій ноут? — гукнув на кухню.

— Ні, — відказала дружина. — А що?

— Нічого.

Я й так знав, що не чіпала. Ми сиділи разом, і, поки я їв, Єва не виходила з кухні. Крім того, Єва нізащо не здогадалася б, що у фразі if we consider this mechanism слово consider не завадить замінити на regard. Вона знала англійську, але не настільки добре.

Хто тоді?

Я покосився на Тео. Малий сидів біля книжкової шафи та наздоганяв подарованим на Новий рік поліцейським автомобілем улюблений зелений пікап Ford від Motormax. Увесь цей час хлопчак перебував біля ноутбука. Але, чорт забирай, Тео навіть читати не вміє українською, що вже говорити про те, щоб осмислено надрукувати що-небудь англійською. Можливо, він просто поклацав по клавіатурі? Я тихо гмикнув. Яка ймовірність того, що мій син, підійшовши до ноутбука та навмання потицявши пальчиками в клавіші, надрукував не просто англійське слово з шести букв, а англійське слово з шести букв у єдиному місці перекладеного речення, де воно, це слово, покращувало переклад?!

У ту мить, коли я все ж вирішив, що механічно, не думаючи, виправив consider на regard, а потім геть забув про це, Тео зімітував лобове зіткнення поліцейського автомобіля з «Ford’ом» і видав:

— Це я.

— Що? — я втупився в машинки.

— Це я надрукував.

Останнє слово Тео карбував по складах: на-дру-ку-вав.

«Розтуди його, — я ще раз подивився на розкритий word’івський файл: — Тобі три з половиною рочки. Що ти, в біса, міг на-дру-ку-ва-ти?» Проте якась частинка мене повірила йому. Не знаю чому, я не став уточняти, що він має на увазі. Натомість запитав:

— Навіщо?

— Просто, — не піднімаючи голови, Тео відвів затиснуту в руці поліцейську машинку й іще раз із розмаху «дзьобнув» кузов пікапа. Він нещодавно навчився вимовляти твердий «р», і тепер його «просто» звучало дуже правильно, по-дорослому. Пр-р-росто.

Я з’їхав з дивана на килим, нахилився, щоб зазирнути синові в обличчя.

— Навіщо, Тео?

— Ну просто так.

Йому б не вдалося це зробити самостійно.

— Ти мене обманюєш?

— Ні.

— Тобі хтось підказав?

— Так.

Ось тут мене наче лавиною мурах накрило, а шкіру на яйцях стягнуло так, ніби я вискочив з бані та стрибнув у холодний басейн.

— Хто? — повільно обвів залу поглядом: книжкова шафа з, напевно, найбільшою у Всесвіті колекцією української класики, LCD-телевізор на скляній підставці, дерев’яний стіл зі стільцями, старий диван, два нові крісла, дві настінні лампи й двері на балкон. Зрозуміло, в залі, крім нас, нікого не було. Як не було жодного сховку. Погляд ковзнув до виходу в коридор, у лівій частині якого панувала темрява, — я не бачив пітьму із зали, її відсувала вглиб латка світла з дверного прольоту, але знав, що вона є. Темрява в коридорі була.

— Друг, — зронив Теодор.

— Друг? — у мене похололо навіть волосся; складалося враження, мовби температура в кімнаті щосекунди знижується на один градус, а крижаний морок із коридора, немов важкі азотні випари, клубочиться підлогою. Не розуміючи, що так налякало мене, я загальмовано повторив: — Який друг?

Тео німував. Я пошукав очима Юаня Михайловича. Плюшевий коала лежав за одним із крісел.

— Не знав, що Михалич уміє друкувати англійською.

Дру-ку-ва-ти.

— Це не Юань, — заперечив малюк.

— А хто?

— Інший друг. Він показав, які натискати.

Теодор не жартував.

— Де він? — мій голос звучав так, ніби його чимось сплюснули. Спресували під скаженим тиском. — Тут же нікого немає.

Тео помовчав перед тим, як знизати худенькими плечима й повідомити:

— Він уже пішов.

Я більше не міг стримуватися. Зірвався на ноги, вискочив у коридор і ввімкнув там світло. Обдивився тепер уже яскраво освітлений протилежний кінець. Нікого. Тоді по черзі зазирнув до спальні, туалету, ванної та дитячої кімнат, вмикаючи всі лампи там. Порожньо. Насамкінець повернувся до зали й, відчинивши двері, зазирнув на балкон, щоб переконатися, що за шибою, що, відбиваючи світло з кімнати, лишалася темною, немов граніт, ніхто не стовбичить.

Зачинивши двері балкона, побачив Єву, яка стояла на вході до зали:

— З тобою все нормально?

Я облизав губи.

— Все о’кей.

— Тоді для чого ця ілюмінація? — мабуть, я справді виглядав переляканим, бо в голосі Єви вчувалася стурбованість.

— Ну… це… — страх відпускав мене, хоча відчуття невидимих холодних пальців, які ковзають, покидаючи сліди з пухирців, то по спині, то по шиї, то по передпліччях, не зникало. — Тео сказав, що до нього приходив друг, поки ми вечеряли…

— І що, знайшов когось? — тепер уже насмішкувато поцікавилася дружина. Її розвеселило, що я наполохався більше за Тео.

— Ні.

— Тоді повимикай, будь ласка, світло.

Пройшовшись кімнатами й вирубивши світильники, я повернувся до зали, де грався Тео, присів на диван, але поновити роботу над перекладом не вдалося. Думки розліталися. Через хвилину з’явилася дружина, сіла біля мене із пластиковим стаканчиком йогурту в руках і ввімкнула телевізор. По «5-му» транслювали новини. Тієї зими ми всі не відлипали від новин. Ведуча говорила про переговори між опозицією та Януковичем, про можливе призначення нового прем’єра, потім щось про те, що міліція використовує сім’ї захоплених наприкінці січня заручників для тиску на опозицію, а я втупився в екран і нічого не чув. Того вечора думки витали далеко від подій на Банковій і Грушевського. Час від часу переводив погляд на сина. Тео, покинувши машинки, заходився коло іграшкового трамвая, з підйомною струмоприймальною штангою, — ще одного подарунка на Новий рік, цього разу від моєї матері, — і зрідка глипав на екран телевізора.

У мого сина з’явився уявний друг? О’кей, хай так, що тут страшного?

Проблема полягала в тому, що Теодор не розумів, що таке дружба. Він часто хворів і мало часу проводив у дитсадку, через що я припускав, що Тео просто не усвідомлює змісту поняття «друг». Упродовж минулої осені Тео іноді бавився з хлопчаками й однією дівчинкою в нашому дворі, не боявся підходити до дітей свого віку в центрі міста, коли ми там гуляли, але ніколи й нікого не називав своїм другом. Він жодного разу не назвав другом однолітка. Натомість другом для нього був хрещений батько, мій однокласник Рома Цезарко (Тео звертався до Цезаря «друг Рома», а не «хрещений»). Другом був дід Лаврентій, Євин тато, який, коли не напивався, любив грубувато поторсати внука, не скупився на дорогі подарунки та привозив з Європи малому те, що той просив, а не те, чого хотіли Єва чи Жанна Валеріївна. Другом був неголений і пропахлий дешевим тютюном сорокарічний сусід із квартири навпроти. Словом, друг для Теодора — це я, мій кум, мій тесть. Дорослі.

Дорослі, хай йому!

Журналіст розповідав, що після прибирання барикад на Грушевського на місці дислокації силовиків виявили гільзи від патронів до рушниць 12 калібра. Я нічого не чув, безперестану прокручуючи в голові історію з ноутбуком і відредагованим файлом. Не розумів, звідки взялося слово regard, не розумів, чому Тео сказав, нібито це він увів його з клавіатури. Мене непокоїли слова сина, що якийсь уявний друг розмовляв із ним, поки ми з Євою вечеряли. Але чомусь — добре пам’ятаю те відчуття — найбільше лякало, що цей друг дорослий.

13

У лютому 2014-го я віддав УкрСиббанку 4665 гривень. Після того як Янукович утік із країни, а Національний банк відмовився від підтримання курсу на користь вільного котирування гривні на міжбанківській валютній біржі, євро підскочив до чотирнадцяти. Ще через місяць за євро доводилося платити 15,5 гривень, й у травні 2014-го місячний платіж для УкрСиббанку вперше перевищив шість тисяч гривень.

Упродовж весни 2014-го нам із Євою сяк-так удавалося зводити кінці з кінцями, але найгірше тільки чекало попереду. Улітку 2014-го Блакитний Монстр став для нас чимось на кшталт божка, безмилосердного ідола, який із кожним днем вимагав усе більших і більших пожертв. Ми працювали лише на жертвоприношення, гарували, як раби на галерах, винятково для того, щоб прогодувати кредит на той бісів небесно-блакитний «фольксваген».

14

Третій дивний випадок, який добре пам’ятаю, стався наприкінці серпня 2014-го, наступного дня після сплати банкові 6852 гривні. Я забрав Теодора з літньої групи в дитсадку й віз додому, дозволивши за відсутності Єви вмоститися на передньому сидінні. Ми виїхали з Петлюри на проспект Миру, коли малюк повернув до мене трохи замурзане личко й ніби ненароком поцікавився, хто такий Рей Купер. Доки я, розгубившись, екав і бекав, Тео повторив запитання. А потім додав, що мама переписувалася з Реєм Купером по комп’ютеру.

На кілька хвилин я занімів.

Що не так?

Я вже згадував, що ми з Новаком підтримували дружбу і «ВКонтакті», й у Facebook. У Facebook Пашка був зареєстрований під справжнім іменем — Pavlo Novak, зате у «ВКонтакті» прикривався псевдонімом. І псевдонім той — Ray Cooper.

Дорогою додому я безугаву косо зиркав на Тео й обмірковував, що допіру трапилося. Мені приверзлося? Певно, що ні. Отже, Теодор звідкись дізнався про Павла Новака (чи то пак не про Новака, а про те, як Новак підписаний у «ВКонтакті»). Від Єви? Але на біса дружині розповідати нашому синові про чоловіка, з яким розійшлася п’ять років тому, використовуючи при цьому не ім’я, а дурнуватий псевдонім із мережі? Я завів хлопчака додому, повечеряв і, нічого не сказавши Єві, вибрався таксувати. Втім, думки про Рея Купера не йшли з голови. Я був жахливо неуважним, двічі недодав клієнтам решту, а одного разу, не усвідомлюючи, що роблю, проскочив перехрестя на червоне світло.

Додому повернувся за кілька хвилин до десятої, не протаксувавши і трьох годин. Єва ще не спала. Я роздягнувся, почистив зуби й улігся в ліжко. Через задуху не діставали простирадел, тож Єва в самих лише трусиках лежала праворуч мене.

— Поганий день? — запитала вона.

— Так.

Наче, бляха, впродовж останніх півроку ми мали хороші дні.

— Щось заробив?

— На бензин.

Що вищим ставав курс євро, тим гіршим було наше з Євою спілкування. Після Євромайдану ми могли не розмовляти днями, соваючись квартирою, неначе привиди, а якщо й озивалися, то роздратовано, на підвищених тонах. Навесні ми намагалися продати Жука, але ніхто не хотів купувати малофункціональне й далеко не нове авто, та ще й із невиплаченим кредитом. Що найгірше — ні я, ні Єва не робили нічого, щоб уникнути конфліктів. Навпаки — зчіплялися із найменшого приводу, будь-де й будь-коли, і не лише тоді, коли це стосувалося грошей. Той день наприкінці серпня видався особливо паскудним: увесь вечір по радіо говорили про Іловайський котел і про те, що МВФ заблокував виплату чергового траншу.

— Не розумію, для чого тоді було виїжджати.

Єва розвернулася до мене спиною й підклала руку під подушку.

— Зачекай, Єво, — неголосно озвався я.

— Я хочу спати.

— А я поговорити, — дружина повернулась і, сердито вигнувши брови, втупилася в мене. В очах виблискувала налаштованість не на розмову, а на чергову сварку. — Як малий?

— Усе нормально, а що?

— Навіщо ти розповідала йому про свого колишнього?

— Що-о?

Брови вигнулися ще дужче, а повіки напружилися (я це радше відчув, ніж побачив). Добре знайомим шорстким поглядом вона промацувала моє обличчя, кидаючи безмовний виклик: «Давай, мій хлопчику, давай, ще крок, ще півкроку вперед, і, ти ж мене знаєш, я перетворю цю ніч на пекло». Цього разу я не відступив.

— Малий спитав у мене сьогодні, хто такий Рей Купер. Він же так підписаний у «ВеКа»? — останнє запитання вийшло напівбезглуздо-риторичним. Я чудово знав псевдо Павла Новака у «ВКонтакті». І Єва знала, що я знаю.

Її реакція здивувала. Дружина розгубилася — по- справжньому розгубилася — й увімкнула задній хід.

— Хто? Тео? Я… я не розумію…

— Малий сказав, ти сиділа за комп’ютером і спілкувалася з ним.

— Так і сказав?

— Не зовсім. Спитав, хто такий Рей Купер, а потім додав, що ти сиділа за компом.

Її рука стискалася й розтискалася. Потім вона скулилася та прикрила груди руками:

— Ну, я… Пашка написав мені, а я відповіла. Що такого? Мабуть, Тео стояв поряд, коли переписувалася… ну і…

— Теодору щойно виповнилося чотири. Він не вміє читати. Тим більше слова з латинських літер.

— Припини, будь ласка, — Єва пригорнулася, ковзнула носиком угору по шиї, вткнулася у вухо й промуркала: — Ти мене ревнуєш? Ти ревнуєш, правда?

Я не ворухнувся, немало здивувавшись тому, що короткі волосини на передпліччях не здибилися, а вимовлені звабливою прихриплістю слова не викликали звичного поколювання вздовж спини й у нижній частині живота. Причина крилася не в ній. Мене анітрохи не зачепила її переписка з Пашкою.

— Я не ревную, Єво. Просто не розумію, навіщо ти сказала Тео про свого довбаного Рея Купера.

— Я не казала! — Єва відсахнулася, губи злиплися в бліду риску. Я повернув обличчя до неї, очікуючи на нищівний погляд, який означав би, що я навіть презирства не вартий, проте вона кілька секунд мовчки споглядала мене, а тоді опустила підборіддя. — Я нічого не говорила йому й нічого не говорила при ньому. Господи, подумай сам: навіщо розповідати чотирирічній дитині про чоловіка, якого він ніколи не бачив? Тео грався в кімнаті, коли я переписувалася, і… і все.

— Теодору щойно виповнилося чотири, — повторив я. — Він у кирилиці плутається та не знає, що робити зі словами, в яких більше трьох букв. Ти гадаєш я повірю, наче Тео примудрився самотужки прочитати й повторити фразу, написану англійською?

— Чого ти хочеш? Посваритися? О’кей, давай, терзай мене за те, що я відписала кілька слів своєму колишньому! — вона не зустрічалася зі мною поглядом. — Чому ти не вгомонишся? Якщо ти так цим паришся, я дам тобі пароль від мого акаунта, і ти переглянеш мою переписку. Тоді ти заспокоїшся? Ти відчепишся від мене?

Вона блефувала. Якби Єва не була настільки розгубленою — чи, може, заскоченою зненацька, — пропозиція поділитися паролем і відкрити доступ до переписки нізащо не злетіла б з її вуст. Чомусь я вже тоді здогадався, що їй є що приховувати. У мене засвербів язик від бажання бовкнути «валяй», а потім подивитися на реакцію, але стримався. Проблема не в ній. І точно не в її переписці з колишнім. Якби конче потребував, я б дібрав пароль. Уже тоді мені було відомо як.

— Ти мене дістав, — дружина зіскочила з ліжка й, суплячись, одягла нічну сорочку. Я дивився на неї. На порозі спальні вона повернулася — очі широко розплющені, пальці правої руки вчепилися в край темно-синьої сорочки, ліва долоня стиснута в кулак, — і я нарешті впіймав її фірмовий зневажливий погляд. — Якби ти знав, як мене дістав! І якби я хотіла, чуєш, навіть якби хотіла, я б розповідала йому про Пашу, а не про…

Єва не договорила. У легенях забракло повітря, а коли вона вдихнула, бажання продовжувати суперечку зникло. Тож відступила на крок, потягнулася до дверної ручки і, не переймаючись тим, що може розбудити Теодора, з гуркотом захряснула двері спальні. Через хвилину я почув, як у залі запрацював телевізор.

15

Наступного дня, в суботу, я проспав до одинадцятої, а потім ми з Тео вибралися на прогулянку. Я не мав де себе подіти: наступна зміна в Zoom Support припадала на ніч із неділі на понеділок, а від BTS Group півтора місяця не надходило замовлень.

Малий потягнув мене до парку Шевченка. Я купив морозива, після чого Тео, вимахуючи ріжком і заливаючись сміхом, узявся виганяти горобців із довколишніх кущів. Я сидів на лаві неподалік літньої сцени та спостерігав за ним. За минулий рік малюк витягся — коли тонка футболка напиналася на грудях, можна було рахувати ребра, — і тепер виглядав незграбним, нагадуючи погано змащеного, потішного робота: худі руки безладно теліпалися, голова, наче чавунна гиря на мотузці, то кренилася набік, то небезпечно вихоплювалася вперед, випереджаючи решту тіла. Я ніяк не міг позбутися відчуття, що голова от-от переважить і потягне за собою ноги. Врешті-решт так і сталося: Тео спіткнувся й сторчма полетів на траву. Гепнувся на живіт, за інерцією проїхав ще півтора метри — недоїдений ріжок із морозивом відлетів аж до асфальтованої доріжки, — утім, уже за мить скочив на ноги. Обтрусився, відшукав мене очима та пролепетав:

— Ой, ледь не впав.

Я розреготався. Тео тримався рукою за лікоть і силувано посміхався. Було видно, що йому боляче, проте він удавав, ніби нічого не трапилося. Мужик. Я встав і попрямував до сина. У ту мить у моїй голові щось мовби клацнуло: я вигадав, як попри все заробити цього вечора.

Опустився навпочіпки перед сином:

— Не забився, каскадере?

— Ні.

Він кусав губи й протискав крізь біль кривеньку посмішку.

— Хочеш моє морозиво?

— Ні.

— Та бери вже, — згадавши «ледь не впав», мусив стриматися, щоб знову не зареготати. — Заслужив. Такі кульбіти показувати.

— Я не каскадер, — пробубнів Тео, подумавши, що я його обізвав. Але морозиво взяв.

Я струсив траву з його спини.

— Слухай, чемпіоне, — малюк завмер і нашорошено втупився у моє обличчя, — поїдеш сьогодні зі мною?

— Куди?

— У місто — таксувати. Мама працює, мені нема на кого тебе залишити. Будемо разом розвозити всяких дядьок і тіток по домівках.

Його очі спалахнули.

— Та-а-ак, тату.

— Але якщо ти слухатимешся.

— Буду слухатись!

— І щоб не жалівся, якщо втомишся.

— Не буду, тату!

— Обіцяєш?

— Обіцяю!

Для проформи треба повідомити Єву, але я не сумнівався, що вона погодиться.

— От і добре, — Теодор налаштувався вшитися, але я легенько притримав його та спитав: — Почекай. Розкажи мені, звідки ти дізнався про Рея Купера?

Чомусь очікував, що він забув учорашню розмову або почне ухилятися, вдаючи, наче не розуміє, про що йдеться. Я помилився.

Малий одразу ж відповів:

— Мені Аймонт сказав.

Я не розчув. Останнє слово прозвучало як А’мнт.

— Хто?

— Аймонт.

— Хто це такий?

Тео знизав худенькими плечима.

— Друг.

Мурашки шугнули вгору вздовж хребта й розсипалися по моїй шиї. У мене ледь не вихопилося: «Той самий, який підказав, де написати regard?» Натомість пластмасовим голосом вимовив:

— А де ви з ним познайомились?

Малий іще раз знизав плечима:

— Не знаю. Він просто приходить, — несподівано Теодор випростав руку й тицьнув пальцем убік: — Білка! Тату, дивись! Білка! Білка!

Праворуч нас росла височенна туя. На її стовбурі, на висоті людського зросту, нижче від місця, де починалося крислате гілля, сиділа руда вгодована білка. Після Теодорових вигуків звірятко помчало вгору та заховалося поміж гілок. Я вирішив, що тему вичерпано, коли Тео опустив руку, поглянув на мене й додав:

— Аймонт — це не… — він наморщив лоба, — його не так звуть. Я знаю. Але він сказав, що я можу його так називати.

16

У вересні і мені, і Єві підвищили зарплатню, проте це нас не врятувало. У жовтні 2014-го курс якийсь час тримався на рівні 16,3 гривні за євро, зате в листопаді обвалився до 18,7. Останнього осіннього місяця я заплатив банку 7110 гривень. У грудні 2014-го євро підскочив до 19,2, і ми вперше пропустили платіж. За літо й осінь назбиралося чимало дрібних боргів — від квитанцій за комунальні послуги й до незначних позик, якими ми з Євою поквапливо латали дірки в ті місяці, коли мені не вдавалося заробити додатково. Крім того, на носі стриміли новорічні свята. Треба було вибрати подарунок Теодорові, купити щось до столу… Коротше, в грудні ми мали віддати банку 7300 гривень, і таких грошей у нас просто не знайшлося. У січні 2015-го гривня зміцнилася, і ми провели ще один платіж. Як згодом виявилося — останній. У лютому курс становив до 30 гривень за євро, і про розрахунки з банком можна було забути.

17

Улітку 2014-го «провали», які почалися навесні 2013-го та мучили Теодора протягом першої половини 2014-го, припинилися. За літо малюк засмаг і зміцнів, заговорив довгими, логічно завершеними реченнями. Наші спільні виїзди в місто стали регулярними: я брав його із собою один, іноді два рази на тиждень. Це було весело. Після двох-трьох годин ми робили перерву. Їхали до супермаркета, де я купував йому «Kinder Сюрприз», або в McDonalds — по «Хеппі Міл» та іграшку. Часом каталися до першої ночі. Теодор тримався, як міг, а ближче до півночі засинав, згорнувшись калачиком на передньому сидінні. Загалом усе складалося чудово, і я вирішив, що наповнені криком божевільні ночі та ходіння вві сні залишились у минулому.

Довбане затишшя перед бурею.

Наприкінці листопада 2014-го все почалося знову. Першими повернулися кошмари. Протягом грудня Теодор тричі підхоплювався серед ночі, задихаючись від нелюдського верещання. Підхоплювався, не просинаючись. Одного разу, до того як Єва його розбудила, він кричав: «Воно в голові! Мамо, воно в мене в голові!» І якщо до цього часу на ранок він не пам’ятав — або ж почувався достатньо добре, щоби вдавати, начебто не пам’ятає, — що відбувалося вночі, то тепер упродовж трьох днів після чергового жахіття ходив мовчазний і пригнічений. Я помітив (хоча, можливо, просто фантазую), що вечорами Тео став боятися заходити до своєї кімнати. Кошмари зі сновидінь помалу переповзали в реальне життя, неначе арктичний холод сковуючи, паралізуючи малого.

18

Упродовж перших трьох місяців 2015-го ситуація не змінювалась ані в кращий, ані в гірший бік. Із по-справжньому великими проблемами ми стикнулися в ніч із 21-го на 22 березня, коли Тео знову почав ходити вві сні.

Єва повернулася з роботи за п’ять до першої та, влягаючись, розбудила мене. Утім, я майже відразу заснув. Десь поміж другою й о пів на третю ночі встав, щоб відлити. Сонний, із напівзаплющеними очима, навпомацки дістався туалету, ввімкнув світло, зачинив за собою двері й зупинився перед унітазом. Через хвилину вийшов і від несподіванки ледь не заволав. У прямокутнику світла, що впало в коридор, поки я зачиняв двері, промайнув невисокий худорлявий силует. Серце бухнуло так, наче в нього замість крові хлюпнули мазуту, а під пахвами змокріло. Затамувавши подих, я знову відчинив двері вбиральні. У протилежному кінці коридора, біля вхідних дверей, спиною до мене стояв Теодор. Малюк не рухався і, ледь задерши голову, дивився перед собою. Спершу мені здалося, ніби хлопчак витріщається на вхідні двері, але потім збагнув, що це не зовсім так. Подумав, що якби хтось дорослий стримів перед ним, Теодор зазирав би просто в його обличчя.

— Тео… — прошепотів я.

Хлопчик не відреагував.

Я не ризикнув підступити ближче й озватися до нього. Можете сміятися, але мені було так лячно, що гусячою шкірою вкрилася навіть задниця. Я прослизнув до спальні та розштовхав дружину. Єва з’явилася в коридорі — Тео нерухомо стовбенів біля дверей, — безшумно наблизилася та, присівши навпочіпки, обережно обійняла малого. За мить Тео прокинувся в її обіймах і ошелешено закліпав оченятами. Він не розумів, що робить у коридорі, але цього разу не кричав і не плакав.

19

Буквально через два дні, в ніч із понеділка на вівторок, стався ще один моторошний інцидент. Після повернення нічних кошмарів я взяв за звичку зазирати перед сном до кімнати Тео. Кілька секунд прислухався до синового сопіння вві сні, перевіряв, чи все гаразд, і лише потому йшов спати. Того дня, 24 березня, я дістався додому пізно і, як завше, стомлений. Скинув куртку та джинси, стягнув через голову футболку й, скрадаючись навшпиньки, побрів до малого. Ще в коридорі вловив ледь чутне шкряботіння з дитячої. Здавалося, наче хтось водить мокрим пальцем по склу. Несамохіть напружившись, я прочинив двері й устромив голову до кімнати. Шкряботіння стало виразнішим, а Теодора на ліжку не виявилося. Тривога сухим хмизом спалахнула в грудях, я потягнувся до вимикача, коли раптом помітив сина в кутку праворуч від себе. Малюк стояв біля шафи для одягу, одна зі стулок якої була цілком дзеркальною. Ледь не притискаючись до стулки, він чимось водив по дзеркальній поверхні.

— Тео? — приглушено вигукнув я.

Хлопчак здригнувся, озирнувся та — присягаюся — вищирився на мене. Незважаючи на темряву, я бачив, як недобрий сталевий вогник зблискує в його очах, а крізь стоншені, злісно викривлені губи проглядають вершечки зубів.

— Тео, ти чого?

Шкряботіння урвалося, і щось випало з його рук. Наступної миті Теодор кинувся до вікна, зіщулився біля батареї та заверещав. Я отетеріло стовбичив на порозі дитячої, доки не прибігла Єва. Дружина ввімкнула настільну лампу, присіла біля малого й почала заспокоювати.

Через хвилину Тео отямився, а вереск змінився тихеньким схлипуванням.

— Що з ним сталося?

Я все ще м’явся на порозі дитячої, не знаючи, куди себе приткнути:

— Я просто хотів подивитися, чи все гаразд. А він не спав.

Заколисуючи малого, Єва раптом запитала:

— Це ти?

— Що я?

Вона мотнула головою в бік шафи. Я зиркнув праворуч. На дзеркальній стулці, на висоті трохи менше ніж метр від підлоги, проступав напис червоним маркером:

На килимі, під стільцем, валявся незакритим товстий маркер.

— Це ти написав? — повторила.

Я придивився до дзеркала. Там були літери. Спершу мені здалося, що кириличні: на початку стояла химерна карлючка, подібна до великої Ї.

— Ні. Чого б це я став писати по дзеркалу? — глипнув на дружину: — Чорт забирай, ні! Це малий!

Єва лише знизала плечима, не надавши закарлюкам значення. Хвилин за десять Тео заснув. Вона поклала його в ліжко й укрила ковдрою. На виході з дитячої торкнулася долонею мого передпліччя й, легенько потягнувши за собою, прошепотіла: «Пішли. Завтра зітреш». Я кивнув. Однак перед тим, як вимкнути настільну лампу та посунути за дружиною, кілька секунд прискіпливо, намагаючись запам’ятати, розглядав нашкрябані сином знаки. Це літери, беззаперечно. Можливо, як і Єва, я не звернув би на них уваги — ми ще не навчили Тео писати, проте малюк уже читав по складах, тобто, в принципі, не було нічого дивного в тому, що він самотужки надряпав якісь літери, — проте щось підказувало мені, якийсь невиразний, але наполегливий голос нашіптував, що літери насправді не кириличні. Перші дві вдалося розпізнати без проблем: Ї (або І) та М. Стосовно третьої я не мав певності: то могла бути і М, і Н. Наступні вісім не викликали сумнівів — А, Т, Е, О, С, А, М і Р. І наприкінці — щось незрозуміле. Маленька о? Велика С чи кирилична Є без рисочки? Єдине, що варто визнати очевидним: останній символ незавершений, адже, коли зазирнув до дитячої, Тео все ще водив маркером по дзеркалу.

Отже, ЇМН(М?)АТЕОСАМР(?).

Востаннє кинувши погляд на Теодора, який, з’їхавши з подушки, вткнувся носом у живіт Юаня Михайловича, я вимкнув світло й потюпав до спальні. Залізши під ковдру, витягся на спині й утупився в лампу під стелею. Голова гула від думок. Мій син намагався написати щось конкретне? Навіщо? І чому нібито безпідставне припущення, що символи є буквами латинського алфавіту, намертво застрягло в мозку? Повторюсь, я не вважав би чимось надзвичайним, якби Тео начеркав що-небудь кирилицею. Але латинкою? Англійського алфавіту його ніхто не вчив. Я ще раз пригадав напис і вирішив, що мої вагання зумовлені чотирма символами — з третього до шостого: М чи Н, А, Т та Е. На позір вони складалися в англійське слово HATE — ГНІВ, або НЕНАВИДІТИ. А ще, безумовно, чотирма іншими — з восьмого до одинадцятого, — котрі формували англійське САМР, тобто ТАБІР. Що це — просто збіг? Але навіть якщо й не збіг — що з того? Можливо, Теодор усього лише старався відтворити написи, які бачив на YouTube чи в якому-небудь мультикові. Крім того, я не міг не зауважити три символи посередині, які утворювали ТЕО. Що цього разу — ім’я мого сина чи черговий банальний збіг? ЇМНА ТЕО САМР(?) — нісенітниця якась.

Заплющивши очі, я сконцентрувався й із максимальною точністю відтворив перед внутрішнім зором карлючки на дзеркальній стулці. Потому спробував на місце недоладно промальованих символів дібрати літери, з якими всі ці карлючки вкупі набували хоча б якогось сенсу.

ЇМНАТЕОСАМРО

ЇММАТЕОСАМРЄ

ЇМНАТЕОСАМРС

ЇММАТЕОСАМРФ

«Чорт, там може бути що завгодно… А якщо латинкою?» Перший символ буде І. Я прикинув, на частину якої літери англійського алфавіту скидається крайній, недописаний значок. Q? G? C? O?

IMHATEOCAMPQ

IMMATEOCAMPC

IMHATEOCAMPG

IMMATEOCAMPO

Нічого путнього. Я підсумував, що рядок усе ж є беззмістовною мішаниною з латинських і (або) кириличних літер, а HATE чи ТЕО — випадковістю. І загалом — заспокоював себе — в написі немає нічого виняткового. Якщо Тео ходить уві сні, то що йому заважає нашкрябати кілька літер на дверях шафи у своїй кімнаті? Також уві сні.

Я повернувся на бік і підклав долоню під щоку. Останній із прокручених у голові рядків — IMMATEOCAMPO — чомусь застиг перед очима, і я, відчуваючи, як свідомість тьмяніє та поволі зісковзує в сон, наполовину подумки, наполовину вголос, лише зовсім трохи ворушачи губами, проговорював його: імматео-кампо… імма-тео-кампо… ім-матео-кампо… айм-матео… Раптово очі розплющилися, а перед носом наче ввімкнули яскравий прожектор, промінь якого виявився таким потужним, що загрожував спалити мозок. Напис, що, неначе намертво приклеєний, завис у голові, в одну мить розпався на три чіткі англійські слова:

I’M MATEO CAMPO[12].

Я здригнувся та відірвав голову від подушки. Я Матео Кампо? Це те, що хотів написати Тео? Що за дурня? Але… крайній символ майже напевно був великою О, бо приголосні C, G, Q жодної читабельної комбінації не утворювали. Невже це справді так? Чи я себе накручую? Знову перекинувся на спину. Сон як вітром здуло. I’M MATEO CAMPO. Я точно запам’ятав риску — щось схоже на апостроф — між І та М. Звідки ця фраза могла взятися у свідомості Теодора? Чому вона врізалася в його пам’ять? Мої пальці підсвідомо стискалися в кулаки, залишаючи на внутрішньому боці долоні рожеві серпики — сліди від нігтів. А що як фраза насправді не врізалась у пам’ять? Що як вона абсолютно не стосується спогадів мого сина?

Я прикусив губу й тихо засопів.

Тоді звідки вона? З якого місця?

Я — МАТЕО КАМПО.

Серце неспокійно калатало.

«Хто ти? — запитав сам у себе. — Хто ти, чорт забирай?..»

Заснути вдалося лише перед п’ятою. А зранку я прогнав ім’я Матео Кампо через Google. Тільки на Facebook знайшлося більше шести сотень акаунтів із таким самим або подібним прізвищем — Матео Кампо, Матео Кампос, Матео Кампоамор, Матео Камповерде — зі США, Аргентини, Венесуели, Мексики, Нікарагуа та Колумбії. Подальший пошук не мав сенсу. Після такого на LinkedIn чи Twitter не варто й заходити.

20

Приблизно через місяць після того, як я заскочив Теодора перед дзеркалом, стався перший справжній напад. Чи то пак щось дуже схоже на епілептичний напад — до цього часу не можу з певністю сказати, що то було.

Малому подобалося таксувати зі мною. У понеділок, 13 квітня 2015-го, попри те, що Єва не працювала й могла посидіти з ним удома, Тео напросився до мене в компаньйони. За чверть до шостої ми вийшли з будинку й попрямували до стоянки, де я залишав Nissan. Тео дріботів попереду. Зненацька хлопчак зупинився — різко, неначе вівця, що напоролася на колючий дріт, — а потім почав корчитися. За секунду він поточився й розпластався на асфальті.

— Тео!

Я підскочив до сина. Якби Теодор упав одразу після зупинки я ще міг би припустити, що він забився та корчиться від болю. Проте я чітко бачив, як він зупинився й перед падінням секунду тримався на ногах. Малюк радше опустився, ніж упав, і я розумів, що біль був причиною, а не наслідком падіння.

— Тео! Ти чуєш мене?

Його очі залишалися широко розплющеними, але райдужки закотилися так, що здавалося, мовби Теодор витріщається на мене моторошно опуклими білками. Він дрібно тремтів та смикався, впродовж кількох секунд м’язи асинхронно пульсували. Складалося враження, ніби під шкірою звиваються в пошуку виходу назовні змії. За мить сіпання урвалося, перелякано розширені райдужки стали на місце. Тео закричав:

— Відпусти! Відпусти! Не чіпай мене!

Я підхопив його на руки й метнувся назад до під’їзду. Мене теліпало з переляку, але ще до того, як розійшлися двері ліфта, хлопчак угамувався. Обійняв мене за шию та сховав голівку на плечі.

У квартирі ми поклали малого в ліжко. Я розповів Єві, що сталося. Присівши на край ліжка, вона гладила Теодорову голівку, розпитувала, чи нічого не болить. Малий заперечно мотав головою. Він винувато зиркав на мене з-під ковдри, але не виглядав хворим чи наляканим. Єва тричі повторила, чи пам’ятає він, що трапилося. Тео ствердно кивав і говорив, що він упав і боляче вдарився.

Зрештою ми залишили його самого й перебралися на кухню. Тут дружина поцікавилася, те, що відбулося, схоже на епілептичний напад. Я сказав, що жодного разу в житті не бачив хворих на епілепсію під час нападу. Так, Тео мав судоми, але, схоже, він не втрачав свідомості. Принаймні він добре пам’ятав момент, коли впав на асфальт.

У вівторок Єва повела малого до міської дитячої лікарні, що на Чорновола. Невролог скерував їх до Діагностичного центру на електроенцефалографію. Зробивши ЕЕГ, Єва не схотіла повертатися до лікарні, чомусь засумнівавшись у професійності тамтешніх лікарів. Дружина переконала мене в доцільності консультації у приватного спеціаліста. Того ж вечора вона записалася на прийом — на одинадцяту ранку четверга — у приватній клініці Василя Паламара, що на вулиці Гагаріна на півночі Рівного. Оскільки у четвер Єва не мала змоги відлучитися з роботи, вранці 16 квітня 2015-го малого на огляд до Паламара повіз я.

21

Я знав, що без проблем знайду місце для машини під клінікою Паламара, проте навмисно залишив «алмеру» на стоянці перед торговельно-розважальним комплексом «Чайка», більше ніж за сотню метрів від клініки. Я тягнув час, щоб зібратися з думками.

Ми з Тео вибралися з машини на майже порожню стоянку. Асфальт після вранішнього дощу мокро поблискував, лише де-не-де відкриваючи сірі підсохлі латки. Теодор повернувся до входу в торговельний комплекс і задер голову. Пригадав. На третьому поверсі «Чайки» розташовувалось Fashion Cafe з ігровою кімнатою, працівники якої наглядають за дітьми, даючи можливість батькам розслабитися й нормально відпочити. У липні минулого року ми з Євою святкували у Fashion Cafe його день народження. Малюк підняв руку й сказав:

— Там батут.

— Так, — кивнув я.

— І гірка. Тату, пам’ятаєш, там ще була гірка така?

— Ага. А ще лабіринт, і машинки, і… — у дитячій кімнаті також були ігрові автомати, прикольні пластмасові будиночки, аерохокей і багато іншого, проте я припнув язика, щоб даремно не розбурхувати уяву Тео. — Хочеш підемо туди? Пограєшся, а потім спробуємо якусь нову піцу.

Тео підстрибнув:

— Хочу!

— Але тільки після лікаря.

Малий не став комизитися. Слухняно подав руку, й ми рушили до виходу зі стоянки. У вільній руці я стискав висновок за результатами вчорашнього обстеження в Діагностичному центрі. Проминувши перехрестя Грушевського та Гагаріна, я витягнув його з файла та перечитав.

РІВНЕНСЬКИЙ ОБЛАСНИЙ КЛІНІЧНИЙ ЛІКУВАЛЬНО-ДІАГНОСТИЧНИЙ ЦЕНТР

ім. Віктора Поліщука

ЕЛЕКТРОННА КАРТКА № 572376

Функціональної діагностики

Електроенцефалографія (ЕЕГ)

ПАСПОРТНІ ДАНІ:

Номер картки: 572376

Прізвище, ім’я, п/б: Белінський Теодор Миронович

Дата народження: 15/07/2010

Вік: 04 р. 08 міс. 30 дн.

Дата відвідування: 14/04/2015

ПРОТОКОЛ ОБСТЕЖЕННЯ:

Фоновий запис: домінуюча активність: альфа-ритм з частотою 8,0 Гц, середньою амплітудою 36 мкВ, індекс ритму 91 %, поліморфна активність, тета-ритм частотою 4,0 Гц, амплітудою 29 мкВ у тім’яній ділянці, у скроневій ділянці, у потиличній ділянці, бета-ритм частотою 17,0 Гц.

Реґіонарні різниці задовільні. Міжпівкульна асиметрія: поодинокі гострі хвилі, спайки та множинні спайки у скроневій ділянці справа з проведенням у праву лобну ділянку та періодично в праву гемісферу.

Функціональні проби: проба із закриванням і відкриванням очей: реакція активацій неповна, фотостимуляція ритмічна, реакція засвоєння ритму світлових миготінь за част. стимуляції 4–8 Гц збережена з обох боків, посилення спайкової активності, гіпервентиляція 3 хв: фон не змінює.

ВИСНОВОК: реґіонарні зміни біоелектричної активності епілептиформного характеру в скроневій ділянці справа (часті) з проведенням у лобну ділянку справа та, рідше, по правій гемісфері. Фотосенситивна реакція.

Порівняно з попередньою ЕЕГ від 20/05/2013 динаміка негативна.

* Висновок не є діагнозом і потребує подальшої консультації з лікарем, який направив на обстеження.

ЛІКАР: Датчук Юлія Романівна

Дев’яносто відсотків із того, що прочитав, я не зрозумів, а те, що зрозумів, мені не сподобалося. Порівняно з попередньою ЕЕГ динаміка негативна. І ще від отого слова — епілептиформний — геть опустились руки.

Приватна клініка Паламара виявилася переробленою трикімнатною квартирою на першому поверсі п’ятиповерхового житлового будинка з прорубаним окремим виходом на вулицю. Стіна квартири по периметру була утеплена мінеральною ватою та пофарбована у світло-зелений колір, що контрастував із бурим кольором інших стін п’ятиповерхівки. Ліворуч від входу висіла вивіска:

СІМЕЙНА КОНСУЛЬТАЦІЯ

ВАСИЛЯ ПАЛАМАРА

Працюємо пн-пт: 900—2000, сб: 900—1500

Невролог

Педіатр

Дитячий невролог

Психолог

Логопед

Паламар не сподобався мені відразу. Можливо, я так налаштував себе — й узагалі, де вказано, що дитячий невролог має викликати захоплення з першого погляду? — проте від згорбленого над заваленим паперами столом праворуч від входу до кабінету чоловіка линуло щось таке, що пробудило рефлекторну настороженість ще до того, як він підняв голову й привітався. Найбільше відштовхували очі — почервонілі й підпухлі, неначе від постійного недосипання, — та тонкий і безвольний, зовсім не чоловічий голос.

Я розказав про гнійний лімфаденіт, про операцію та зупинку серця, про «провали» та проблеми зі сном на початку 2013-го, про те, як усе начебто минуло, але згодом повернулося. Насамкінець поклав на стіл енцефалограми учорашнього обстеження в Діагностичному центрі. Кілька хвилин Паламар роздивлявся графіки електричної активності головного мозку мого сина. Тео, не вертячись, лише злегка метеляючи ногами, сидів поруч мене. Нарешті, гмикнувши щось невиразне, Паламар дістав із-під паперових стосів чистий аркуш, поставив у кутку печатку й узявся щось писати. Потому передав аркуш мені. Зліва вгорі стояло «Дитячий психоневролог». Нижче розтягнутими сплющеними літерами було написано:

Дит. Белінський Теодор Миронович

д. н. 15.07.2010 р.

Д-з: Епілептичний с-м у вигляді парціальних нападів.

Р-но: 1) Фінлепсин ретард 200 ½ т. × 2 рази на добу (постійно);

2) контроль 2/3 1 міс.

Серце важко буцнуло, я звів голову й упер погляд у лікаря. Щелепи аж звело від люті. «Ти сидиш за півтора метри від мене й тобі важко вголос проказати діагноз?!»

— Тобто у Тео… у Теодора… у мого сина — епілепсія?

— Так.

— А… е… — в горлі пересохло, слова перетворилися на цеглини. Хай там як, а я виявився неготовим до такого. — І що робити?

— Я ж написав, — Паламар тицьнув пальцем на аркуш у моїх руках, — «Фінлепсин ретард», двічі на день, уранці й увечері, бажано після їжі, — відвівши погляд до вікна, він помовчав, потер коротким пальцем перенісся, а тоді додав трохи м’якше (чи, якщо точно, писклявіше): — Хоча, думаю, по півтаблетки зразу буде забагато. Перший тиждень давайте по півтаблетки зранку й четвертину ввечері. Далі можете переходити на повну дозу: половина — після сніданку, половина — після вечері. Ага, ще, — Паламар змахнув рукою, так, ніби я лаштувався йти, а він хотів мене затримати, — не переплутайте «Фінлепсин ретард 200» з «Фінлепсин ретард 400». Вам потрібен «Фінлепсин 200». 400 мг — занадто сильний для п’ятирічного хлопчика.

— Йому ще немає п’яти років, — витиснув я. — Там зазначено. У висновку.

— Тим більше, — буркнув невролог.

Я почав розпитувати про «Фінлепсин», про те, як він діє, які в нього протипоказання та побічні ефекти. Паламар стисло, але дохідливо відповідав.

— Я розумію, вам зараз важко, — додав він на завершення, — але, повірте, це не найгірше, що могло статися. Стежте, щоб ваш син регулярно пив «Фінлепсин», за місяць повторіть ЕЕГ, і залежно від того, що вона покаже, я буду думати, чи можна відмовитись від медикаментозного контролю. Поки що отак-от. Єдине: після початку курсу в жодному разі не припиняйте давати таблетки без консультації з неврологом.

22

За чверть години я гортав меню на Г-подібному дивані в Fashion Cafe, а малий роззувався перед входом до дитячої кімнати. Підійшла офіціантка, я зробив замовлення, після чого дістав смартфон і, півхвилини покрутивши його в руках, вирішив набрати маму. Динамік видав дев’ять довгих гудків, і тільки потім вона відповіла:

— Мироне? Що сталося?

Я рідко телефонував матері просто так, узагалі не пригадую, чи впродовж останніх кількох років хоч раз поцікавився її справами, а тому не здивувався, коли замість привітання вона розпочала розмову таким запитанням.

— Я щойно від лікаря.

— Що з тобою? — стурбовано, але без паніки.

— Зі мною все добре. Я Теодора водив. У нього підтвердили епілепсію.

— Це точно? — голос напружений, але рівний. Мама понад тридцять років пропрацювала в школі, де давала раду ордам школярів, чия сумарна кінетична енергія, виділена у перервах між уроками, перевищувала потужність невеликої атомної бомби, тож мало що у світі могло вивести її з рівноваги. — Він же ще такий малий, — з легким сумом додала вона.

— Мам, це точно. Я б не телефонував, якби мав сумніви.

— Були напади?

— Ніби ні. Ну, крім одного разу, якраз цього понеділка. Щось сталося на вулиці. Хоча, якщо направду, я не певен, що то було — чи напад, чи Тео просто… не знаю… впав. Це неважливо. У висновку з Діагностичного центру написали, що порівняно з попередньою ЕЕГ динаміка негативна, і от сьогодні лікар підтвердив діагноз.

— Ти ходив до дитячої поліклініки? Це там поставили діагноз?

— Ні. Єва повела малого до невролога в міській дитячій лікарні, звідти їх скерували в Діагностичний центр, але після ЕЕГ Єва не захотіла повертатися до лікарні. Лікарі не сподобались. Їй на роботі порадили приватного дитячого невролога, і сьогодні я був з Теодором у нього.

— Ти впевнений, що це саме епілепсія?

Запитання — попри те, що прозвучало ненав’язливо, — роздратувало мене:

— Мам, я ж сказав уже: так, упевнений! Переді мною папірець, на якому чорним по білому написано — діагноз: епілептичний синдром, і стоїть печатка невролога Василя Паламара. По-моєму, лікар не писав би таке, якби не мав на те підстав!

— Що порадив той Паламар?

Я наблизив до очей листок із діагнозом, щоб не помилитися, зачитуючи назву ліків:

— «Фінлепсин ретард 200», по півтаблетки двічі на день.

— «Фінлепсин» — як довго? Тиждень? Два? Місяць?

Схоже, я тільки в ту мить збагнув, як усе серйозно.

— Постійно, — говорив ледь чутно. — Поки лікар на основі чергової ЕЕГ не накаже припинити.

— Ти хочеш посадити свого сина на препарат від епілепсії, хоча не впевнений, чи був у нього напад?

— М-а-ам… — простогнав я.

— Мироне…

Злість почала виплескуватись:

— А що я можу вдіяти?!

— Для початку — не гарячкувати, — відпрацьовано-незворушним тоном відрізала вона. — Теодор ще малий. Більшість дітей переростає свої дитячі хвороби без усякого втручання. Коли тобі було стільки, скільки зараз йому, ніхто не знав про ЕЕГ, можливо, в кожного другого учня з твого класу була…

— Це епілепсія, мамо! — огризнувся я. — Її не переростають, вона або є, або її немає. — Я ще хотів додати щось на кшталт: «Пригадай себе у новорічну ніч півтора роки тому», але передумав.

— Ти не лікар, Мироне, щоб таке стверджувати. Не поспішай. Проконсультуйся з кимось іще.

Я мовчав, сопучи в смартфон і шкодуючи, що зателефонував. Хотілося якнайшвидше закінчити розмову.

— Де ти зараз? — озвалася мама.

— У «Чайці», на третьому поверсі. Повів малого на піцу. Він зараз у дитячій кімнаті.

— От і чудово. Будь на зв’язку, незабаром зателефоную.

Я раптом зрозумів, що вона намірюється зробити:

— М-а-ам, припини, не треба… — але вона вже натиснула «Відбій».

Офіціантка принесла замовлення: маленьку піцу й дитячий коктейль для Тео, салат з куркою та чай для мене. Повівши головою, я ковзнув поглядом по дитячій кімнаті й відшукав Теодора. Малий, щось захоплено гундосячи, з’їжджав із гірки в піддон, ущерть наповнений чи то м’ячиками, чи то пластмасовими кулями завбільшки з кулак. У таку рань на дитячому майданчикові нікого не було. Якийсь час я спостерігав, а тоді, збагнувши, що піца холоне, помахав рукою, привертаючи увагу Тео. Хлопчак видряпувався на третій, найвищий рівень лабіринту й не бачив мене. Я розтулив рота, щоб гукнути його, коли в руках завібрував телефон. Притиснув Samsung до вуха:

— Так, мамо.

— Вислухай і не гарячкуй.

Я підпер рукою підборіддя та продовжував стежити за сином.

— Я говорила з Вірою Іванівною…

Я притлумив бажання сердито прицмокнути язиком:

— Мам, вона терапевт, а не невролог.

— Мироне, я ж просила: вислухай, — розмірено й терпляче, без відтінків докору в голосі карбувала мама. Я терпіти не міг оцей її поблажливо-зверхній учительський тон, який навіть тепер, коли мені виповнилося двадцять вісім, примушував почуватися загнаним у кут безправним учнем. — Насправді це добре, що твоя хрещена — терапевт. Вона сказала, що «Фінлепсин» — це специфічний препарат, із якого не так просто зіскочити. Навіть якщо все гаразд, його потрібно поступово виводити з організму. Крім того, епілепсія — переважно підліткова хвороба. Її переростають. У багатьох дітей напади з часом минають самі по собі. Іванівна, як і я, вважає, що не варто чотирирічного хлопчика напихати гидотою без вагомої на те причини.

— Та що вона зна…

— Мироне! — підвищила голос мама. — Не перебивай! Якщо в Теодора справді епілепсія, це не можна так лишати. Хрещена погодилась зі мною та наполягає на додатковій консультації — в іншого спеціаліста. Її знайома — Вікторія Наумова — працює дитячим неврологом у Діагностичному центрі. Вона хороший спеціаліст, хоч і молода, десь твого віку. Якщо ти погодишся відвести до неї Теодора, я домовлюся про візит.

Я скептично гмикнув:

— Що нового цей твій хороший спеціаліст додасть?

Мене дивувало, що ми з матір’ю помінялися ролями. Рік тому вона заледве не силоміць заганяла до невролога мене.

— Іванівна порадила піти до неї на процедуру… е-е… «денний сон» чи щось таке. Це теж ЕЕГ, але моніторинг проводять під час сну. Мусиш налаштувати Теодора на те, щоб він заснув. Твоя хрещена сказала, що часто епілептична активність виникає під час сну й у моменти пробудження. Лікарка порівняє графіки, записані під час неспання, денного сну та пробудження, після чого зробить висновок про те, чи є в Теодора епілепсія й чи варто погоджуватися на медикаментозний контроль.

Замислившись, я вмовк. Якщо відверто, мені самому не подобалась ідея давати синові ліки з назвою, що містить слово «ретард[13]». Що за дурня, хто так називає пігулки?

— До речі, — долинуло з телефона, — Віра знає Паламара й не надто схвально про нього відгукується.

— Він поганий спеціаліст?

— Ні. Спеціаліст якраз хороший, але, на її думку, ласий до грошей. Тому й відкрив приватну практику. Твоя хрещена стверджує, що значну частину його доходів складають виплати фармацевтичних компаній за приписування пацієнтам ліків конкретного виробника.

Теодор нарешті повернув до мене голову. Я поманив його рукою, показав пальцем на піцу на столі. Малий кивнув, зісковзнув гіркою та помчав до виходу з дитячої кімнати.

— На коли домовлятися? — тоном, який не припускав заперечень, запитала мама.

— У понеділок працюю. Єва теж.

— Вівторок влаштує?

Зітхнувши, я змирився:

— Так.

— Отже, вівторок, обід. Я перетелефоную, — вона помовчала, я теж німував. Потім трохи ображено додала: — Можеш не дякувати.

— На зв’язку, мамо, — і я завершив розмову.

Розпашілий від задоволення Теодор оббіг столик і вмостився на дивані біля мене.

— Класно! Там нікого немає! — малий накинувся на піцу.

— Не поспішай так, — я кивнув на склянку з молочним коктейлем. — Запивай.

Хлопчак присмоктався до соломинки й із шумом утягнув у себе напій.

— Смачний?

— Ага.

— Добре.

Телефон знову завібрував. Цього разу телефонувала Єва. Я не встиг притулити смартфон до вуха, як із нього посипалися запитання:

— Як ви там? Усе гаразд? Що сказав лікар?

Теодор сидів із роздутими, немов у хом’яка, щоками, ритмічно працював щелепою та соломинкою перемішував піну й вершки у верхній частині склянки. Побачивши, що я на нього дивлюся, малий усміхнувся. Кілька зерен кукурудзи вислизнули з напханого піцою рота й покотилися столом, через що посмішка поширшала. Мені довелося затуляти того рота рукою, щоб увесь шматок піци слідом за кукурудзою не вивалився на тарілку. Я жартома посварився на сина пальцем, після чого прикрив долонею телефон і промовив:

— Твій лікар сказав, що в Тео епілепсія.

23

Одне з двох: або моя матір помилилася, або дитячий психоневролог Вікторія Наумова виглядала значно старшою як на свої роки. Лікарка була худорлявою, мала вузьке, стиснуте з боків обличчя, на якому переливалися мутною зеленню по-совиному витрішкуваті очі, й непропорційно довгий ніс. Чомусь вона скидалася більше на юриста, ніж на медика.

Я крадькома розглядав лікарку, доки вона аналізувала електроенцефалограму, записану в момент пробудження Теодора. Тео, раз у раз позіхаючи, сидів у окремому кріслі ліворуч від мене. Крісло було завеликим, так що малий, фактично, напівлежав у ньому. Я ним пишався. Малюк напрочуд відповідально поставився до наказаного мною перед візитом до Діагностичного центру: налаштувався так серйозно, що заснув за десять хвилини після того, як йому на голову надягли гумову сітку з кріпленнями для електродів.

Спливло п’ять хвилин до того, як Наумова відволіклась від енцефалограм і втупилася в мене круглими очиськами:

— Терпіти не можу дітей.

Я здригнувся, немов від уколу голкою, й зціпив зуби так, що впродовж кількох секунд не міг розтулити рота. Мабуть, на краще, бо психоневролог смикнула кутиками сухих губ, що, певно, мало означати посмішку, та пояснила:

— Зазвичай я відмовляюся проводити денний сон для дітей, які не досягнули п’ятирічного віку. Вони не розуміють, що відбувається, не слухаються, кричать, ревуть, і ми марнуємо час. Але ваш — просто золотце. З ним можна працювати.

— Що скажете? — я кивнув на роздруківки, що лежали перед нею на столі.

— Ви знаєте, чому ви тут? — запитанням на запитання відповіла Наумова. — Тобто вам відомі переваги денного сну?

Я заперечно похитав головою.

— В окремих пацієнтів епілептичні напади виникають уві сні. Сон змінює збудливість нейронів, їхню синхронізацію, а те, як розгортається перехід від сну до неспання, суттєво впливає на напади. Шляхом фіксації активності мозку під час такого переходу лікар отримує можливість із більшою вірогідністю визначити, чи загрожують пацієнтові напади, і, якщо загрожують, оцінити ступінь їхньої тяжкості.

— Тепер розумію.

Лікарка пересунула електроенцефалограми ближче до мого краю стола, повернула до мене. Я в них однаково нічого не тямив, тому звернув увагу на невиразні коричневі плями на вказівному та середньому пальцях правої руки й збагнув, що, попри молодий вік, Наумова — курець зі значним стажем.

— Епілепсії я тут не спостерігаю.

Я закліпав:

— Е…

Наумова знову смикнула кутиками губ. Її зелені очі нагадували мені напівзогнилі виноградини. Водночас захриплий голос, що різав вуха, й відверта, заледве не хамська манера розмовляти, через яку зводило м’язи від бажання скривитися, в ту мить здалися мені медом. По-моєму, я навіть усміхнувся.

— А як же те, що написав Паламар?

— Іноді навіть дуже хороший лікар воліє за краще черкнути в діагнозі «епілепсія», ніж заперечити її наявність. Ніхто не хоче брати на себе відповідальності, якщо раптом… ну… — Наумова зробила невиразний жест рукою, — станеться напад. Ви ж знаєте, люди тільки й чекають, щоб спустити на лікаря всіх собак. — Я рухом голови показав, що в курсі. Вона продовжила: — У вашого сина немає й не було епілепсії, і я не бачу причин для її появи. Хоча… — жінка тицьнула пальцем в одну з електроенцефалограм; я підсунувся до краю стола, так наче міг щось розібрати в покручених лініях і цифрах на тонкому глянсуватому аркуші, — я бачу підозрілу активність.

— Підозрілу активність?

— Так.

— Що це означає?

— Не знаю, — без заминки відповіла вона.

— Як це ви не знаєте?

— Це не епілепсія, щось інше.

— Тобто ви не можете сказати, що саме? — мої слова прозвучали якось не так. Не те щоб грубо, ні, але якось на кшталт «саме на це я від вас і очікував, ви занадто кістлява, щоб хоч щось напевне знати в цьому житті».

— Людська голова — це чорний ящик, — розвела руками психоневролог. — Припускаю, що у вас на думці: нібито я недостатньо компетентна, але достатньо безцеремонна, щоб у цьому зізнатися. Воля ваша. Я віддам роздруківки. Можете показати їх будь-якому іншому дитячому неврологові. Просто ви мусите зрозуміти: електроенцефалограф не є ідеальним вимірювальним приладом. Він не відкриває доступ до кожного окремого нейрона, а тому нам, неврологам, нерідко доводиться ворожити на кавовій гущі. Відхилення на ЕЕГ ще не слід визнавати ознакою епілепсії. Функціональний стан головного мозку може бути цілком нормальним навіть у разі частих нападів. І навпаки — наявність епілептиформних змін далеко не завжди вказує на серйозні розлади мозкової діяльності. Те, що зафіксовано тут, — вона знову торкнулася схожими на сухі галузки пальцями розкладених на столі аркушів, — може бути і доброякісною епілепсією, і просто якимись незначними відхиленнями, які з віком минуть. Але я гарантую: стійкої схильності до виникнення хоч скільки-небудь серйозних нападів у вашого хлопця немає.

— Добре, — я видихнув. — То що нам робити?

— Нічого. Звісно, ви маєте право проігнорувати мої слова й послухати лікаря… — вона зазирнула в історію хвороби, — Паламара. Але я не бачу жодних підстав присаджувати Теодора на «Фінлепсин». Не раджу давати йому будь-які пігулки взагалі. Спостерігайте. Просто спостерігайте за ним.

— На що повинен звертати увагу?

— Вважають, що епілепсія завжди супроводжується судомними нападами, проте це не зовсім так. Ознаками епілепсії можуть бути стійке порушення сну, головні болі, дратівливість, відсутність апетиту. Стежте за сином, — Наумова кивнула на мовчазного Тео, — коли він грається на самоті. Епілептик схильний до нелогічних дій або повторює одні й ті ж рухи.

— А напад?

Лікарка помовчала, обмірковучи відповідь.

— Епілептичний напад — це лише надмірна реакція головного мозку людини, яка теоретично, за певних обставин, може виникнути в будь-кого. Частина людей унаслідок генетичних або інших факторів більш схильна до нападів. У немовлят іноді трапляються разові напади, їх причиною зазвичай є висока температура або яке-небудь емоційне перевантаження, але ймовірність подальшого розвитку епілепсії вкрай незначна. Я не кажу, що у вашого сина не було нападу. Водночас не бачу фізіологічних причин для його повторення. Якщо він усе ж повториться, то усувати треба причину. Ця причина — не епілепсія, а отже, не належить до моєї компетенції. — Жінка склала докупи аркуші з ЕЕГ і передала мені разом з історією хвороби. — Щасти вам.

Затиснувши папери під пахвою, я підвівся.

— Дякую.

— Не хворійте!

— Ходімо, чемпіоне.

Теодор зісковзнув з крісла й чемно попрощався з лікаркою. Я взяв малого за руку, і ми вийшли з кабінету.

На ґанку Діагностичного центру дістав із кишені мобільний телефон і набрав спочатку Єву, а відразу після неї — матір. Поспішав поділитися радісною новиною: Тео не сидітиме на пігулках…

Я до сьогодні не знаю, чи правильно вчинив. Сотні разів намагався уявити, як усе склалося б, якби я проігнорував прохання матері, відмовився від проведеного під наглядом лікаря Наумової денного сну, а натомість, послухавшись Паламара, почав давати синові «Фінлепсин ретард». По півтаблетки вдень і ввечері. Ні, звісно, я розумію, що мама мала рацію: в Теодора не було епілепсії, що завгодно, але не епілепсія, тож мій син потребував «Фінлепсин» так само, як я — ще однієї дірки в задниці. Проблема в іншому. І полягає вона в тому, що, хай як старався впродовж літа 2015-го, мені так і не вдалося позбутися нав’язливої думки, а чи не міг «Фінлепсин» пригнітити — або взагалі знешкодити — те, що вгніздилося в голову Тео? Те, що на повну силу виявилося рівно через шість тижнів після візиту до Вікторії Наумової? Не знаю. І саме це незнання лишає вузьку шпарину для пекучих сумнівів. А раптом?.. А може?.. А що як «Фінлепсин ретард» заглушив би Теодорові сни, тож на тому все скінчилося б?

Ще одне запитання, на яке ніколи не отримаю відповіді. Ще один хробак, який до смерті — а може, й після неї — точитиме мою душу.

24

Наступної ночі я бачив сон. Уві сні

я прокинувся від оглушливого завивання вітру. Стугоніло так, наче за вікнами спальні бушувала піщана буря. Атмосфера тиснула на барабанні перетинки, моє відображення у трельяжі навпроти ліжка розмазувалося й тремтіло, і я майже відчував, як щось сухе батогами хльоскає по стінах будинку. Я глянув праворуч. Єви не було — її частина ліжка лишалася розстеленою, але не зім’ятою. Вікно затоплювала чорнота, перетворюючи його на декоративну нішу. І тоді з коридору — з-за дверей спальні — долинув дитячий плач. Приглушений, але достатньо гучний, щоб пробитися крізь завивання бурі.

Я встав з ліжка, потягнув двері на себе й, не чекаючи, поки очі адаптуються до пітьми, ступив у коридор. От тільки опинився не в коридорі. Я потрапив до велетенського, погано освітленого приміщення без вікон. Світло падало звідкись згори за моєю спиною, нерівними плямами лягаючи на темно-бурі стіни. Стіни виглядали горбкуватими й такими високими, що стеля ховалась у зеленкуватій тіняві. Кам’яна підлога неприємно холодила ступні. Якби не клекіт вітру, я б подумав, що провалився в якусь печеру.

За двадцять кроків від себе побачив Теодора. Хлопчак стояв спиною до мене. Він не рухався й, задерши голову, тупився перед собою. Мене кинуло в жар, бо… це вже було. Я це вже бачив. Через мить пополотнів: за метр від сина хтось височів. Світло не досягало туди, і я розрізнив лише силует. Чоловік. Високий. Схоже, він щось говорив Теодорові.

Я гукнув:

— Тео!

Малюк не почув мене. Щемке бажання схопити сина під пахви й відтягти від того, хто стовбичив у темряві, перебороло страх, але я не зрушив з місця. Ступні неначе примерзли до кам’янистої долівки. Приміщення поширшало й тепер здавалося безмежним.

Я набрав у легені побільше повітря:

— Тео, не слухай його!

Безрезультатно.

— ТЕО-О-О!

Нарешті Теодор повільно повернув голову та подивився на мене через плече. І тут я похолов від страху. Зрозумів, що це не мій син, це не хлопчик узагалі, це щось… слизьке й драглисте, схоже на внутрішній орган, геть не призначене для огляду в сонячному світлі.

Більше я нічого не встиг роздивитися і з хрипом прокинувся.

Частина 2

I’m not really bad, I’m just made up of bad things.[14]

Hollywood Undead. Day of the Dead

Libenter hominess id, quod volunt, credunt.[15]

Цезар

25

Напевно, я ніколи не дізнаюся, чому Аймонт вирішив діяти. Зате добре пам’ятаю той день, коли все полетіло шкереберть і звичний світ почав розколюватись і розпадатись, немов будівля під час дев’ятибального землетрусу. То був перший день літа — мого останнього літа в Україні — понеділок, 1 червня 2015-го.

26

Я відчув, що день видасться паршивим ще до того, як розсувні двері «Манхеттен Сіті Холу» безшумно зачинилися за моєю спиною. Небом повзли діряві хмаринки. Сонце ще не встигло зринути над будинками, тіні залишалися довгими й темними, а кольори — густими, проте чомусь саме це дратувало. Після десяти годин у напівтемному офісі небо здавалося неправдоподібно яскравим, сонячні промені рикошетили від вікон одинадцятиповерхового, майже повністю скляного офісного центру, від вікон маршруток на Соборній, від скляних стін піцерії «Аміго», що через дорогу від «Манхеттена», й угризалися в очі.

На зупинці перед входом до «Манхеттена» товпилися люди. Тобто вони завжди там товпляться о дев’ятій ранку, але того дня їх зійшлося особливо багато. Неширокий тротуар виявився вщент запрудженим, людські голоси зливалися, загрузаючи в загальному галасі вулиці. А ще — холод. Нереальний холод як на початок червня. Поривчастий вітер вибив з-під тонкої сорочки залишки винесеного з офісу тепла, і я скоцюрбився, відчуваючи, як шкіра на спині вкривається пухирцями. Я замружився, потер пальцями втомлені очі й, уникаючи перехожих, посунув угору Соборною.

На перехресті, де з півночі в Соборну впирається вулиця Міцкевича, а з півдня — Чорновола, переді мною промайнули старезні «жигулі» кольору вицвілого бетону з жовтою шашкою таксі на даху. Заштовхавши долоні до кишень, я стовбичив перед пішохідним переходом, тупився у світлофор, чекаючи на зелене, і раптом збагнув, що мені млосно від самої думки про вечірнє таксування.

Проминувши центральне поштове відділення, я геть здох і ледве волочив ноги. Здавалося, наче передні великогомілкові м’язи (це такі тонкі смужки м’язів, що проходять збоку товстої кістки, що з’єднує коліно та ступню) задубіли, стали твердими, немов дерево, й більше не скорочуються.

— Mister Belinksy? — несподівано долинуло з-за спини.

Я озирнувся. За кілька кроків від мене, біля виходу з підземного переходу, що веде до «ЕКО-маркету», стояли чоловік і жінка. Говорила жінка — правильною американською без жодного натяку на акцент.

— Good morning, mister Belinksy! Could you please spare some time to talk with us?[16]

Висока шатенка років тридцяти. Одягнена в сталево-сірі штани й такого ж кольору приталений жакет із короткими рукавами. Кінець прозорого блідо-блакитного шарфа, недбало обкрученого довкола шиї, звисав майже до пояса. На ногах — чорні туфлі-балетки. В руках вона стискала пластикову теку-дипломат. Чоловік виглядав менш офіційно: світло-сині джинси, темно-коричнева вітрівка, сині мокасини. Невелика шкіряна сумка через плече. Очі сховано за темними окулярами. Доки я кліпав, невпевнений у тому, що мене покликали англійською, незнайомці наблизилися впритул. Я несамохіть відступив і, сприйнявши їх за мормонів-проповідників, які нав’язуватимуться із розмовами про Святе Письмо, буркнув:

— I don’t need your fucking Bibles[17].

Насправді ні чоловік, ні жінка не скидалися на чепурних сектантів, які чіпляються до людей на вулицях із пропозиціями поговорити про Церкву Ісуса Христа святих останніх днів і почитати Євангеліє. Крім того, якби я хоч трохи поворушив мізками перед тим, як розтулити рота, то пригадав би, що мормони ніколи не починають бесіду англійською (українською зі скаженим американським акцентом — так, але не англійською, ніколи), проте в ту хвилину я був надто стомленим і злим, щоб зайти аж так далеко у своїх міркуваннях.

— Ми не проповідники, — злегка гугнявим голосом проказав чоловік.

На секунду в моїй голові промайнуло запитання: «Звідки вони знають, що я розмовляю англійською?», але за мить відволікся на обличчя шатенки. Прямий ніс, незвиклі до посмішок тонкі губи та великі очі дивовижного медового відтінку із сірими вкрапленнями поблизу обідків райдужних оболонок. Поглянувши зблизька, я збагнув, що, попри шкіру без зморщок, жінці далеко за тридцять.

— А хто ви? — Вони підійшли ближче, а чоловік розташувався таким чином, що перегородив дорогу. Тепер я не міг пройти повз, не відштовхнувши його.

— Ми з ФБР, пане Белінськи, — промовила жінка. — Хочемо з вами поговорити.

«Ну так, звісно, як це я зразу не здогадався? А я тоді Ісус-бляха-Христос».

Скептично задерши кутик губи, я спробував пригадати яке-небудь телевізійне шоу, де людей розігрують перед прихованими камерами. Впродовж минулих півроку я не наближався до телевізора, а тому нічого путнього в пам’яті не зринало. Хіба що «Вас замовили» від «Вечірнього кварталу». Але хто я такий, щоб на мене звернули увагу у «Вечірньому кварталі»? Хай там як, я не сумнівався, що мене розігрують. Озирнувся, шукаючи очима припарковану неподалік машину з тонованими вікнами чи просто мудака, який сидить на лаві та, не криючись, знімає цей дурнуватий фарс.

Роздратованість, напевно, била цівками з усіх моїх пор, оскільки жінка примирливо посміхнулась і почала пояснювати:

— Моє ім’я Ліза Джин Торнтон, а це мій колега — Ґарет Джонсон. Ми дванадцять годин теліпались у літаку над Атлантикою, а потім ще три в орендованій машині дорогою з Києва до Рівного, й усе — щоб поспілкуватися з вами. Будь ласка, пане Белінськи, це не займе багато часу.

— Поспілкуватися про що?

— Ви не проти, якщо ми зазирнемо до найближчої кав’ярні? — Шатенка покрутила головою в пошуках чого-небудь, схожого на забігайлівку. І саме тоді в моєму затуманеному мозкові остаточно утвердилася думка про те, що це не розіграш. Через дорогу знаходилося Mon Cafe, проте Ліза Джин його не помічала. Вона не прикидалася, не вдавала, вона справді не бачила кав’ярні. Її штани, а також куртка чоловіка були зім’ятими, і то дуже зім’ятими — такими зібганими можуть виглядати речі, непрасовані після трансатлантичного перельоту. Певна річ, я ще не вірив, що міс Торнтон і містер Джонсон є агентами ФБР, але вже не сумнівався, що вони нетутешні. Не з Рівного. І не з України.

— Ви сказали, що це не займе багато часу, — відрізав я. — На біса йти до кафе?

— Так, небагато. Сподіваюся, що небагато. Та все ж буде краще, якщо ми десь присядемо.

Я відігнав дрімотне отупіння та зосередився на аналізі того, що відбувалося. Припустимо, ці двоє з ФБР. Що має статися, щоб примусити їх прилетіти до України? Подумав про кол-центр. Єдине, що гіпотетично могло викликати інтерес федералів. Отже, я розмовляв із кимось, хто їх цікавить; мабуть, із якимось вилупком із десятки найбільш розшукуваних злочинців — із терористом чи серійним убивцею, якого кілька років не вдається впіймати. Але що з того?

— Шановні, я звичайний оператор кол-центру. Що вам потрібно від мене? Я продав iOS комусь із Аль-Каїди чи Ісламської Держави? Пробачте, це моя робота. Я просто голос у слухавці, до якого ви звертаєтесь раз на рік для активації щойно придбаного софту. Крім того, розмови записують, якщо вам справді це так потрібно, підійдіть до мого супервайзера і…

— Це не стосується вашої роботи в Zoom Support, — обірвала мене Торнтон.

Я клацнув зубами. Якого хріна?! Звідки їй відома назва компанії, де я працюю?

— Звідки ви знаєте… — я смикнув кадиком і помовчав. — Ви таки з ФБР?

Не може бути, не може бути! — загупало в такт із ударами серця в голові.

— Так, — підтвердила шатенка.

Однаково не повірив. Чи то пак не хотів повірити.

— Хай так. Але це не Америка, — я обвів рукою будинки з північного боку Соборної. — Це — Україна. І я можу послати вас на хрін і піти додому.

— Можете, — кивнула американка. — Звісно, можете. Проте я наполягаю на розмові. — Я майже махнув рукою, намірившись відштовхнути Ґарета й рушити своєю дорогою, коли Ліза Джин Торнтон додала: — Це передусім важливо для вас, пане Белінськи.

Щось у її голосі насторожувало. Я відчував, що чоловік не стане мене затримувати, якщо вирішу піти. І водночас щось у очах Лізи — незвичних димно-золотавих очах, що виглядали значно старшими за доглянуту шкіру на руках та обличчі, — втримувало. Ті очі неначе промовляли: вислухай, поговори, інакше потім буде гірше. Тамуючи нервозність, яка набирала сили та ризикувала вийти з-під контролю, я зиркнув на наручний годинник. 9:17. Напередодні Тео знову погано спав — тричі за ніч, хлипаючи, прокидався. У неділю малюк клював носом, і ми з Євою вирішили не вести його в понеділок до дитсадка. Після нападу 13 квітня ми часто залишали його вдома, побоюючись, що щось подібне може повторитися за нашої відсутності. Робочий день Єви починався о 10:00. Отже, щоб дружина встигла дістатися до «Чорної перлини», я мусив прийти додому не пізніше, ніж за чверть десята. Час іще був.

— Гаразд. — Я показав побілілою від холоду й тремтячою рукою на вхід до підземного переходу. — У вас десять хвилин. Ходімо.

Ми перебралися на протилежний бік Соборної, піднялися трохи вгору й зайшли до Mon Cafe. Кав’ярня щойно почала працювати, столики стояли порожні. Бармен сонно привітався з нами з-за стійки, я пробурчав «доброго ранку» у відповідь і провів американців углиб зали, подалі від вікон на Соборну. Ми розсілися на П-подібному темно-фіолетовому дивані, висока спинка якого повністю ховала нас від решти кав’ярні. Ліза Джин замовила салат «Мікс із сьомги» та пляшку мінеральної води, Ґарет Джонсон попросив каву з молоком і круасан, а я обмежився імбирним чаєм.

Не чекаючи, доки принесуть замовлення, Ліза Торнтон узялася до справи:

— Ви знаєте, хто такий Маріо Таярані?

Я заперечно мотнув головою.

— Ні.

— Серхіо Вігліоне? — Ґарет Джонсон зняв окуляри й втупився в мене. Його очі виявилися балухатими, водянисто-багряними, схожими на достиглі вишні.

— Пробачте, вперше чую ці імена.

Ліза та Ґарет перезирнулися. Я спідлоба стежив за ними, і, судячи з пісних виразів облич, зрозумів, що відповідь їм не сподобалася. Не повірили. Але чому? Чому, чорт забирай, вони гадають, що я маю знати чуваків із прізвищами, як в італійських мафіозі? Звідкіля? І що їм узагалі потрібно? Я саме намірився про це запитати, коли Ліза Джин сухо проказала:

— Гаразд. — Американка відкрила пластикову теку-дипломат, залишену в кутку дивана, витягла з неї аркуш паперу, всіяний дрібними друкованими літерами, оглянула його, після чого згорнула, сховавши більшу частину тексту, й виклала на стіл переді мною. Я міг бачити лиш один, верхній рядок. — Це ваша домашня адреса.

Я не второпав, чи запитувала Ліза Джин, чи стверджувала, але, глипнувши на аркуш, повільно кивнув. Здавалося, наче чиясь холодна рука вчепилася в мої нутрощі. Там справді проступала моя адреса:

GRUSHEVSKOGO STR., 40/235, 33023 RIVNE, UKRAINE.

Я глибоко вдихнув, але не зміг погамувати тремтіння рук. Шатенка протинала мене поглядом із протилежного боку стола й мовчала, начебто очікувала на щось, так, ніби я повинен був — ні сіло ні впало — ляснути себе по лобі й вигукнути: «А точно, згадав, хто такий Вігліоне». Я теж не озивався.

Ліза Джин дістала з кишені iPhone 6-ї серії, поклацала по ньому й повернула до мене:

— А це ваша електронна скринька.

Після ночі в кімнаті з кільканадцятьма миготливими моніторами, які ні на мить не вимикали, очі відмовлялися фокусуватися, тож я мусив примружитися, щоб розгледіти e-mail на екрані смартфона.

— Так, — я вдруге кивнув.

Що за фігня?!

Увесь екран iPhon’а займало вікно невідомого поштового клієнта — розділ Inbox, «Вхідні» — з переліком отриманих листів. Останній, тобто найвищий у списку лист, мав заголовок TAYARANI DELIVERY — саме так, великими літерами, — а праворуч від теми, у стовпчику From, стояла адреса відправника — miro.belinksy@gmail.com. Моя електронна скринька. Я зиркнув поверх простягнутого iPhon’а на американку. Її очі невідчепно стежили за моїм обличчям. Я спохмурнів. Оскільки Торнтон показувала лист зі свого мобільного телефона, то це означає, що той надійшов на її скриньку або на скриньку, до якої вона має доступ. Але я ніколи нічого не писав Лізі Джин Торнтон! І тим більше не міг нічого написати про якогось Таярані та його доставку, бо вперше почув про нього хвилину тому!

— Це якась нісенітниця, — перелякано блимаючи, сказав я. — Я цього не писав. Не надсилав цього листа.

— Кому, крім вас, відкрито доступ до вашого поштового клієнта?

— Та нікому… здається. Що в тому листі?

Американка вдала, що не почула запитання, й дістала з теки ще кілька аркушів.

— Де ви були в середу, 27 травня, о… — вона зазирнула в записи, потім повернула голову до напарника: — Яка різниця в часі між Вашингтоном і Києвом?

Ґарет Джонсон дивився у вікно повз моє вухо:

— Сім годин.

— Уперед? Назад?

— Уперед.

— Е… отже, де ви були в середу, 27 травня, о десятій вечора. Чи, якщо точніше, о 22:05?

Я наморщив лоба, пригадуючи.

— Середа… це… стривайте, — я затараторив: — Це минула середа? На роботі. У ніч із середи на четвер я був у офісі Zoom Support. Того дня моя зміна почалась о 21:00. Зрозуміло, я не пам’ятаю, з ким спілкувався о 22:05, але я сидів на робочому місці. Усі розмови записують, і ви легко…

Торнтон знову мене перебила:

— Мене не цікавить, з ким ви говорили в цей час у кол-центрі. Мене цікавить, чи перебували ви в цей час у себе вдома.

— Ні. Точно ні. І це легко перевірити.

— Добре. Тоді хто був?

Цього разу напружуватись не довелося: якщо ніч із середи на четвер я провів у кол-центрі, то вдома сиділа Єва з Теодором.

— Моя дружина… та мій малолітній син.

— Хто ваша дружина? Ким вона працює?

Це вже занадто.

— Стоп! — я відкинувся на спинку дивана й виставив руки долонями вперед. Почувався, наче пілот, який відчайдушно намагається відновити контроль над літаком, що валиться у плоский штопор. — Пригальмуйте! Давайте ви спершу поясните, що сталося, а тоді розпитуватимете, чим займається моя дружина.

Офіціантка принесла замовлення. Ліза Торнтон почекала, доки дівчина відійде, потім двічі торкнулася пальцем екрана смартфона, що лежав поміж нами на столі, й повернула його до мене. Я побачив той самий лист — із темою TAYARANI DELIVERY — тепер уже відкритий.

— У середу, 27 травня, о 22:05 за київським часом із вашої електронної скриньки на публічний e-mail Вашингтонського відділення ФБР надіслали лист із попередженням.

Я краєм ока зиркнув на iPhone — на рядок із вказівкою отримувача:

WASHINGTON.FIELD@IC.FBI.GOV

— Попередженням про що?

— Про наміри колумбійського ультраправого бойовика Маріо Таярані та підконтрольного йому злочинного угрупування Los Rastrojos[18] переправити до США велику партію кокаїну та кокаїнової пасти. Більшість наркотиків із Колумбії потрапляє до США так званими «атлантичними каналами» — через Орландо, Нью-Йорк чи Бостон, а вже звідти розповсюджується країною. У листі йшлося про доправлення незвичним шляхом — через Тихий океан — від західного берега Колумбії до східного узбережжя Каліфорнійського півострова, де один із мексиканських наркокартелів мав прийняти вантаж і сушею перевезти його до США.

— Е… я… — я не стримався та криво посміхнувся. На мить зринули думки про розіграш. Ну, що за дурня? Які наркокартелі? Але потому страх і непевність знову стиснули горло. Я не розумів, чого від мене хочуть.

Ліза продовжила:

— Лист, що надійшов із вашої адреси, містить не просто попередження. У ньому детально описано маршрут доправлення вантажу, тип судна, яким заплановано його перевозити, чисельність людей, що складають супровід, їхнє озброєння, а також точні координати місця висадки. Ось тут, гляньте, — Ліза пальцем прогорнула розкритий мейл і зупинилася на тому місці, де було зазначено координати, — 24°19’31’’ північної широти й 110°39’20’’ західної довготи. Це невелика піщана бухта за сорок кілометрів на північний захід від міста Ла-Пас, столиці мексиканського штату Південна Нижня Каліфорнія[19], та за три кілометри на південь від селища Сан-Хуан-де-ла-Коста. Там вантаж зустрічали представники Cártel de Tijuana[20], не надто впливового, але, напевно, найбільш технологічно просунутого мексиканського наркокартелю. Тіхуанський картель заснували дезертири з елітних частин мексиканського спецназу GAFE[21] та повітрянодесантної бригади BFP мексиканської армії. Він контролює Нижню Каліфорнію[22], частково — Південну Нижню Каліфорнію, має своїх людей у судах, поліції та місцевих адміністраціях. Нині картелем заправляє колишній мексиканський морський піхотинець Серхіо Вігліоне. Cártel de Tijuana підтримує тісні контакти з відставними військовими у Гватемалі, які допомагають навантаженим наркотиками катерам успішно уникати кораблів Берегової охорони США, що патрулюють міжнародні води біля узбережжя Центральної Америки. З 2000 до 2008 року Тіхуанський картель був одноосібним лідером із постачання метамфетаміну та марихуани до США. Зараз він воює з картелем Сіналоа, що його трохи послабило, але загалом уже півтора десятка років ні ми, ні мексиканці нічого не можемо з ним удіяти.

Пальцями, які тепер тремтіли ще більше, я підтягнув iPhone до себе й узявся насторожено читати листа. Він був англійською, я на ходу перекладав.

From: miro.belinksy@gmail.com

To: WASHINGTON.FIELD@IC.FBI.GOV

Subject: TAYARANI DELIVERY

Date: Wed, 27th May 2015, 10:05 p.m.

ТАЯРАНІ ТА LOS RASTROJOS ГОТУЮТЬ ДО ВІДПРАВЛЕННЯ РЕКОРДНО ВЕЛИКУ ПАРТІЮ КОКАЇНУ 30.5Т ПОРОШКУ 9.8Т ПАСТИ.

ШВИДКІСНИЙ КАТЕР ІЗ ВАНТАЖЕМ ВИРУШИТЬ ІЗ БУХТИ БУЕНАВЕНТУРА ДЕПАРТАМЕНТ ВАЛЬЄ-ДЕЛЬ-КАУКА ЗХ УЗБЕРЕЖЖІ КОЛУМБІЇ СЬОГОДНІ МІЖ 2AM ТА 4AM ГОД МСЦ ЧАС. ТРАНСПОРТ СУДНО TRES MARIAS ПОРТ ПРИПИСКИ ПУНТАРЕНАС КОСТА-РИКА ТИП ЧОВНА AZIMUT 86S ТОННАЖ 62Т МАКС ШВИДКІСТЬ 42 ВУЗЛИ. НА БОРТУ 5 ОСІБ ОЗБРОЄННЯ ШТУРМОВІ ГВИНТІВКИ TAR-21 ПІСТОЛЕТИ ТА ГАРМАТА. ЗАПЛАНОВАНИЙ МАРШРУТ КУРС 290 1500 NM КУРС 330 1000 NM КАЛІФОРНІЙСЬКА ЗАТ.

USCGC BERTHOLF ТА ІН НЕ ЗМОЖУТЬ ПЕРЕХОПИТИ.

СЕРХІО ВІГЛІОНЕ ЗУСТРІНЕ ВАНТАЖ У БУХТІ 40 КМ ПН ЗХ ВІД ЛА-ПАС ПД КАЛІФОРНІЯ МЕКС ТА 3 КМ ПД ВІД САН-ХУАН-ДЕ-ЛА-КОСТА КООРДИНАТИ 24 19 31 ПН Ш 110 39 20 ЗХ Д. РОЗРАХУНКОВИЙ ЧАС ПРИБУТТЯ КАТЕРА ДО БУХТИ НЕ РАНІШЕ 11;30PM MST СУБ 30 ТРАВНЯ. ДАЛІ ТОВАР ПЕРЕПРАВЛЯЮТЬ ДО США МАРШРУТ НЕВІДОМИЙ. З ВІГЛІОНЕ БУДЕ 19 БІЙЦІВ CARTEL DE TIJUANA. ОЗБРОЄННЯ 12-ЗАРЯДНІ ДРОБОВИКИ MOSSBERG ШТУРМОВІ ГВИНТІВКИ AR-15 ГРАНАТОМЕТИ MGL КУЛЕМЕТ 0.50 M2 BROWNING БРОНЕЖИЛЕТИ…

Не дочитавши до кінця, я відірвав погляд від смартфона. Залишилося дещо, чого я не зрозумів, однак загалом зміст удалося схопити. Лист був докладним. І водночас — дивним. Не в сенсі того, що американці натякали, начебто це я його написав, ні. Листа було дивно написано. Рвані речення, жодної коми, великі літери. Як і заголовок, текст складався лише з великих літер. Таке враження, що його автор чи то страшенно поспішав, чи то набирав текст на старезному мобільному телефоні, висячи вниз головою на стовпі.

— Це надійшло з мого мейла?

— Так. І, як бачите, все напрочуд детально розписано, — сказала Ліза Торнтон.

— Я не…

Американка не зважала на мій стан:

— Місце відправлення… місце прибуття… Хоча мене більше вразило те, що наш загадковий доброзичливець не просто повідомив назву судна — Tres Marias, але й порт приписки — Пунтаренас, Коста-Рика, а також тип і характеристики катера — сучасний Azimut 86S італійського виробництва, водотоннажність 62 тонни, максимальна швидкість 42 вузли. Прагнув довести, що це не жарт, не фейк, робив усе, щоб ми переконалися: це судно насправді є, — вона ледь примружилася: — Ви орієнтуєтеся в швидкісних катерах, пане Белінськи? Ні? Я теж не дуже, але мені пояснили, що 42 вузли[23] — це багато. Жоден із американських бойових кораблів, які зараз знаходяться в регіоні, не зміг би наздогнати такий катер, і подивіться, — шатенка тицьнула вказівним пальцем у iPhone навпроти рядка «USCGC BERTHOLF ТА ІН НЕ ЗМОЖУТЬ ПЕРЕХОПИТИ», — автор попереджає, що перехопити ми його не зможемо. Він звідкись знає, що найновіший корабель Берегової охорони США USCGC[24] Bertholf курсує біля берегів Гватемали, знає, що Bertholf якраз і відрядили в ті води, щоб ловити катери з наркотиками, а ще він знає, що максимальна швидкість USCGC Bertholf складає 28 вузлів[25] і що у Bertholf немає жодного шансу проти супершвидкісного катера наркоторговців. І тому він пропонує чи, радше, натякає на альтернативний варіант. Називає дату, час і місце, куди буде доправлено вантаж, чисельність бійців Cártel de Tijuana, які чекатимуть на кокаїн у бухті неподалік Сан-Хуан-де-ла-Коста, описує їхнє озброєння. Там далі — ви, схоже, не дочитали — є опис розташування блокпостів, які патрулювали під’їзди до бухти, прикриваючи вивантаження кокаїну. Інформатор навіть указав калібр скорострільної гармати, встановленої на Tres Marias. Ну, щоб ми були до всього готові.

— Я не писав цього, — прошамкав я.

— Ми цього не стверджуємо, — глянув на мене Ґарет Джонсон.

— Розумієте, що найбільш дивно? — Ліза Джин Торнтон нахилилася до мене понад столом. Я вперше зазирнув у її очі настільки близько й подумав, що ще не бачив такої дивовижної райдужної оболонки: золотаві та сірі кольори хаотично перепліталися довкола зіниці. — Усе виявилося саме так, як описано в листі. Ні, ви не уявляєте, пане Белінськи, — все точно до секунди, до міліметра, до патрона. Катер Tres Marias прибув до названої в листі бухти за десять хвилин до півночі суботи 30 травня. На ньому справді було встановлено скорострільну 57-міліметрову гармату — на випадок, якби з USCGC Bertholf навздогін катерові вирядили вертоліт. Товар супроводжували п’ятеро бійців Los Rastrojos, на березі їх зустрічали два десятки головорізів із Cártel de Tijuana, — жінка на хвильку затихла, облизала губи, випросталася. — У результаті проведеної спільно з мексиканцями спецоперації було знищено семеро та захоплено десятеро злочинців. Серед правоохоронців, які брали участь у захопленні, минулося без втрат… завдяки цьому листові. Загалом ФБР вилучило наркотиків на 890 мільйонів доларів. Я не обмовилася — 890 мільйонів, майже один мільярд, 10 % річного бюджету всього ФБР.

Я ковтнув слину. Ліза правила далі:

— У катері знаходилося 30,5 тонн чистого кокаїну та майже десять тонн сирої пасти для його виробництва вже на території США — все, як у повідомленні. Цього вистачило б на 79 мільйонів середньостатистичних доз. Уявляєте? Не уявляєте. Але цього цілком достатньо, щоб нанюхатися до втрати свідомості кожному четвертому громадянинові США.

— І що? — хрипнув я.

Шатенка нарешті вмовкла й, склавши долоні на столі, утупилася кудись повз мене. Після її палкої промови я почувався, немов учень, вилаяний через невивчений урок. Приблизно хвилину ми троє німували, а тоді Ґарет Джонсон стиха озвався:

— Що ви можете про це сказати?

— Що я можу про це сказати? — В мене очі на лоба полізли, я ледь стримувався, щоб не бовкнути щось на кшталт «ти ідіот?». — Ви з мене знущаєтесь?! Ви серйозно?

— А вас не насторожує, що в рядку «Відправник» стоїть ваша адреса?

— Ні! — гаркнув я. На секунду в голові промайнуло, що вони не агенти ФБР: ті не такі наївні. — Це просто e-mail! Хтось зламав мій акаунт на Gmail’і, накатав вам листа та надіслав від мого імені, а ви… — я затнувся. Ґарет і Ліза споглядали мене із поблажливо-іронічними мінами на обличчях так, як чоловік і дружина, що вирішили не втручатися та почекати, поки в їхнього вередливого малюка скінчиться істерика. А ще я пригадав статтю, на яку натрапив рік тому в Інтернеті (здається, в серпні 2014-го), про те, як компанія Google повідомила правоохоронним органам США про зберігання одним із користувачів поштового сервісу Gmail дитячих порнознімків, після чого користувача було заарештовано. Річ у тім, що в Gmail вбудовано підпрограму, призначену для аналізу змісту листів і на цій основі фільтрації контекстної реклами. Якщо в листах певного користувача постійно спливає, наприклад, слово books, Gmail підкидатиме йому книжкові новинки з сайту Amazon.com. Так і впіймали того збоченця. Та йдеться не про це. Мені враз стало соромно від усвідомлення, що сам мав би дізнатися про злам мого акаунта. Якщо його, звісно, хтось ламав. — Що? — я перевів знічений погляд із шатенки на коротко підстриженого Джонсона й назад. — Я щойно ляпнув дурницю?

— Так, — згодився Ґарет Джонсон. — Вірите ви в це чи ні, пане Белінськи, але ми з ФБР. І ми не летіли б сюди із Вашингтона, якби перед тим не відкинули інші варіанти. Ми здогадуємося, що це не ви надіслали нам попередження. Ми припускаємо, що хтось скористався вашою скринькою та відправив лист від вашого імені, але без вашого відома. Водночас ми напевне знаємо, що лист надійшов з вашого комп’ютера, який в цю мить знаходиться у вашій квартирі на дев’ятому поверсі багатоквартирного будинку за номером сорок на вулиці Грушевського. На ваш Google-акаунт упродовж минулих півтора року з жодної іншої локації не заходили. Я ніколи не був на Грушевського, проте протягом останніх трьох днів бачив стільки супутникових знімків цього місця, що мені починає здаватися, наче я там народився, — не зводячи з мене водянистих очей, Джонсон сьорбнув кави. — Я просто хочу, щоб ви втямили, пане Белінськи: якщо я сиджу тут перед вами й втовкмачую вам це, то маю достатні для цього підстави.

Завібрував мій телефон. Я витягнув мобілку з кишені джинсів і подивився на екран. Телефонувала Єва. Я геть забув про дружину! Глянув на наручний годинник. За десять десята. Єва мусила б виїхати на роботу п’ять хвилин тому. Я уявив, як вона зараз казиться. З іншого боку… іноді, знаючи, що о десятій ранку клієнтів небагато, а нова зміна спокійно почне роботу без неї, Єва дозволяла собі розслабитися — приїжджала до «Чорної перлини» не о десятій, а о пів на одинадцяту. Ніхто не мав до неї претензій, оскільки в інші дні дружина залишалася на роботі далеко за північ. «Нічого страшного, почекає», — не від’єднуючись, я вимкнув звук і відклав телефон.

— Я однаково не розумію. Мені нічого невідомо ні про Таярані, ні про катер Tres Marias, ні про Тіхуанський наркокартель і сторожовий корабель… як там його?

— «Bertholf».

— «Бертхольф». Я не надсилав цього листа!

— Хтось відправив його з вашого комп’ютера.

— Це неможливо! — випалив я. — У вас є які-небудь інші версії?

— Жодних, — заперечуючи, мотнула головою шатенка.

— Саме тому ми прилетіли до України, — додав Ґарет.

Виклик припинився, та майже відразу мій телефон знову завібрував. Екран спалахнув, і в нижній частині спливло текстове повідомлення: «Де ти?!»

— Пробачте. Мені треба йти.

Ґарет Джонсон шумно видихнув носом і, задерши підборіддя, втупився в телевізор, що висів навпроти столика. Я простежив за його поглядом. По М1 показували один із останніх кліпів ґьорлз-бенду NikitA.

Ліза Джин нічим не виказала розчарування.

— Ось вам моя візитівка. — Жінка простягнула прямокутну білу картку.

Я зиркнув на синю із золотою облямівкою печатку Department of Justice — Federal Bureau of Investigation та американські номери телефонів у правому нижньому куті. У моїй голові наче сирена завила: не бери! не бери! не бери!

Ліза Джин типово чоловічим жестом дістала із внутрішньої кишені жакета кулькову ручку та записала на звороті візитівки ще один номер.

— Це мій український номер, — пояснила, підсовуючи візитівку до мене. — Телефонуйте, коли вам буде зручно. Якщо раптом щось дізнаєтесь.

— А ви…

— Ми побудемо в Україні ще кілька днів.

— Добре, — я забрав візитівку, нервово сховав її до задньої кишені джинсів, після чого підвівся.

— Поговоріть із дружиною, — Джонсон здавалося повністю поринув у споглядання ідеальних форм Астаф’євої, яка практично голою звивалася під білосніжною ковдрою на екрані причепленого до стіни телевізора.

Я затримався, втупив у нього погляд, але чоловік так і не повернув до мене голови.

— Гарного дня, — кинув я й заспішив до виходу.

27

Машин не поменшало. Сонце видряпалося вище, і соковиті ранкові кольори разом зблякли та примерхли. Промені більше не виїдали очі, падали прямовисно, розбиваючись об вицвілий асфальт і пощерблену бруківку, от тільки тепліше від того не ставало. На заході, над пласкими дахами багатоповерхівок, що підпирали майдан Незалежності, громадилися важкі хмари. Якщо небо затягне, перший день літа матиме непогані шанси стати холоднішим за перший день весни.

Спати перехотілося. Після розмови з американцями я почувався ще більш утомленим і наляканим. Човгаючи центральною вулицею, що тяглася від «Манхеттена» на схід, я мріяв про те, як прийду додому, вип’ю зеленого чаю, потеревеню трохи з Тео, а тоді завалюся на ліжко й засну. А потім прокинусь і зрозумію, що мені все наснилося, що насправді ніякої розмови у Mon Cafe не було. Теодор уже вмів користуватися відеохостингом YouTube. Він навчився вибирати потрібні ролики з переліку рекомендованих, що з’являлися на екрані після кожного переглянутого відео, тож я саджав його за ноутбук і міг кілька годин подрімати. Тепер же доведеться з’ясовувати, якого біса 27 травня з мого акаунта було надіслано лист на публічний e-mail вашингтонського відділення Федерального бюро розслідувань.

Часу залишалося обмаль. На ходу набираючи смс: «Уже їду, 5 хв», я підтюпцем спустився до тролейбусної зупинки навпроти «ЕКО-маркета». Заскочив у першу-ліпшу маршрутку та проїхав до Покровського собору. Звідти бігом рвонув до свого будинку. Коли вийшов з ліфта та підступив до квартири, мій наручний годинник показував 10:05.

— Чому так довго?!! — накинулася Єва. — Я мала бути на роботі п’ять хвилин тому!

Вона стояла переді мною в чорній спідниці, що щільно облягала стегна, та світло-синій блузці із розстебнутими верхніми ґудзиками. Груди випирали крізь тканину блузки. Чорні колготки на ногах мене не здивували, зважаючи на холод надворі. Волосся зачесане назад і акуратно вкладене. Жодне пасмо не вибивалося й не спадало на лоба. У коридорі висів густий запах її парфумів. Я глипав на неї, не знаючи, що сказати. Єва розтулила губи, щоб продовжити тираду про недолугість її чоловіка, але чи то через поспіх, чи то через щось, вловлене в моїх очах, залишила шпильки невисловленими.

Ситуацію розрядив Теодор, який вискочив із дитячої кімнати й затупотів коридором. Ще у сірих піжамних штанцях й улюбленій — зеленій з черепами — футболці.

— Тату-у-у!

— Привіт, комашко! — я присів навпочіпки й дозволив синові вилізти на ногу й обійняти мене за шию. На коротку мить утома, нестерпний біль в очах і навіть розгубленість після розмови з американцями розчинилися, я посміхнувся й із насолодою вдихнув його запах: — Ти добре спав?

— Та-а-ак! Я розмалював ціле дерево в розмальовці, поки мама збиралася! А тепер почав дракона. Там такі дракони — у-у-у! Два дракони! Ти подивишся?

Насправді розмальовку «Зачарований ліс» Єва купила для себе (сказала — від нервів), але за тиждень, жодного разу не розгорнувши, віддала її Теодорові. Три дні малий не відходив від книжки.

— Ого, молодець! Гляну. А ти поснідав?

— Ага! Тату, а ми підемо гуляти?

Тео виглядав краще, ніж у вихідні.

— Обов’язково. Тільки я трохи відпочину після роботи, гаразд?

— Добре. Я хочу до фонтанів. І на батут!

— Сьогодні холодно, фонтани не працюють, — Тео набурмосився, і я з поспіхом додав: — Але батут у нормі, чемпіоне, і чекає на тебе. Зможеш стрибати, скільки влізе.

— Клас! — малюк виставив догори великого пальця — один із двох жестів, принесених із нечастих походів до дитсадка. Від другого ми намагалися його відучити. — А ще я хочу морозива!

— Це ми обговоримо дорогою.

— Я слухався, я вчора весь день слухався, тату! Мені тепер можна морозива!

З логікою в сина все гаразд. І з пам’яттю також. З пам’яттю особливо.

— Дай я взуюся, — процідила крізь зуби Єва.

— Біжи до своєї кімнати, — шепнув на вухо Тео, — я зараз прийду.

І лише коли малий зник за вигином коридору, я підвівся та звільнив Єві місце біля тумбочки зі взуттям. Вона встромила ліву ногу в черевичок — геть не літній, але з огляду на погоду, якраз о’кей, — і нахилилася зав’язати шнурівку. Округлі стегна випнулись, а край вузької й не надто довгої спідниці підскочив. Я підсвідомо відзначив, що якби залишився сидіти навпочіпки, так, як допіру обіймав Теодора, то зараз побачив би Євині трусики. Навіть стоячи — згори — я запримітив мереживну смужку, що вибилася з-під спідниці, й відчув, як кров швидше заструменіла жилами: на дружині не колготки, а панчохи.

У такій ситуації років п’ять тому я б схопив Єву за талію, затягнув до спальні, і… чхали б ми на її спізнення. Вона б не пручалася. П’ять років тому Єва не пручалася б. Років два тому, коли Тео став достатньо дорослим, щоб нам заважати, я б, напевно, притримав дружину за лікоть, щоб їй було легше зав’язати шнурівку. Сьогодні я стояв і спостерігав, опустивши руки вздовж тіла. Терпкий запах її парфумів вичавлював із пам’яті теплий запах синової голівки, і це дратувало.

Єва закінчувала шнурувати правий черевичок, коли я спитав:

— Ти що-небудь відправляла з мого комп’ютера?

— Я не лізу до твого комп’ютера.

— Я серйозно: ти кому-небудь надсилала листи з мого ноута?

Вона випросталася, вп’ялася в мене налитими кров’ю очима й нічого не відповіла. Мовчки розвернулася, дістала з шафи жакет, пом’яла його в руці, розмірковуючи, чи вдягати зараз, чи на під’їзді до «Чорної перлини»; зрештою вирішила вдягнути. Єва завжди була мерзлячкою.

— Чому ти запізнився?

— Ноут, — сказав я, ігноруючи її запитання. — Мій ноут, — на її вилицях проступили м’язи, губи стислися так, що майже зникли з лиця. — Розслабся, я не маю претензій, я просто хочу знати, якщо ти користувалася моїм…

— Та не чіпала я твій ноут! — майже прокричала Єва. — Відійди, я спізнююсь!

Я звільнив їй дорогу й демонстративно підняв руки в жесті «о-мені-так-страшно-я-здаюсь». Єва схопила сумочку та вискочила з квартири, намагаючись грюкнути дверима, проте я вчасно спіймав дверну ручку. Дивлячись, як дружина, вистукуючи носком черевичка по бетонній долівці сходового майданчика, тисне на кнопку виклику ліфта, я буркнув те саме, що й американцям двадцять хвилин тому:

— Гарного дня.

Вона змовчала. Я зачинив двері.

28

Відчуття відсторонення від реальності, змішане з ненаситною порожнечею в грудях і животі, коли здавалося, що в нутрощі накачали інертного газу, а шкіру вимастили невидимим шаром слизу, що притуплює чутливість і знижує здатність концентруватися, вже давно стало звичним. Воно з’являлося після кожної безсонної ночі. Спочатку зникав апетит і починали тремтіти руки, потім пришвидшувалося серцебиття та закладало вуха, попри посилення на тлі розміреного внутрішнього гулу зовнішніх звуків. Речі ставали пласкими, а шуми — тонкими та писклявими. Я вловлював найменший шурхіт у квартирі, чув гупання ліфтових дверей кількома поверхами нижче, вигуки Тео встромлювалися в голову, немов лезо сокири. Для більшості людей день лише починався, з вікон у квартиру лилося денне світло, а я совався кімнатами, наче шмаркля у скафандрі, розуміючи, що мушу лягти спати, інакше гіршатиме, і водночас відчуваючи ірраціональне роздратування від необхідності спати вдень.

Я зайшов подивитися на драконів із «Зачарованого лісу», потому перевдягнувся у домашню футболку й почовгав на кухню. Зварив вівсянку, дві сосиски, настругав у миску помідорів з огірками, залив їх соєвим соусом, змішаним із французькою гірчицею, та щедро посипав усе молотим перцем. Насамкінець поставив на конфорку чайник і сів снідати.

— Чаю не хочеш? — гукнув малому.

— Ні-і-і, — долинуло з дитячої.

— Добре, — буркнув собі під ніс.

За мить:

— Тату! Та-а-а-ту!

— Га?

— Можна я ввімкну комп’ютера?

Грудка вівсянки застрягла в горлі. Тео вмів користуватися не лише YouTube. Півроку тому він навчився вмикати мій ноутбук чи, якщо точніше, півроку тому ми з Євою вперше зауважили, що наш син знає, як увімкнути ноут і запустити браузер. Ввести youtube.com у рядку адрес він поки не міг, але це його не зупиняло. Соваючи мишею, Теодор відкривав порожню вкладку, на якій Firefox відображав найчастіше відвідувані сайти — Facebook, «ВКонтакті», Twitter, YouTube, вхідні листи на Gmail, сторінку новин «Української правди», — після чого клацав по «плитці» для запуску YouTube.

— Можна? — не дочекавшись відповіді, Тео прибіг на кухню. Русява голівка виглядала з-за одвірка. — Я буду дивитися «Ніндзяґо»!

— Вмикай, — дозволив я. — Але, як поснідаю, заберу ноут на трохи, мені треба перевірити пошту. Домовились?

Малий кивнув і затупотів назад до дитячої кімнати.

Поснідавши, я кілька хвилин знічев’я тинявся квартирою, потому взяв у Теодора ноутбук. Хлопчак повернувся до розкладеної на підлозі розмальовки, а я сів із комп’ютером на його ліжку. Важко пояснити чому, однак я тягнув час, не поспішаючи заходити на Gmail-акаунт. Напевно, це здавалося дурним, але я прокручував у голові зустріч із федералами й думав, що це херня, такого не буває, зараз я відкрию Gmail і переконаюсь, що там порожньо, вони помилилися. Було до кольок у животі страшно на вкладці «Надіслані» знайти лист із заголовком TAYARANI DELIVERY.

Я вирішив спочатку почитати про перехоплення наркотиків у Каліфорнії. Якщо американці не брехали, перехоплення такої партії кокаїну не могли не обговорювати в ЗМІ. Відкривши Google, ввів у рядку запитів Mario Tayarani.

Таярані виявився з біса відомим чуваком — Google видав 331 тисячу результатів. Із численних фотографій на мене тупився типовий латиноамериканець: округле смагляве обличчя, великі каламутні очі, ріденька борідка та чорні вуса, невеликий шрам під лівим оком. Потому я розгорнув статтю у Вікіпедії. Усе, як розповідала Ліза Торнтон: Маріо Вінсенте Таярані — колишній колумбійський поліцейський, що став наркоторговцем і очолив одне з радикальних угруповань, яке вело нескінченну війну проти уряду.

Надалі в «Інструментах пошуку» я вибрав «За тиждень», щоб відобразити статті, опубліковані впродовж минулого тижня. Про вилучення рекордної партії кокаїну не писав хіба що лінивий.

На першу сторінку Google вивів посилання на статті з американських сайтів usatoday.com, nypost.com, wsj.com, washingtonpost.com, nbcnews.com, huffingtonpost.com, latimes.com, британських mirror.co.uk, bbc.com, а також одну статтю міжнародного новинного агентства «Рейтер». Я пробіг очима заголовки:

«Colombian drug smugglers caught shipping cocaine worth $890m into US»[26].

«FBI makes $890 million cocaine bust in Gulf of California making it ‘one of the largest hauls in recent memory’»[27].

«US biggest drugs bust since 1991: Cocaine with $890m street value seized off coast of Mexico»[28].

«30+ tons of cocaine seized from speedboat in Gulf of California»[29].

«FBI confiscates 40 tons of Colombian cocaine, biggest drug bust in recent history»[30].

Далі проглянув кілька статей. Я не вчитувався, адже загалом журналісти повторювали почуте мною від Лізи Торнтон. Таярані та колумбійський наркокартель Los Rastrojos доправили до Мексики 30,5 тонн кокаїну та 9,8 тонн сировини для його виробництва й готувалися передати наркотики бійцям Тіхуанського наркокартелю. Внаслідок проведеної спільно з мексиканською федеральною поліцією спецоперації семеро зловмисників убито, десятеро заарештовано, серед останніх — четверо поранених, двоє — в тяжкому стані. За неперевіреними даними, у перестрілці брав участь і отримав поранення сам Серхіо Вігліоне, втім, ватажкові нібито вдалося прорвати оточення й утекти. У жодній статті не згадували про інформатора, завдяки якому спецоперація стала можливою (нічого іншого я не очікував).

Після всього я нарешті наважився зазирнути у поштовий акаунт. Нових листів не було. Перевів указівник миші на розділ «Надіслані» та клацнув лівою кнопкою.

Наступні кілька секунд я сидів із ледь піднятою над клавіатурою долонею й спостерігав, як тремтять випростані пальці.

«Це неможливо!» — застигло в голові.

Третім у списку надісланих ішов лист із заголовком TAYARANI DELIVERY. Отримувач — WASHINGTON.FIELD. Справа від теми листа — дата відправлення — 27.05.15.

Думки про сон випарувалися. Паморочилася голова. Я натиснув пальцями на очі та подивився у правий нижній куток вікна на рядок «Остання діяльність в обліковому записі: 2 дні тому». Потому перемістив указівник і клацнув на посилання «Деталі». У діалоговому вікні «Інформація про активність» угорі стояв напис: «Цей обліковий запис не відкрито в жодному іншому розташуванні». Під ним знаходилась таблиця «Остання активність» із п’ятьма записами. Gmail зберігає інформацію про п’ять останніх доступів до поштового сервісу, фіксуючи, коли і з якого браузера заходили на цей акаунт.

* означає активність у поточному сеансі.

IP-адреса цього комп’ютера — 188.163.26.15 (Україна)

— От лайно… — я провів долонею по обличчю й затулив нею рота.

«Лайно! Лайно! Лайно!» У вухах загупало, серце защеміло. До запаморочення додалося огидне відчуття, наче замість серця в грудях стрімко розросталася злоякісна пухлина.

Упродовж минулих шести днів на мій акаунт у Gmail заходили лише з України. Принаймні на це вказували IP-адреси. Останні дві цифри IP-адреси кожної сесії змінювалися, але це недивно. Моїм провайдером виступав «Київстар», і його сервер автоматично генерував IP в разі під’єднання до мережі. Шокувало інше. Зірочки перед розташуванням та IP-адресою комп’ютера, з якого входили в акаунт Gmail, позначали сесії, виконані в поточному сеансі. У таблиці, що висіла перед моїми очима, зірочки стояли перед усіма IP. Тобто протягом минулих шести днів я жодного разу не виходив з акаунта (з цим, у принципі, теж усе гаразд: я ніколи не користувався домашнім ноутом Dell за межами квартири, я не ховав свої листи та переписку від дружини, а відтак дозволив Firefox запам’ятати паролі й автоматично під’єднуватися до поштового акаунта під час кожного ввімкнення ноутбука), водночас це означало, що ніхто — і я зокрема — не заходив до акаунта з будь-якої іншої локації. Інакше кажучи, ніхто не зламував мою сторінку в Gmail. Не можна вдертися в акаунт, не почавши нового сеансу. Я не уявляв, як таке могло статися, але лист про Маріо Таярані та його наркотики написали й надіслали з мого ноутбука.

Єва?

Чорт забирай!

Вагаючись, не розуміючи, що відбувається, я клацнув по листу, щоб розгорнути його.

From: miro.belinksy@gmail.com

To: WASHINGTON.FIELD@IC.FBI.GOV

Subject: TAYARANI DELIVERY

Date: Wed, 27th May 2015, 10:05 p.m.

ТАЯРАНІ ТА LOS RASTROJOS ГОТУЮТЬ ДО ВІДПРАВЛЕННЯ…

Перше, що впадало в очі, — це верхній регістр. Великими літерами було набрано не лише текст повідомлення, а й тему й адресу електронної скриньки отримувача. Виняток становили рядки, згенеровані поштовим сервісом, — адреса відправника й дата надсилання. Складалося враження, наче лист друкували на клавіатурі із залиплим Shift’ом чи натиснутою клавішею Caps Lock.

У Mon Cafe я не мав часу зосередитися на повідомленні й лише ковзнув по ньому поглядом. Тепер вирішив прочитати уважно. Це було непросто, зважаючи на розгубленість і на рій думок у голові. Лист здавався дивним. Якимось… спотвореним. У тексті, хоч і без граматичних помилок, залишалося багато нелогічного. Наприклад, у жодному реченні не стояли коми. Дробові числа, що позначали кількість вилучених наркотиків, — 30.5Т ПОРОШКУ 9.8Т ПАСТИ — було записано через крапку, тобто типово для англомовних країн.

Я перебирав речення за реченням.

ШВИДКІСНИЙ КАТЕР ІЗ ВАНТАЖЕМ ВИРУШИТЬ ІЗ БУХТИ БУЕНАВЕНТУРА ДЕПАРТАМЕНТ ВАЛЬЄ-ДЕЛЬ-КАУКА ЗХ УЗБЕРЕЖЖІ КОЛУМБІЇ СЬОГОДНІ МІЖ 2AM ТА 4AM ГОД МСЦ ЧАС.

Час зазначено у дванадцятигодинному форматі, який рідко використовують в Україні. 2 a.m. — це друга година ночі. 4 a.m., відповідно, — четверта ранку.

ТРАНСПОРТ СУДНО TRES MARIAS ПОРТ ПРИПИСКИ ПУНТАРЕНАС КОСТА-РИКА ТИП ЧОВНА AZIMUT 86S ТОННАЖ 62Т МАКС ШВИДКІСТЬ 42 ВУЗЛИ.

У реченні не вистачало розділових знаків. Я мусив прочитати його тричі й тільки потому розклав усе по поличках: «Транспорт — судно Tres Marias; порт приписки — Пунтаренас, Коста-Рика; тип човна — Azimut 86S; тоннаж — 62 тонни; максимальна швидкість — 42 вузли». Я перемкнувся на Google, щоб переконатися, що порт Пунтаренас справді є, а швидкісний човен Azimut 86S — не вигадка. Що далі заглиблювався, то сильнішим і відчутнішим ставало хвилювання. Я боровся з бажанням закрити браузер і відштовхнути ноутбук.

Пропустивши фразу про чисельність та озброєння екіпажу, я взявся за наступну, де автор попередження вказав запланований наркоторговцями курс.

МАРШРУТ КУРС 290 1500 NM КУРС 330 1000 NM КАЛІФОРНІЙСЬКА ЗАТ.

Курс 290 відповідав напрямку захід-північ-захід, курс 330 — напрямку північ-північ-захід, а скорочення NM означало nautical miles, морські милі. Запланований маршрут: курс 290, 1500 морських миль; курс 330, 1000 морських миль — до Каліфорнійської затоки.

СЕРХІО ВІГЛІОНЕ ЗУСТРІНЕ ВАНТАЖ У БУХТІ 40 КМ ПН ЗХ ВІД ЛА-ПАС ПД КАЛІФОРНІЯ МЕКС ТА 3 КМ ПД ВІД САН-ХУАН-ДЕ-ЛА-КОСТА КООРДИНАТИ 24 19 31 ПН Ш 110 39 20 ЗХ Д.

Автор листа повідомляв координати місця висадки: «Серхіо Вігліоне зустріне вантаж у бухті за 40 км на північний захід від міста Ла-Пас, штат Південна Каліфорнія, Мексика, та за 3 км на південь від містечка Сан-Хуан-де-ла-Коста…» Я відкрив Google Maps, увів у рядок пошуку координати, й програма перекинула мене в описану в повідомленні точку: на екрані з’явився супутниковий знімок безіменної бухти, вздовж якої тягнулося мексиканське федеральне шосе № 1.

РОЗРАХУНКОВИЙ ЧАС ПРИБУТТЯ КАТЕРА ДО БУХТИ НЕ РАНІШЕ 11;30PM MST СУБ 30 ТРАВНЯ. ДАЛІ ТОВАР ПЕРЕПРАВЛЯЮТЬ ДО США…

Ось тут я зупинився — в голові щось клацнуло. За допомогою Google я дізнався, що MST — це скорочення від Mountain Standard Time, Стандартний гірський час. Цей часовий пояс простягався через Західну Канаду, центральну частину США, північ Мексики та південь Каліфорнійського півострова. Та поза тим, щось було не так. «Розрахунковий час прибуття катера — не раніше 11:30 p.m. MST…» Я звернув увагу на те, чому 11:30 написано через крапку з комою? Чому не через крапку чи двокрапку? Це здавалося важливим, але я не розумів чому. Попри каламуть, що нуртувала в грудях, сон напосідав на мене, заплутував думки. Я вдруге з силою натиснув на очі. А тоді зручніше вмостився на ліжку: підклав під голову подушку та випростав ноги. Ноут стояв поряд. Теодорове ліжко виявилося закоротким, але я не зважав.

Чому через крапку з комою?

Я повернувся на бік і підклав руку під голову. Так було краще видно екран ноутбука. Нервозність накривала хвилями, то наростаючи та підпираючи під горло, то опадаючи. У ті миті, коли розгубленість відступала, я намагався зосередитися на продовженні роботи з листом, але мені не вдавалося. Погляд раз у раз упирався в Михалича. Плюшевий коала сидів біля подушки, за лічені сантиметри від мого носа. Я пригадав, як колись по National Geograрhic чув, що окремі коали сплять по двадцять дві години на добу. А може, там ішлося про панд. Ні, схоже, таки про коал.

Двадцять дві години, чорт забирай.

Я сонно кліпнув. Потім знову позіхнув. Потім іще раз кліпнув, значно важче — так, наче занурив голову у свіжий мед. «Я якийсь довбаний антикоала, — пропливло в голові. Сонливість затирала сум’яття. Повіки самі по собі опустилися втретє. — Слово честі, я сплю дві години з двадцяти чотирьох. Я до смерті втомлений, невиспаний антикоала… чи антипанда…» Сил на те, щоб підняти повіки, не стало. Чорнота огорнула мене, і я, підтягнувши ноги до живота, провалився в сон.

29

Я розплющив очі, коли мобільний телефон припинив деренчати. Зморгнув, потер повіки пальцями й потягнувся по Samsung. Годинник на екрані показував 15:06.

— Чорт…

Я проспав на Теодоровому ліжку чотири години. Ліве стегно затерпло й поколювало. У бік упирався ноутбук. Щоб випадково не скинути, я поставив його на підлогу, а тоді згадав, що робив перед тим, як заснути. E-mail, Таярані, наркотики. Паскудство! Серце неначе рукою зчавило. Я зрозумів, що це був не сон.

Перед тим як подивитися, хто телефонував, я прислухався. У квартирі запала підозріла тиша.

— Тео?

Без відповіді.

— Тео!

З великої кімнати долинув тупіт. За секунду з коридора вистромилася русява голівка Теодора.

— Що?

— Ти як? — позіхнув. — Не голодний?

— Ні.

— А що робиш?

— Граюся.

— Добре.

«Добре, що ти достатньо дорослий, щоб, залишившись без нагляду на чотири години, не спалити квартиру».

Я чекав, що малий піде, проте голова стриміла на місці.

— Коли ми підемо на батут?

Який, у дідька, батут? Пальці несамохіть потягнулися до спини. Все тіло пронизувало хворобливе відчуття ломоти. Мене млоїло від самої згадки про лист. Я вагався, не знаючи, як на нього реагувати. І ніби цього всього було замало, ввечері на мене чекало водійське крісло Nissan Almera та кілька годин катання нічним містом.

Я погамував слабкий стогін:

— Одягайся, — я тицьнув на шафу в кутку навпроти ліжка. — Вирушаємо, як тільки будеш готовий.

— Ура-а-а! — Теодор увірвався в кімнату та розчахнув важкі дверцята шафи. — А що вдягати?

Я задер голову й визирнув у вікно. Хмар поменшало, але навряд чи повітря встигло прогрітися.

— Бери джинси на підтяжках, футболку й светр. Светр можеш вибрати сам. Ти вже дорослий.

— З «Тачками»?

— Ага. Тільки якщо він чистий.

Тео занурився в недбало накидану купу одягу, шукаючи червоний светр із «Тачками», а я провів пальцем по екрану смартфона. Лоб наморщився: телефонувала Єва. Дивно. Вона телефонує вдень лише тоді, як щось трапляється. Для того щоб вона зателефонувала сьогодні, тобто після вранішнього інциденту, мусило статися щось справді серйозне, щонайменше землетрус якийсь. Я натиснув на «Виклик» і відкинувся на подушку.

— Алло! — відгукнулася дружина.

— Телефонувала?

— Так, — невелика пауза. — Я тебе розбудила?

Голос був на диво спокійним. Примирливим навіть. «Хоча ні, — проскочило в голові. — Не те». Щось більше. Її голос здавався злегка наелектризованим і водночас… ласкавим.

Ласкавим?

— Так, я заспав.

— Пробач.

— Нічого, я однаково мав уставати. Поведу малого до фонтанів. Що хотіла?

Останнє запитання прозвучало грубо, тож зазвичай Єва огризнулася б. Я чекав, що вона от-от виплюне щось образливе у відповідь, але, на диво, тон дружини не змінився.

— Ти сьогодні ввечері таксуєш?

Урешті я збагнув, що вона має намір щось просити.

— Так. Ти ж знаєш.

Пауза.

— Я не встигну повернутися до вечора, пробач, — Єва стихла, я теж не поспішав озиватись, і тоді дружина спробувала виправдатись: — У нас завал, замовлено всі номери, в бенкетній залі святкують день народження. Щойно зателефонував депутат облради та забронював на десяту вечора велику сауну. Я мушу бути тут. Я не зможу повернутись о восьмій.

— Коли зможеш приїхати?

Чверть хвилини зі смартфона не долинало ні звуку. Я поглянув на екран, щоб переконатися, що зв’язок не перервано.

— Боюсь, я не звільнюся раніше як опівночі.

Тобто вона з’явиться вдома о другій ночі.

— Не проблема, — відрубав я.

Я чекав, що Єва говоритиме далі. Мало бути щось іще. Те, що вона допізна затримається на роботі, не могло стати причиною солодкуватості та ще чогось дуже незвичного (благання?..) в голосі. Вона знала, що мене не доведеться вмовляти залишитися з Тео, — мені не вперше, не звикати, — а тому я очікував, що вона театрально прокашляється й почне наступну фразу: «Я ще хочу попросити тебе…» Проте Єва нічого не попросила.

— Дякую, — сказала вона. — То ти не поїдеш?

Я не міг не поїхати, і їй це відомо. Ми пропускали четвертий платіж.

— Візьму Тео із собою.

— Добре. Поцілуй його за мене.

Я відшукав очима сина. Тео відкопав потрібний светр, але, витягаючи його, вивалив увесь уміст полиці на підлогу й тепер стояв посеред колготок, футболок, трусів і шортів, думаючи, як усе це різнокольорове щастя заштовхати назад до шафи. Я перевів погляд із купи одягу на ноутбук, що лежав на підлозі біля ліжка.

— Слухай, почекай… Вибач за те, що сталося вранці. Я не хотів спізнюватись.

— Все гаразд, Мироне. Будь ласка, не зачіпаймо цього.

— Як знаєш, — я помовчав, секунду вагаючись, чи продовжувати, адже затіяв розмову зовсім не для того, щоб просити вибачення. Спричинене останніми подіями збентеження підхльоскувало мене. — Але якщо знайдеш хвилинку, я все-таки волів би дещо уточнити.

Єва голосно видихнула. То було непросте, перенасичене емоціями зітхання. Воно означало щось на кшталт «я не бажаю витрачати час на дурниці, але, оскільки ти з розумінням поставився до моєї затримки у “Чорній перлині”, о’кей, я готова тебе вислухати».

— Зранку я затримався тому, що посеред вулиці мене перестріли двоє людей, — я зробив паузу, чекаючи, що Єва поцікавиться тими людьми. Втім, дружина не озивалася. — Я не знав їх, зате вони знали мене. Точніше, вони дізналися про мене нещодавно, бо їм із мого мейла надійшов лист. Попередження. Лист надіслали минулої середи, 27 травня, от тільки я його не писав. Розумієш?

— Ні, — ласкавість з її голосу як у воду канула.

— Коли ти пішла вранці, я перевірив свою поштову скриньку. Лист, про який мені розповіли ці двоє з вулиці, висить у «Надісланих». Це великий лист, на сторінку. Я не знаю ані адресатів, ані тих, про кого в ньому йдеться. Я впевнений, що протягом минулого тижня на мій акаунт у Gmail заходили лише з мого ноутбука. Тобто це не злам і не якийсь глюк.

— До чого ти хилиш, Мироне?

Її небажання почути мене дратувало:

— Я не відвідував інтернет-клуби та не відкривав пошту на роботі. Хтось із мого мейла та без мого відома відправив дуже дивного листа. Невже ти не…

— Чого ти хочеш від мене? — я чув у слухавці її пошарпане злістю дихання. У такі миті здавалося, наче від Єви лине сердитий стугін, щось середнє між вібрацією повітря перед наближенням потяга й електричним дзижчанням трансформатора, що попереджає: НЕ ЛІЗЬ — УБ’Ю! Невидиме, ледь вловне та водночас реальне й грізне гудіння. — Я теж не писала цього листа. Я взагалі не пам’ятаю, коли востаннє торкалася твого ноутбука.

— Я вірю. І — о Боже! — чому ти завжди все перекручуєш? Я не звинувачую тебе ні в чому! Я не кажу, що ти лізла до мого ноута! Я просто потребую твоєї допомоги. Лист пішов увечері, коли ти з Теодором залишалася вдома. Можливо… — я завагався, збагнувши, як безглуздо прозвучать нашвидкуруч вигадані варіанти, — хтось заходив у гості, або ти комусь давала покористуватися моїм ноутом, або…

— Яку частину фрази про те, що я не пам’ятаю, коли востаннє торкалася твого ноута, ти не зрозумів? Я ж сказала: не заходила на твою пошту та не відправляла жодного листа!

— Єво, я почув це, почув іще вранці. А тепер, будь ласка, почуй мене ти: цей лист не міг з’явитися сам по собі.

— У тебе проблеми? Ти вліз в якусь аферу?

— Ні. Ти не чуєш мене…

— Цей лист про гроші? Там щось пов’язано з грошима?

— Ні!

— Тоді йди на хрін, Мироне! Не діставай мене! У мене купа роботи.

Я видав горлянкою щось середнє між стогоном і гарчанням, а потому, переборюючи бажання жбурнути телефон на підлогу, відкинувся на подушку.

Тео стояв біля шафи, мнучи пальчиками светр із зображенням Блискавки Макквіна, і дивився на мене широко розплющеними очима.

30

Того року в конкурсі на найкращий жовтень із відривом у три милі перемагав місяць червень. Ми з Тео вирушили таксувати о шостій вечора, коли термометр показував +16 °C. О 20:30, за десять хвилин після заходу сонця температура скотилася до +10 °C, і мені довелося вмикати обігрівач.

Після моєї розмови з Євою Тео несподівано затих. Оскільки ми вирішили, що разом поїдемо таксувати, прогулянку за обопільною згодою було скасовано. Весь час до виїзду Тео залишався підозріло мовчазним, проте я почувався занадто спантеличеним, щоб розважати його чи розпитувати, чому він раптом наче води в рот набрав. Від страху я втратив не лише спокій, але й рівновагу. Протягом двох годин потому, як ми сіли в Nissan і виїхали в місто, я примудрився двічі погиркатися з диспетчером. Один раз із моєї вини — я переплутав адресу та підрулив не до того будинку. Вдруге ми обмінялися «люб’язностями», коли диспетчерка надіслала клієнту неправильний номер машини. Я працював нелегально, тож не ставив шашку із написом TAXI на дах автомобіля. Пасажири не зорієнтувалися, що мій темно-синій Nissan Almera прибув саме по них, і, чверть години потупцявши за півсотні кроків від мого авто, звернулися до іншої служби.

Я майже не помічав Тео й постійно думав про лист. Невдовзі після другої сварки з диспетчером я начебто збагнув, що означає крапка з комою в записі 11;30PM. Літери верхнього регістру могли бути введені лише за ввімкненого режиму Caps Lock або в разі затискання клавіші Shift. Майже напевно під час набору було ввімкнено Caps Lock, бо друкувати таке велике повідомлення, тримаючи затиснутою клавішу Shift, незручно. Оскільки повідомлення написано англійською, логічно, що під час роботи було ввімкнено англійську розкладку. Для того щоб поставити двокрапку за ввімкненої української розкладки, потрібно водночас натиснути клавішу Shift і цифру 6. В англійській розкладці двокрапка й крапка з комою знаходяться на одній клавіші неподалік Enter’а. Якщо натиснути цю клавішу водночас із Shift’ом, на екрані з’явиться двокрапка, якщо без Shift’а — крапка з комою. Автор листа набирав його за ввімкненого режиму Caps Lock, жодного разу не натиснувши Shift. Інакше кажучи, в записі часу 11;30PM мала стояти — і стояла б — двокрапка, якби автор, натискаючи клавішу з двокрапкою та крапкою з комою, скористався Shift’ом. Чому він ним не скористався? Не знаю. Можливо, він однорукий… ну, всяке буває. Але більш імовірно, що автор з якоїсь причини вводив текст одним пальцем.

Через розгубленість я лише за десять до дев’ятої згадав, що ми з Тео перед виїздом майже нічого не їли. Повертаючись із Луцького кільця до центру, зиркнув на сина й запитав:

— Їсти будеш?

Він неохоче похитав головою:

— Ні.

Я примружився:

— А чизбургер?

Хлопчак моментально пожвавився:

— Так!

— А фрі?

— Та-а-ак!

— Хе-хе, чемпіоне, хто хоче іграшку з «МакДака»?

— Я-а-а-а-а!

— Давай п’ять, малий! — мені таки вдалося його потішити. Тео ляснув долонькою по простягнутій лівиці. — До біса сварливу тітку з радіо, — я театральним жестом вимкнув рацію, — ми їдемо по «Хеппі Міл» до «МакДака»!

Ми залишили машину на стоянці за торговим центром «Злата Плаза» й, по-діловому заштовхавши руки до кишень, потупали до McDonalds’а. Незважаючи на будній день, приміщення виявилося переповненим, яблуку ніде впасти. Ми стали в чергу. За кілька хвилин я замовив «Хеппі Міл» з кока-колою для Теодора, а собі — «Біґ-Мак Меню».

— Підемо на вулицю? — Тео стояв біля моєї ноги та зацікавлено вивчав касові апарати. Зиркнувши на мене, хлопчак кивнув. — Добре. Застебни куртку, — я повернувся до касирки, яка збирала наше замовлення: — Все з собою, будь ласка.

Я не любив гамірних приміщень. Коли дозволяла погода, ми з Тео забирали бургери, йшли на Лебединку[31] та, влаштувавшись на вільній лавці, з’їдали їх на свіжому повітрі. Я любив не так свіже повітря, як можливість спокійно поговорити — без гамору й дратівливої метушні. Того понеділка погода не сприяла пікнікам, однак не дощило. Крім того, перед виходом із авто я примусив Тео вдягти осінню курточку, захоплену перед виїздом із дому, тож малий не мав замерзнути.

Ми спустилися сходами від торгового центру до зеленої алеї — повністю пішохідної вулиці Короленка, що тягнулась уздовж парку, — й сіли на найближчу до виходу зі «Злати Плази» лаву. Сонце сіло півгодини тому, небо помалу темніло. На холоді щоки Теодора порожевіли. Він дістав пакунок з іграшкою — крилатим м’ячем від Nerf Rebelle, — але зразу ж відклав, буркнувши «розгорну потім», і поліз по чизбургер.

— Тобі не холодно?

— Ні, — не випускаючи чизбургер із правої руки, Тео лівою тягнувся по картоплю. Наминав з обох рук.

— Добре.

Упоравшись із картоплею та чизбургером, Тео заходився коло іграшки. Роздер целофанову обгортку, витягнув деталі, півхвилини крутив їх у руках, розглядав, зрештою здогадався, куди приткнути пару яскраво-рожевих крил із намальованим фіолетовим пір’ям, після чого простягнув мені повністю зібрану дивакувату конструкцію.

— Нащо він?

Я взяв іграшку до рук. М’яч виявився не зовсім м’ячем. У центрі вільно оберталося темно-синє коліщатко. З боків випиналися крила, кожне — сантиметрів десять завдовжки, через що іграшка нагадувала голову галла Астерикса із французького мультфільму. Судячи з інструкції, крилатий м’яч потрібно було кидати. Щоправда, я не уявляв, як ця штукенція поводитиметься в повітрі.

— Його треба кидати, — повідомив малому. — Хочеш спробуємо?

— Ні, — Тео мотнув головою. Іграшка йому не сподобалася. — Наступного разу візьмемо водяний бластер.

Ту саму серію іграшок від Nerf Rebelle складали ще бумеранг і водяний пістолет.

— Як скажеш, чемпіоне.

Ми сиділи на лаві, сьорбали кока-колу з паперових стаканчиків і дивилися на людей, які прогулювалися алеєю. Несподівано Теодор запитав:

— Мама сердиться?

Я прикусив щоку й кілька секунд нічого не відповідав. Попри те що Теодору ще не виповнилося п’яти, я несвідомо чекав, що він продовжить чимось на кшталт: «І тому вона не прийде ввечері додому?» — хоч і розумів, що він іще надто малий, щоб аж так ускладнювати запитання.

— Ні, — заперечив я. — Ми просто не завжди… — я зам’явся, — знаходимо спільну мову. Втямив, про що я?

Малий укинув до рота шматок картоплини й зосереджено, по-дорослому кивнув. У ту мить він зовсім не скидався на дитину, а виглядав маленьким — зменшеним за допомогою якихось чар, — але цілком дорослим чоловіком.

— Мама не зрозуміла, що я хотів від неї, та вона не сердиться, повір. Вона любить тебе… й мене, мабуть, теж… Вона любить нас.

Краєм ока зиркнув на сина. Присягаюся, в ту мить я б не здивувався почутому: «Тату, що за фігню ти париш?» Тео здавався неправдоподібно дорослим. Однак він мовчав, голосно присьорбуючи кока-колу.

Зненацька хлопчак пукнув. Потужно так, по-мужицькому.

— Ой! — і засміявся. В’язка гнітючість, яка насичувала повітря кілька секунд тому, розвіялася. На кілька наступних хвилин я викинув із голови спогади про вранішню зустріч.

— Ото вже шептуна пустив, — я прикрив долонею носа. — Як із гармати стрельнув. Он, подивись, людей налякав.

— Не налякав! — гиготів Тео. Та попри це, крутив головою навсібіч, видивляючись, чи хтось, бува, не побіг із переляку в кущі.

— У штанах дірку часом не пропалив?

Тео зайшовся ще голосніше.

— Ні-і-і!

— Ну, дивись мені. Бо потім сам мамі пояснюватимеш, чому труси смердять смаленим.

Малий розреготався так, що закашлявся, і я мусив притримувати стаканчик із кока-колою, щоб той не полетів на землю. Прокашлявшись і віддихавшись, Теодор запропонував:

— Тату, відкрий секрет.

— Запитуй.

Іноді ми грали з Тео в таку гру — обмінювалися секретами. Умови прості: кажи правду, хай яким незручним виявиться запитання, — це по-перше, а по-друге — нікому не розповідай секрет, почутий у відповідь. Хлопчик замислився, зважуючи, що б такого випитати. Зрештою наморщив лоба та серйозно проговорив:

— А мама пукає?

Я мусив двічі прикусити губу та кілька разів глибоко вдихнути, щоб не пирснути. Коли ми з Тео лишалися на самоті, я не стримував себе і, якщо припирало, не соромився пускати гази з озвученням. Це дуже веселило малого. Єва, дізнавшись, звично обізвала мене ідіотом і дорікнула, що я заохочую Теодора до поганих звичок. Може, й так, але, як на мене, дружина надавала завеликого значення банальному пердінню. Сама Єва поводилася як справжня леді та ніколи не пукала у присутності джентльменів. Відповідно, запитання здавалося Тео життєво важливим: чому він і тато пукають, іноді так, що вуха закладає, а мама не пукає? Вона що — особлива?

— Звісно, пукає! — схоже, я рявкнув надто голосно, бо літня пара, яка неподалік неквапом простувала до Лебединого озера, озирнулася. Чоловік і жінка зміряли мене та сина поглядами й усміхнулися. Цікаво, що вони подумали про тему нашої розмови? — Усі пукають! І мама, і бабуся Катя, і бабуся Жанна, і дідусь Лаврентій… хоча ні, дідусь Лаврентій не пукає, він пердить, але ти мене зрозумів, чемпіоне, суть та сама, — на моріжках, що розділяли прогулянкову алею, лежало кілька собак. Я тицьнув у них пальцем: — І собаки пукають. І котики теж.

— І собаки? — звівши брови, Тео припинив сміятися та втупився у псів. Він двічі переводив погляд із мене на собак і назад, так його вразило почуте. Світ перевертався на його очах.

— Усі, — підтвердив я. — Навіть панди. Усі, крім британської королеви. Британська королева має спеціально навчених людей, які пукають за неї.

Я більше не міг стримуватися, посмішка розтягувала м’язи щік і сама лізла на лице. Тео не помічав її, зачаровано витріщаючись на мене.

— Снігова королева? — уточнив він.

Він не зрозумів слово «британська», а тому дібрав до іменника «королева» єдиний підхожий прикметник із усіх, які знав.

— Ні! Снігова королева теж пукає. Як і твоя мама. Але я казав про іншу королеву — королеву Британії.

— А-а, — було видно, що малий не розуміє, проте соромиться розпитувати.

— Вона схожа на Снігову, але трохи інакша. Пам’ятаєш, де живе Снігова королева?

Після кількасекундних роздумів Тео відповів:

— У Лапландії.

Я не знав напевне, що крижана правителька з казки Ганса Крістіана Андерсена жила саме в Лапландії, але сперечатися не став.

— Так, правильно, в Лапландії. Це на півночі, — ми сиділи обличчям до заходу, і я махнув рукою праворуч. — Вона там царює, ну, тобто керує всім. А британська королева — в Британії. Це такий острів далеко на Заході.

— Де це?

— Отам, — я випростав руку, показуючи перед собою. — Далеко-далеко, де сідає сонце. За нашим містом спочатку йде багато землі, потім — море, протока така дуже широка, а за тією протокою — великий острів. Отам вона й проживає.

Тео кивнув і поліз у коробку по одного з останніх шматочків картоплі.

— Тепер твоя черга, чемпіоне: розкажи секрет.

У ту мить я не мав на меті випитувати щось конкретне, а тому дозволив Тео самому вибирати, чим ділитися. Малюк насупився й довго мовчав, гризучи край прозорої трубочки, що витикалась із пластикової накривки паперового стаканчика. Кока-коли майже не лишилося, на денці бовтався лід. Тео кілька разів глипав на мене, а тоді, не випускаючи трубочку з губів, тихо зронив:

— Це я написав листа.

Посмішка всохла. М’язи розслабилися не відразу, й секунду чи дві я тупо щирився, немов мумія, виставляючи напоказ зуби. Потім кутики губ обвалились. Я почув і з першого разу збагнув, про що говорить Тео, але свідомість, чи то пак раціональна її частина, сокирою відрубала всі думки, що витікали з того розуміння. Не думай! Тільки не думай про те, що це може означати!

Якомога більш байдужим тоном я запитав:

— Ти про що?

Із удаваною байдужістю не склалося. Малюк відчув переміну в настрої:

— На комп’ютері… Я не знав, що так буде… Тату, пробач…

Я відставив убік свій уже порожній паперовий стаканчик, зісковзнув із лави та присів обличчям до сина. Він не плакав — хоча в кутиках очей збиралися сльози — й уникав мого погляду. Я пригорнув його до себе, погладив по голівці.

— Ти чого, комашко? Не бійся, нічого страшного не сталося. Ти не зробив нічого поганого.

От тільки що ти насправді зробив?

Теодор раніше не боявся мене, тобто не боявся відверто викладати все, хай там що накоїв. Я не раз повторював: що б не трапилося, ти мусиш прийти додому й усе розповісти. Але того дня все було по-інакшому. Я відчував, що Тео фізично пересилює себе, щоб заговорити.

— Все нормально, — я відсторонився та спробував посміхнутися. А серце калатало й калатало, дубасило об ребра, немов очманілий боксер. І ще я відчував, як неймовірно швидко холонуть пальці. — Розкажи мені, не хвилюйся…

— Це секрет. Я розказав тобі секрет, — Тео промовляв слова так тихо, що я мусив нахилитися й підставити вухо просто під його губи. — Це я надрукував листа, — переборюючи себе, повторив він.

На-дру-ку-вав.

«Якого, в дідька, листа? — я втрачав контроль і починав сердитися. — Тобі чотири роки, ти уявлення не маєш, що таке e-mail, ти не вмієш запускати нічого, крім YouTube та кількох убогих ігор на моєму ноуті. Який, бляха, лист?!!»

— Ти почув, що я розповідав мамі, так? Тобі відомо про лист із моєї з нею розмови?

Тео винувато закліпав. Він не зрозумів запитання. За мить я осягнув, що воно справді безглузде. Я все ще міркував так, наче мій син від когось дізнався про відправлене федералам повідомлення. Але якщо припустити, повірити в те, в чому він щойно зізнався… Йому не треба було від кого-небудь чути про лист, якщо він надсилав його сам.

Але як?

І, чорт забирай, чому так стрімко холонуть мої пальці?

— Як ти написав його?

Теодор випустив соломинку з рота й утупив погляд у землю біля мого коліна.

— Лист англійською, — я намагався, але мені не вдавалося погамувати роздратування. Тео вирішив, що він тому причина, — щоками покотилися сльози. — Це та мова, якою спілкується королева Британії. Ти ж розмовляєш українською, а не англійською! Ти не вмієш писати! Тобі навіть невідомо, яку кнопку натиснути для відправлення листа! То чому ти кажеш, що надрукував його?!

Тео захлипав.

— Я не розумію чому. Не розумію, як ти міг його написати!

Схлипування переросло в рюмсання. Сльози полилися кількома паралельними струмками.

— Це Аймонт.

— От лайно… — я не стримався. Руки вкрилися пухирцями. Здавалося, наче я по лікті занурив їх у крижану воду. Хоча, якщо направду, я зовсім не здивувався. Я чекав на таку відповідь. Чекав — хоч і не зізнавався собі — від початку.

— Аймонт попросив мене. Він показував кнопки… — Теодор затинався й крутив головою, ховаючи погляд. — Я не хотів, тату. Він довго показував. Я не хотів. Я плакав і просив, щоб він припинив. Але він говорив… якщо я надрукую лист… ви… ви з мамою більше не будете сваритися.

Паперовий стаканчик випав із руки та покотився асфальтом. Хлопчак голосно кавкнув, затулив обличчя руками й заридав на повен голос. Я нарешті втямив, що накоїв. Тоді пригорнув сина, притиснув до себе та почав гладити по спині. Тео пхинькав, впершись носом мені в ключиці, а я мовчав. Я вирішив не промовляти жодного слова, бо знав, що голос викаже мене, що в мене недостатньо сил і віри, щоби заспокійливі слова звучали переконливо.

Холодний вітер шепотів поміж гілля над нашими головами. Тео помалу втихомирювався. Я обіймав його, погладжував, дивився на всіяне вогнями громаддя «Злати Плази» й обмірковував розказане сином.

Відчуття було таке, наче літо ніколи не настане.

31

Тео заснув після десятої. До того часу я старанно уникав згадок про надіслане з мого акаунта попередження й про ефемерного Аймонта, який нібито примусив мого сина його написати. І річ не в тім, що я боявся знову довести Теодора до сліз. Я сам не волів говорити про той довбаний лист. Це не означає, що мені начхати. Просто, зрозумійте, я свідомо не хотів копати глибше, не хотів знати, що там сталося насправді: чи надсилав мій син попередження для ФБР і, якщо так, звідки дізнався про колумбійських наркоторговців, і як зміг на-дру-ку-ва-ти повідомлення. Напевно, вам це видається дивним, але ви не маєте права засуджувати мене, бо ніколи не опинялися в подібній ситуації… Уявіть, що у вас болить зуб, скажімо, великий кутній справа на нижній щелепі. Не постійно, а лише тоді, коли ви їсте солодке або п’єте гарячий чай, однак болить безумно, нелюдськи, аж у голову прострілює. Ви погоджуєтесь, що проблема є і що сама собою вона не зникне, але хто з вас відразу побіжить до дантиста? Припускаю, що знайдуться такі, хто вже наступного дня лежатиме, якнайширше роззявивши рота, у стоматологічному кріслі. Але таких меншість. Щось підказує мені, що більшість просто перекидатиме їжу на лівий бік і ще багато-багато днів перетиратиме її лівими кутніми зубами, уникаючи навантажувати зуб із ураженим нервом. Хіба не так? Ви можете заперечити, що не зовсім доречно порівнювати запущений карієс із твердженнями рідного сина про те, що якийсь уявний друг примусив його написати реальний (тобто геть не уявний) лист про людей, яких він ніколи не бачив, у слідчий орган найсильнішої держави світу. І тут я повернусь до того, з чого почав: ви не маєте права засуджувати мене, бо не опинялися в подібній ситуації. Я атеїст і прагматик, ніколи не вірив у паранормальне й на ту мить відмовлявся усвідомлювати, що історія з листом до ФБР — це беззаперечна та безальтернативна реальність. Я опирався тому, щоб не заглиблюватись у неї, бо на відміну від людини з діркою в зубі все ще вірив, що проблема розсмокчеться сама по собі. Федерали поїдуть, Тео забуде, що говорив на алеї перед Лебединкою, а з нічними жахіттями ми якось упораємось.

Ще одне. Нехай я би повірив Тео. Не кажу, що не вірив йому, але уявімо, що я захотів би докопатися до істини в історії з mail’ом і вирішив би діяти. Що, чорт забирай, я мав робити? Зателефонувати Лізі Джин Торнтон і заявити, що лист-попередження накатав мій чотирирічний син? Дозволити американцям допитати Тео? А потім? Що далі? Значно легше було переконати себе, наче Тео все вигадав, ніби в малого надміру розвинута уява й він придумав історію про написання листа після почутої нашої з Євою сварки. І мені майже вдалося. Майже. Мені вдалося б спихнути все на синові вигадки, якби не лист. Я міг обманювати себе як завгодно довго, але чудово знав, що лист реальний і він нікуди не зникне з мого акаунта.

Після того як Тео заснув, я таксував ще майже три години, заробивши за ніч п’ятсот двадцять гривень. Останніми підвозив чоловіка й жінку, напевно, подружжя, зі Струтинської до села Корнин на південному сході від Рівного. Висадивши їх, повідомив диспетчера, що закінчую працювати, й вимкнув рацію. Годинник на панелі показував 00:49. Вибираючись із Корнина на об’їзну, я міркував, як краще дістатися додому. На виїзді на трасу я міг крутнути ліворуч, вулицею Чорновола повернутися до міста, а далі — через центр — доїхати додому. Я також міг звернути праворуч, об’їзною добратися до з’їзду на Рівненську, а звідти по Курчатова та Відінській вискочити на Грушевського. Другий варіант був довшим, але не набагато, та основне — цей маршрут пролягав повз «Чорну перлину», тобто мені вдалося б зазирнути до Єви. Я ніколи раніше не заїжджав по Єву — навіщо? — вона мала Блакитного Монстра, але сьогодні… Я ще раз глянув на електронний годинник. 00:52. Напевно, вона якраз збирається додому. У машині тихо грала музика — Kozak System співали «Коли вона», — Тео, посопуючи, солодко спав, а я почувався розгубленим і самотнім. Мені дико захотілося побачити Єву, поговорити, розповісти про все, що сталося впродовж цього божевільного дня. Помиритися. Разом вирішити, що робити. Зрештою вона може залишити Жабу перед «Чорною перлиною», і ми поїдемо разом, а я завтра вранці відвезу її на роботу на своєму «ніссані». Опинившись на стику вулиці Центральної із трасою М06, я, не вагаючись, крутонув кермо праворуч. Корнин залишився позаду.

Менше ніж через дві хвилини я пригальмував перед поворотом до «Чорної перлини». За кілька метрів перед в’їздом на стоянку я скинув швидкість до 5 км/год, а згодом повністю спинився. Посеред слабко освітленої стоянки височів п’ятиметровий монумент із бронзи та нержавіючої сталі. Він доволі точно відтворював трищогловий вітрильник із серії фільмів про піратів Карибського моря. На двох перших щоглах старанно викувані чорні вітрила були прямими, на останній, бізань-щоглі — косими. Колись я цікавився вітрильниками, а тому знав назву такого типу судна. Барк. Так ось, праворуч за п’ятиметровим сталевим барком, де моя дружина зазвичай паркувала New Beetle, чорніла порожнеча. Я нахилився до лобового скла, щоб краще роздивитися стоянку, та серед машин, вишикуваних перед готелем, блакитного «фольксвагена» не було.

«Отже, вдома».

Трохи розчарований, я ввімкнув першу передачу та, викрутивши кермо, повернувся на трасу. О 01:15 я зупинив Nissan перед під’їздом рідної багатоповерхівки. Обійшовши авто, обережно відчинив праві передні дверцята й узяв Теодора на руки. Поклав малого на груди, замкнув авто та посмикав ручку дверцят.

У вухах від утоми притишено гуло. Я піднявся ліфтом на дев’ятий поверх, підступив до дверей і натиснув кнопку дзвінка. Не хотілося із Тео на руках лізти по ключа до кишені — малий міг прокинутися. Я сподівався, що Єва повернулася не так давно й ще не встигла заснути. Я почекав, тоді натиснув ще раз. Квартирою розлетілося примітивне поліфонічне пілікання, але жодного іншого звуку з-за дверей не долинуло. «Невже заснула і не чує?» Бажання виговоритися тануло на очах. «Мабуть, не хоче вставати, — дратувався я. — Знає, що в мене є ключ!» Вигнувши спину так, щоб Теодор не зісковзнув із грудей, я правою долонею видобув із кишені джинсів ключі.

У квартирі, не вмикаючи світла, скинув кросівки та навшпиньки пішов до дитячої. Ліжко було розстеленим. Беручи Теодора із собою, я розстеляю постіль заздалегідь, щоб не копирсатися в темряві посеред ночі. Акуратно поклавши малого, я поправив подушку й накрив сина ковдрою. На щастя, Тео не прокинувся. Я роззирнувся, помітив плюшевого коалу в кутку біля коробки з іграшками, підняв його й умостив біля подушки. Потому, причинивши двері, вийшов із дитячої.

Трохи більше як хвилину я ледачо совав зубною щіткою в роті. Не завадило б прийняти душ, але ноги не тримали. Я відчував: якщо стану під струмені гарячої води, то звалюсь і засну просто у ванній. Прополоскавши рота, я втерся рушником і почовгав до свого ліжка. І тільки переступивши поріг спальні, побачив, що наше з Євою двоспальне ліжко застелене.

Єви не було вдома.

Я постояв, здивовано лупаючи на ліжко, стягнув покривало та з відчуттям тоскного неспокою завалився на матрац. Спершу припустив, що ми розминулися дорогою, а відтак за хвилину чи дві я почую шкряботіння ключа в замку, і Єва зайде до квартири. Я вирішив почекати, а потім (якщо не з’явиться) зателефонувати дружині — раптом що-небудь сталося? — проте незчувся, як заснув.

Єва повернулася додому о пів на четверту ранку. Я прокинувся, щойно у свідомість прохопилося невиразне шарудіння з коридору. Виждав, доки дружина роздягнеться й пірне під ковдру, а тоді озвався до неї:

— Ти пізно…

— Так, — хрипко відповіла Єва. Попри півтемряву, що заполонила спальню, я відчув, що вона страшенно стомлена. Втім, роздратованості в голосі не проступало. Навпаки — дружина здавалася розслабленою. — Пробач. Як Тео?

— Усе нормально, — ні хріна не нормально, але що я міг зробити? Знову випитувати, чи це не вона надіслала той лист? Розповісти, що ми з Тео заїжджали по неї? Натомість я запитав: — Багато роботи?

— Ага.

— Напевно, депутат і його компанія не хотіли розходитись.

Єва витиснула із себе щось схоже на стогін.

— І не лише він. Скажений день.

«Хто б казав».

— Тобі хоч заплатять за таке? Це просто в голові не вкладається.

— Так… Цього місяця розраховую отримати дуже багато. Можливо, ми виплатимо банкові відразу за два місяці.

— Ого! — я підвівся, впершись ліктем у подушку. Впевненість в останніх словах приголомшила мене.

Єва кинула на мене погляд і відвернулася.

— Я хочу спати, Мироне, — я кинув погляд на електронний годинник на тумбочці в ногах ліжка. Єва, наче відчувши мій погляд, додала: — Завтра мені на роботу на першу. Не буди. Добраніч.

Цілу хвилину я дивився на вигин її спини, що чітко проглядався у кволому світлі з вікна спальні, а тоді самими губами прошепотів:

— Добраніч, Єво… Добраніч.

32

Не хочу, щоб ви думали про неї погано. Боюся, що через мої слова — через те, як я розповідав і, особливо, як буду розповідати далі, — ви уявлятимете мою дружину бездушним і самозакоханим стервом. Це не так. Повірте, моє судження про Єву є найбільш суб’єктивним і упередженим із усіх можливих. Усе так само, як із моїм батьком. Спогади крихкі та нечіткі, а останні — понад усе, якщо ці спогади недобрі, — завжди все спотворюють і до невпізнання перекошують картинку. Так сталося, що останні наші з Євою тижні в Україні виявилися затьмареними вкрай неприємними подіями, а я не можу говорити про неї так, наче ці події не відбувалися. Ці спогади не стерти та не витравити з мене. Через них мені неприємно згадувати Єву, боляче усвідомлювати, як довго я був одержимий нею, водночас це не перетворює її на монстра. Це проблема мого вибору та мого викривленого відчуттями сприйняття й аж ніяк не ознака Євиної зіпсутості. Я хочу, щоб ви пам’ятали це.

Я також хочу, щоб ви знали: нас поєднувало багато хорошого. Наприклад, секс. Я ніколи не розумів і зараз не розумію, чому Єва Лауда обрала мене. Я не був найсильнішим, найрозумнішим і тим більше найбагатшим серед тих, хто за нею впадав. Та чомусь вона дала мені шанс, і я не забуду той день, коли вперше притиснув до себе її оголене тіло на задньому сидінні «ніссана». Кожен наступний раз, коли ми кохалися, здавався кращим за попередній. Мене ніби тротилом начиняли, а потім підривали — десятки, сотні, тисячі разів, — і я згорав у тих спалахах до останнього атома! Я не опишу це словами. Сумніваюся, що хтось інший на моєму місці зміг би описати. Наприкінці травня 2009-го, невдовзі після мого повернення з Китаю та за тиждень чи півтора до дзвінка Єви з Києва, ми з Цезарем організовували парубоцьку вечірку для Дімона Шемета, колишнього однокласника. Гулянку розпочали в більярд-клубі (вже не пам’ятаю, в якому саме), а після півночі перекочували до нічного клубу Zov, що на перехресті Відінської та Степана Бандери. Спершу нудьгували. Дівчата, що викручувалися на двох невисоких подіумах, виглядали апатичними та незграбними. А потім, після першої ночі, до жердини вийшла засмагла брюнетка з довжелезними ногами й ідеальними грудьми. На ній були босоніжки з височенними підборами та золотий ланцюжок на кісточці лівої ноги. Вона танцювала так, наче біля жердини кохалася з кимось невидимим. Я споглядав її і не міг збагнути, що така красуня робить на подіумі, аж поки не осягнув, що вона тут не заради грошей. Брюнетка роздягалася, бо їй це подобалось. Їй подобалось усвідомлювати, що чоловіки затихають і повертають голови, щойно вона з’являється біля жердини, вона впивалась їхніми розтривоженими поглядами, що прикипали до її дивовижного тіла. У якусь мить я подумав, що в неї, певна річ, є хлопець. Можливо, вона змінює їх щомісяця, а може, й ні. Може, в неї постійний бойфренд, скажімо, який-небудь мажор, готовий виконувати її найменшу забаганку. Річ не в тім. Основне — я усвідомлював, що така дівчина просто не може залишатися самотньою, хтось обов’язково з нею спить. Ми з Ромичем перезирнулися, зрозумівши один одного без слів. Цезар устав з-за столу, підступив до адміністраторки й замовив для нареченого приватний танець. Охоронець клубу притарабанив до жердини стільчик, трохи розгублений Дімон усівся на нього, після чого брюнетка почала танцювати довкола. Ближче до завершення танцю я вирішив, що ми з Цезарем трохи перестаралися й бідолашний Дімон Шемет передумає одружуватись. Я спостерігав, як чорнявка рухається, як вона вигинається та дражнить, і заздрив йому — не Дімонові, ні, — тому незнайомцеві, з яким вона проведе решту ночі. Я міркував, що найгірший день у його житті завжди буде кращим за мій найкращий день, оскільки на нього в ліжку чекатиме отака німфа… Упродовж перших півтора-двох років після одруження Єва дарувала мені схожі відчуття. Я почувався щасливчиком лише тому, що кожної ночі міг торкатися її.

Я розумію, що вміння задовольняти партнера ще не є ознакою людяності чи просто гарного характеру, проте Єва справді мала чимало хороших рис. Наприклад, була хорошою матір’ю. Ви заперечите, що в цьому немає чогось особливого, та, серйозно, я зустрічав небагато жінок, які ставилися б до малюків із більшою терплячістю та розумінням, ніж моя дружина. Пригадую, як у листопаді 2009-го, через два місяці після одруження, Єва кинулася захищати чотирирічну дівчинку, на яку напав пітбуль. Ми йшли парком, що біля Палацу дітей і молоді та який мешканці прилеглих кварталів використовують як майданчик для вигулювання собак, а назустріч нам прямувало молоде подружжя з одягненою в яскраво-червону курточку дочкою. Дівчинка, не помічаючи пса, бігла вкритою порепаним асфальтом доріжкою за півсотні кроків попереду батьків. Не знати чому пітбуль вирішив, що малявка загрожує його хазяїнові, та скочив до неї. Перш ніж я встиг зорієнтуватися в тому, що відбувається, Єва вклинилася поміж псом і дівчинкою. Виставивши зігнуту в лікті руку, дружина затулила малу своїм тілом. На щастя, пітбуль виявився молодим і недосвідченим. На щастя, через холодну погоду Єва гуляла в пуховику. Пес пошматував рукав куртки та залишив кілька синців на Євиному передпліччі, але дістатися до м’язів не встиг — я і батько дівчинки відігнали його стусанами. Посеред зчиненого рейваху — криків, лайки, розборок із хазяїном — я стояв, обнімаючи дружину, й не міг повірити в те, що щойно трапилося. На той час Єва вже була вагітною.

Ще приклад: поки курс євро не перевалив за 20 гривень, ми допомагали двом дітлахам із Рівненського спеціалізованого будинку дитини. Ініціатива повністю належала Єві. Взимку 2010-го вона зв’язалася з кураторами волонтерської групи, що опікувалася дитбудинком, і запропонувала «взяти шефство» над двома сиротами. Я здивувався, але не протестував. Відтоді ми за власні гроші купували двом хлопчакам подарунки на День святого Миколая, на Новий рік, а також на їхні дні народження. Іноді, отримавши преміальні, Єва витрачала їх на цукерки та без відома волонтерів відвозила їх до дитячого будинку. До того як ми почали жити разом, я ніколи не думав про неї як про альтруїстку. Вона любила гарно одягатися (до обвалу гривні могла за одну вилазку в магазини спустити кілька тисяч гривень на плаття й кофтинки, які в кращому разі надягала раз на рік), обожнювала вишукані ресторани, дороге вино та брендові парфуми. Водночас я впевнений: якби Єві довелося вибирати між новим платтям та іграшкою для сироти, вона, не вагаючись, зупинилася б на останньому.

А ще пригадую, як улітку 2012-го, вже після купівлі Блакитного Монстра, Єва примусила мене розшукати клієнтку, що забула на задньому сидінні моєї машини сумочку. У сумці, крім якогось дріб’язку — косметики, блокнотика, окулярів, — не виявилося нічого цінного, нічого, що згодилося б для пошуків власниці. Попри це, дружина простежила, щоби вранці наступного дня я дізнався в диспетчера адресу клієнтки, а потім поїхав до неї додому та все повернув.

Єва не була поганою.

Чи кохала вона мене? Ні. Ніколи. І якщо відверто, за весь проведений з нею час — і після одруження, і протягом літа й осені 2005-го, — я жодної миті не почувався з нею по-справжньому щасливим. Я шаленів, насолоджувався нею, ловив невимовний кайф, неначе наркоман, що штрикається героїном, але кайф — це ж не щастя, правда? Це ж не одне й те саме.

Я розповідаю це, щоб ви дещо затямили. Якщо раптом з моїх уст злетить просякнута жовчю фраза про те, що Єва поламала моє життя, я хочу, щоб ви розуміли: вона ніколи не прагнула його поламати. Ми однаковою мірою винні в тому, що не змогли стати щасливими.

33

— Та-а-ату!

Обклавшись подушками, я напівлежав на дивані у залі та посоловілими очима телющився в екран ноутбука. Намагався налаштуватися на переклад, але робота не йшла. У голові роїлися всілякі дурниці.

— Га?

Будильник вирвав мене зі сну о восьмій ранку. Я мусив би погодувати Теодора й відвести його до дитсадка, але все, на що мене вистачило, — це вистромити з-під ковдри руку та навпомацки вимкнути будильник. Того дня, 2 червня, я мав вихідний у Zoom Support і планував узятися за переклад десятисторінкового документа для BTS Group. Я подумав: нічого страшного не трапиться, якщо Тео ще один день побуде вдома.

Теодор прибіг до зали та пригальмував біля дивана, зазираючи мені в очі:

— Сьогодні вже літо?

— Так, сьогодні другий день літа, а що?

Малюк став на пальці, нависнувши наді мною, потім відхилився, опустившись на п’ятки, потому — знову на пальці, практично вткнувшись носом у мою щоку, і прошепотів уривками:

— Ти казав, що… коли буде літо… ми підемо на дах запускали вертоліт.

У липні 2014-го Євин тато привіз із Німеччини здоровенний, сантиметрів п’ятдесят завдовжки, радіокерований вертоліт. На початку серпня ми запускали той вертоліт у парку біля Палацу дітей та молоді. Тео двічі загнав його в гілля (один раз мені довелося витрушувати його звідти), а насамкінець торохнув об землю так, що з кріплень повискакували лопаті. Іграшка виявилася надто складною для чотирирічного хлопчака. Я відремонтував вертоліт, і ми з Тео домовилися відкласти його до наступного літа.

Трохи здивований тим, що Теодор пам’ятає такі подробиці, я посміхнувся:

— Витягуй його. Він у шафі в коридорі. Сам дістанеш?

— Так! Я візьму табуретку.

Теодор помчав на кухню по табурет. Слідом за ним із кухні вийшла Єва. Дружина стала у дверях між залом і коридором:

— Закінчилася діжонська гірчиця та соєвий соус, немає чим заправляти салат.

Уперше за багато часу її голос звучав м’яко, без тіні незадоволення чи презирства, прихованих за ледь помітною ранковою захриплістю. Я кивнув:

— Куплю сьогодні. Щось іще потрібно?

Дружина знизала плечима:

— Глянеш у холодильнику.

У цю мить Тео протиснувся повз неї з велетенською запиленою коробкою в руках. Із блакитним вертольотом усередині.

— Діставати? — малий зиркнув на мене.

Збоку на коробці було зазначено вік, на який розрахована іграшка: 14+. Пригадую, як, пообіцявши повернутися до іграшки за рік, я поліз в Інтернет і заходився читати відгуки про цю модель. Усі, хто нею користувався, погоджувалися, що вертоліт крутий — швидкий, маневрений, міцний, — і водночас дуже складний у керуванні. На одному форумі знайшовся коментар, що іграшка не для новачків, для нормального польоту необхідний досвід керування чотириканальними гелікоптерами.

— Діставай, — сказав малому. — Тільки треба зарядити батарею. Вона за стільки часу розрядилася.

— Я поставлю! Я сам поставлю на зарядку, — затараторив хлопчак. — Я вмію…

І тут, із кухні почувши слова Теодора, до кімнати влетіла Єва.

— НІ! — здавалося, що від її погляду от-от загориться волосся на голівці Теодора. — Навіть не здумай! Я скільки разів говорила не наближатися до розеток!

Тео зіщулився, прибравши руки від коробки.

— Не кричи на нього, — заступився я.

— Що — не кричи? А ти куди дивишся?!

— Ти не дала мені рота розтулити. Я б сам поставив батарею на зарядку.

Єва видихнула й нахилилася до сина:

— Я забороняю тобі підходити до розеток і без дозволу чіпати будь-які електричні прилади. Затямив?

Тео кивнув. Дружина розвернулась і пішла на кухню.

Єва страшенно боялась електрики. Я дізнався про це через місяць після того, як ми почали зустрічатися. Того дня, першої суботи жовтня 2005-го, ми святкували в гуртожитку день народження мого одногрупника. У кімнаті іменинника зібралося з десяток студентів, і жоден не підозрював, що в одній із настільних ламп, які заливали кімнату жовтавим світлом, на дроті живлення протерлася ізоляція. На другій годині святкування хтось ненароком зачепив ту лампу, й оголені дроти закоротило. Лампа бахнула, з протертого місця сипонули іскри, а на поверсі вибило світло. Певна річ, спершу ми перелякалися (в такі хвилини всі лякаються), хтось навіть закричав, але за мить уже реготали як дурні. Усі, крім Єви. За півхвилини я усвідомив, що вона не сміється, а досі кричить. Двоє хлопців увімкнули ліхтарики на мобілках, і в кімнаті вистачало світла, щоби бачити один одного, проте Єва не заспокоювалась. Вона затискала долонею рота, очі сполохано металися, а крик поступово переходив у кумкання. Я був шокований і, зізнаюся, трохи розсерджений її реакцією. Запитав, що сталося, спробував заспокоїти, торкнувся до плеча, але вона відсахнулася, відкинула руку та продовжувала кавкати, не приймаючи долоні від рота. Хтось за моєю спиною підсміювався, все ще вважаючи, що нічого страшного не трапилося. Єва втихомирилася тільки тоді, коли я, притримуючи за талію, виштовхав її з гуртожитку на вулицю. У просіяному крізь пожовкле листя світлі ліхтарів шкіра її обличчя здавалася землистою та наче вкритою цвіллю. Дівчина надсадно дихала, цідячи повітря крізь побілілі від напруження губи. За хвилину дихання вирівнялося, та ще чверть години Єва не могла вгамувати тремтіння.

Засмучений тим, як обірвалася вечірка, я повів Єву до її гуртожитка. Дорогою вона розговорилася. Тремким, розкваслим голосом, якого я ніколи не чув раніше, пояснила, що насправді сталося. У Євиного батька, Лаврентія Романовича, був старший брат — Любомир Коник, Євин дядько. Любомир працював простим будівельником і навесні 1993-го разом із трьома напарниками виводив стіни двоповерхового цегляного будинку в селі Біла Криниця, що за п’ять кілометрів на схід від Рівного. Як на початок дев’яностих будівельна бригада Коника-старшого була на диво просунутою. Вони навіть користувалися пересувним риштуванням, тобто замість того, щоб складати й кріпити трубчасту конструкцію з перилами та помостами біля кожної стіни, монтували риштування лише раз, а потім просто пересували його. Для цього внизу під конструкцією було передбачено спеціальні коліщатка. Під час спорудження невисоких будинків це давало змогу зекономити час. У Білій Криниці чоловіки так і вчинили: зібрали шестиметрове риштування за двадцять кроків від будинку, а тоді, взявшись за металеві труби, посунули конструкцію через будівельний майданчик до будинка. Ніхто не помітив, що над майданчиком проходить лінія електропередач із напругою 6000 вольт. Металеві труби зачепилися за провислий дріт і з’єднали його із землею. Струм уразив усіх чотирьох, прокотився, викликаючи конвульсивні скорочення, м’язами рук, ніг і тулуба. Будівельники смикалися та звивались, утім, через зсудомлені м’язи не могли відірвати руки від металевих труб, тож ті повільно вигорали. Підсумок — чотири трупи з термічними опіками всіх поверхонь тіла (з повним вигоранням кінцівок) і численними електромітками[32].

Та це ще не все. Погодьтеся, виглядало б дивно, якби Єва влаштувала істерику через загибель дядька ще до того, як вона пішла до школи.

Любомир Коник мав двоє дітей — сина Захара, на два роки молодшого за Єву, й дочку Христину, на рік старшу. Влітку 1995-го, через два роки після смерті Любомира Романовича, Єва, Захар і Христина запускали повітряних зміїв у полі за хатиною на заході села Глинськ, де жила їхня бабуся, матір Любомира та Лаврентія. Єва й Христина втримували своїх зміїв на капронових нитках. Захар роздобув у коморі котушку тонкого мідного дроту та прив’язав змія до неї. Через південну частину Глинська, за кількасот метрів від річки Устя, прокладено залізничну гілку сполученням Здолбунів[33] — Львів. Того дня вітер дув із півночі, тож діти, йдучи слідом за зміями, помалу підбиралися до колій. Якоїсь миті Захару набридло вовтузитися з котушкою, він викинув її, а решту дроту намотав на долоню. Під самісінькою колією раптовий порив вітру закрутив Захарового змія й кинув на дріт контактної залізничної мережі. Точну напругу в залізничній мережі визначити важко, вона «плаває» залежно від того, скільки електровозів працює на лінії, та рідко становить менше як 25 000 вольт. Мідний дріт, до якого семирічний Захар причепив повітряного змія, швидко перегорів, але часу контакту стало, щоб хлопчак на мить зник у сліпучому спалахові. Коли полум’я вичахло, Захар упав на землю цілком обвугленим. Дівчат знайшли за півгодини. Єва забилась у каналізаційну трубу під залізничним насипом за півкілометра на захід від місця, де сталася трагедія, а Христина сиділа біля колії та, погладжуючи обгорілу до чорного, безволосу голівку, притискала молодшого брата до грудей. Чоловік, що побачив їх першими, стверджував, що в Захара в ту мить усе ще йшов із вух дим.

Відтоді Єва панічно боялася всього, що пов’язане з електрикою. Вона не могла дивитися — виходила до іншої кімнати, — як я міняю перегорілі лампочки, не дозволяла мені ремонтувати розетки, навіть якщо потрібно було просто підкрутити шуруп.

Після народження Тео примусила мене поставити заглушки на всі без винятку розетки у квартирі й десятки, якщо не сотні разів товкмачила малому, що йому заборонено без дозволу та нагляду чіпати електричні прилади. Якщо в інших, нормальних сім’ях діти боялися бабая, домовиків чи Бабу Ягу, наш Теодор лякався Струму, що причаївся у стінах за пластиковими квадратами бежевого кольору або в чорних дротах, які тягнулися на висоті семи метрів над тротуарами.

Тео дістав із коробки вертоліт, глянув на мене і, не торкаючись, тицьнув пальчиком у батарею. Я кивнув. Але перед тим, як устати з дивана, ще раз подивився на ноут. За розкритим і поки що порожнім вордівським файлом ховався браузер Mozilla Firefox із єдиною відкритою вкладкою. Поштовий сервер Gmail. Я згорнув текстовий редактор і перемкнувся на браузер.

From: miro.belinksy@gmail.com

To: WASHINGTON.FIELD@IC.FBI.GOV

Subject: TAYARANI DELIVERY

Date: Wed, 27th May 2015, 10:05 p.m.

ТАЯРАНІ ТА LOS RASTROJOS ГОТУЮТЬ ДО ВІДПРАВЛЕННЯ…

Кілька секунд, не читаючи, я тупився в екран, а тоді підвів указівник до зображення сміттєвого бака й клацнув мишею. Лист зник. Угорі екрана вискочив напис:

Ланцюжок повідомлень перенесено в «Кошик» — Докладніше — Скасувати

Gmail неначе опирався тому, що я робив, не бажаючи позбавлятись єдиного доказу. Я перейшов до розділу «Кошик» і, не вагаючись, натиснув «Очистити кошик зараз». Лист із заголовком «TAYARANI DELIVERY» щез із поштового сервера. Наче й не було його.

34

У четвер, 4 червня, я знову взяв Теодора із собою. Ми вирушили рано, ще до п’ятої, та попри те, що перед виїздом нормально поїли, до десятої вечора зголодніли. Завізши двох хлопців за адресою Курчатова, 18-Б, я розвернувся в напрямку супермаркета Fozzy прикупити чогось їстівного.

За п’ять по десятій ми зайшли до супермаркета. Тео, затискаючи під рукою Юаня Михайловича, якого того дня захотів узяти із собою «на роботу», діловито побіг до стелажів із солодощами, розставлених поміж касами, а я закрокував до полиць із молочними продуктами.

Через хвилину мене хтось погукав:

— Юначе!

Я озирнувся:

— Що?

Переді мною стояла невисока сухоребра жіночка років сорока п’яти із гротескно великими окулярами на гачкуватому носі. Я ковзнув поглядом по прилизаній зачісці, з якої не вибивалося жодної волосини, та напружених зморшках у кутках очей і подумав, що вона, напевно, вчителька. Або викладачка етики та моралі в університеті. Ніяк не менше. Я ріс у вчительській сім’ї, тож добре знав цей погордливо-докірливий погляд.

— Це ваша дитина? — коротким помахом руки вона показала собі за спину.

— Де?

— Ось там.

Я бачив голову Теодора, та за столами з фруктами не міг розгледіти, що він робить.

— Це мій син, а що?

— Нічого. Він гортає журнал Playboy.

Я смикнув кадиком:

— Бляха! — і не подякувавши, заквапився до малого.

Підійшовши, розгубився. Теодор стовбичив під стелажем із глянцевими журналами, який хтось додумався приткнути обабіч стелажа з шоколадними батончиками та жуйками, й тримав у руках розгорнутий Playboy. Плюшевий Юань лежав на нижній полиці стелажа з жуйками та із сумом споглядав неподобство.

— Ти чого по нього поліз?

Playboy та XXL стояли на горішній поличці. Я не уявляв, як — і навіщо — Тео туди дотягнувся.

— Глянь, яка машинка.

Він повернув журнал до мене, показуючи статтю про нові моделі від Porsche.

— Це журнал для дорослих, — промовив я.

— Але там машинки!

— Там не лише машинки, — я висмикнув у нього з рук журнал і поклав той на місце. Тео з ображеним виглядом (коли я нарешті виросту?) забрав зі стелажа Юаня. — Ти вибрав «Кіндер Сюрприз»?

— Ні.

— То пішли вибирати!

Дорогою ми прихопили літрову пляшку кефіру й дві сирні булки. Сховавшись у салоні авто — надворі все ще залишалося не по-літньому холодно, — сточили все до крихти. Ум’явши свою булку, Теодор узявся за «Кіндер Сюрприз», поділився зі мною половинкою шоколадки та поліз по іграшку. Усередині жовтого пластмасового яйця виявилася химерна збірна іграшка: якщо дивитися на неї згори, бачиш півня, якщо перекинути догори дриґом — півень перетворюється на кролика.

— Задоволений? — запитав я, вмикаючи рацію.

— Клас! — Тео вистромив великого пальця.

— Тоді поїхали.

Я прийняв замовлення, й ми помчали по чергового клієнта.

Через півгодини Тео заснув.

Я проїздив ще майже дві години. Останніми відвозив двох дівчат, на вигляд — школярок, від кінотеатру «Ера» на провулок Весняний, що за озером Басів Кут на півдні Рівного. Я звернув із Чорновола на Весняний, коли годинник на панелі приладів показував 00:13. Щойно одна з дівчат зашаруділа, дістаючи гроші, скрипнула рація й диспетчер продиктувала адресу нового виклику:

— Здолбунів, вулиця Гончара, 21… Здолбунів, Гончара, 21…

Я провів пальцями по волоссю, вагаючись. По суті, я вже за межами Рівного, до Здолбунова рукою подати, і я знав, де розташована вулиця Гончара. Вона проходить повз залізничну станцію та майже по всій довжині тягнеться паралельно до колій, що йдуть від Рівного. Крім того, з усіх таксистів «Оптимального» я зараз найближче до Здолбунова. Поїхати чи відмовитись? Гроші будуть непогані, гривень вісімдесят, може, навіть сотня. Я кинув погляд на Теодора. Хлопчак лежав, згорнувшись калачиком, стискаючи в кулачкові іграшку з «Кіндер Сюрприза», й солодко спав. Я зняв рацію з тримача й натиснув тангенту:

— Сто сорок вісім, забираю Здолбунів, Гончара, 21.

— Сто сорок восьмий, замовлення ваше.

— Куди будемо їхати?

— Нічний клуб «Магнат» на Степана Бандери. Я надіслала смс.

— Дякую.

— Сто сорок восьмий, гарної поїздки.

Я виїхав із Весняного на Чорновола та розвернувся на південь. За хвилину перетнув трасу Е40, що огинала Рівне з півдня, й опинився у Квасилові[34]. Машин не було, ні попутних, ні зустрічних, залізничний переїзд теж виявився вільним, і я вирулив на Гончара рівно о пів на першу. Сповільнився, став видивлятися номери будинків. За мить у світлі фар зринув силует. З того як він стояв, чи то пак, як не міг устояти на місці, я збагнув, що брати замовлення не варто було. Я повільно наближався, роздивляючись клієнта. Середнього зросту, орієнтовно мого віку, коротко — майже під нуль — підстрижений, у тонкій спортивній куртці та світло-блакитних джинсах. Стояв, ледь згорбившись, і погойдувався, подавши таз уперед і запхавши руки до кишень джинсів.

— Хе, як скоро, — видав бритоголовий, коли я загальмував.

Я навмисно зупинився трохи далі, щоб він не тягнувся до передніх дверцят, за якими спав Тео. Щойно він увалився в салон, у ніздрі вдарив кислий запах алкоголю.

— «Магнат»? — уточнив я.

— Да, шефе! Погнали, бля!

До Квасилова дісталися спокійно, та за сотню метрів до залізничного переїзду пасажир озвався:

— Музичку включи, е.

Я вдав, що не чую його.

— Шеф! — він підвищив голос.

Я погамував роздратування. Зиркнув на Тео, а тоді додав гучності.

— О, нормальок! Атлічно!

Чоловік відкинувся на спинку сидіння. Я скоса глипав на його затерте півтемрявою відображення. Ми проминули Квасилів і наближалися до об’їзної. До Рівного залишалося менше як кілометр, коли з-за моєї спини почулося клацання запальнички. «Розтуди тебе, — я зціпив зуби. — Почалося». Потому повів очима на дзеркальце заднього огляду. Якраз учасно, щоб запримітити язичок полум’я, який вихопився із запальнички. Наступної миті в сутінках салону позначився вогник на кінці цигарки.

— Будь ласка, ви могли б не палити в салоні.

— Шо? — бритоголовий нахилився, просунувши голову між передніми сидіннями. Нестерпно в’їдливий перегар посилював терпкий запах цигарок.

— Я прошу вас не палити, — крізь зуби процідив я.

— Хто це тут такой нєжний? Я тобі, бля, плачу! Ти не куриш? Ну то відкрий, на хрін, вікно!

Я додав газу. Силою інерції нахабу відкинуло назад. Він бухнувся на сидіння, та це, зрозуміло, не вирішувало проблеми: салон повільно наповнював гіркий дим. За мить зашурхотіла ручка, пасажир відчинив вікно з лівого боку, й у машину ввірвався холод.

— У мене в салоні хлопчик, мій син, — я намагався не виказувати люті, але не думаю, що мені вдавалося, — і я буду надзвичайно вдячний, якщо ви загасите цигарку та зачините вікно.

— Який, на хер, хлопчик? — чоловік усе ще зберігав здатність ворушити звивинами. Він збагнув: якщо, крім нього, хтось і є в салоні, то його потрібно шукати на передньому пасажирському сидінні. Нахилився, глянув направо й нарешті помітив Теодора. — О! — шумно затягнувся.

Я пригальмував, але не зупинився. Притримуючи кермо однією лівою, обернувся до пасажира:

— Викинь цигарку за вікно, — я заговорив на повен голос, більше не переймаючись тим, щоб не розбудити Теодора, говорив роздратовано та владно, тож йому це не сподобалося. — Інак…

Чоловік вибухнув:

— Шеф, ти шо, блядь, ти шо, на хрін! — Я інстинктивно додав газу, припухле обличчя пірнуло в пітьму, і я не бачив, хоча добре уявляв, як із його рота вилітають бризки смердючої слини. Бритоголовий не на жарт розлютився: — Я тобі плачу, блядь, плачу, блядь, то, блядь, вези мене й не пи…

Усе, мій терпець урвався. Я притримав Тео рукою й утопив до упору педаль гальма. Вискнули шини, машину повело, та я впорався з керуванням, притиснувши Nissan до узбіччя. Чоловік лантухом злетів із сидіння, врізавшись у спинку водійського крісла. Я озирнувся і через плече прогарчав у салон:

— Слухай сюди. Якщо хочеш, щоб я довіз тебе до пункту призначення…

— ТИ АБАРЗЄЛ! — рикнув він, не чуючи мене.

Розмовляти не мало сенсу. Ще перед тим, як гальмувати, я знав, що не довезу його. Останню фразу я проговорив заради заспокоєння власної совісті, а насправді якась частина мене — й то дуже велика частина — прагнула, щоб він продовжував кричати, роз’ятрюючи, доводячи до сказу. Та частина страшенно хотіла зірвати на ньому весь гнів.

Я заглушив двигун. Кинув погляд на сина. Теодор не спав, я відразу побачив, що він прикидається — дихання стало швидким і нерівним, навколо рота проступили ледь помітні складки, які вказували на те, що м’язи обличчя більше не розслаблені. Втім, малюк щосили вдавав, наче спить. У моїх грудях заклекотало. Я вискочив на дорогу та розчахнув задні ліві дверцята.

— Вийди з машини.

— ЩО?!

— Виходь з машини, я сказав!

Пасажир не рухався. Я зігнувся, схопив його за барки й потягнув на дорогу.

— Ти чьо, шеф?! — тепер він плювався просто мені в обличчя. — Ти, бля, здурів, сука, на хрін, я тебе урою! Я тебе, блядь…

Я виволік його із салону та жбурнув собі під ноги. Чоловік одразу підхопився. Хитнувся, переступив з ноги на ногу, намацуючи рівновагу. Обличчя виродка зробилося багровим від злості, а все ще вкриті бризками слини губи потворно викривилися. Як тільки він замахнувся для удару, я обома руками штовхнув його в груди.

Я бачив, як роззявився його рот, чув, як із тихим «бух» випорснуло з легень повітря. Мій Nissan стояв праворуч від дороги, ми з бритоголовим зчепилися біля лівого крила, тож я сам здивувався, усвідомивши, що від удару той перелетів через дорогу й гепнувся на спину аж на лівому узбіччі.

— Су-у-ука! — відхаркуючись, чоловік став навколішки, а потому повільно звівся.

У ту мить я мав би сісти за кермо й поїхати додому. Проте в голові гуло, я відчував, як у жилах буквально закипає кров, і не міг зупинитися. Бритоголовий випростався. Я кинувся до нього й ще раз штовхнув, тепер уже добряче розігнавшись. Він зойкнув, змахнув руками й дав сторчака з узбіччя. Формально ми знаходилися в межах міста, на початку вулиці Чорновола, та будинків довкола не було. Зліва й далеко позаду «ніссана» сяяла вогнями автомобільна заправка UA Service, проте біля самої машини з обох боків дороги стелився пустир. Точніше, не пустир, а зарості очерету, що на сході, праворуч від дороги, майже відразу обривалися, зате на заході тягнулись аж до річки Устя. Зліва й попереду бовваніли дерева, за якими ховався Басів Кут. Бритоголовий, зминаючи очерет, прокотився метрів п’ять і впав навзнак. Ця частина Чорновола залишалася неосвітленою, тож я ледве розрізняв його обрис у навскісних відблисках світла від фар мого авто. Чоловік підвівся, але не зрушив із місця, продовжуючи поливати мене лайкою:

— Тобі хана, підар! Ти труп, я атвєчаю! Ти не шариш, блядь, із ким зв’язався! Я…

Я промацував поглядом землю під ногами. Нахилився, підняв з узбіччя шматок асфальту завбільшки з невеликий вазон, а тоді, розмахнувшись, метнув у бритоголового.

За ті півтори секунди, доки уламок, обертаючись, летів над прим’ятим очеретом, я пригадав той день, коли Бігудяй побив Сашка Бонку, після чого Бонка розірвав зі мною дружбу. До сьомого класу ми були нерозлийвода — я, Ромич і Сашко. Ми разом ходили до школи, разом виконували домашні завдання («виконували» здебільшого означало «похапцем списували на перерві перед уроком»), разом гуляли, веселилися та коїли капості. Нерозлийвода — до початку другої четверті сьомого класу. Бігудяй — на рік старший за нас — навчався у 8-Б, але вже тоді габаритами переважав найбільшого зі старшокласників: мав зріст 193 сантиметри, важив 98,5 кілограма і продовжував рости, наче на стероїдах. Бігудяй — то прізвисько, що приклеїлося до переростка через неймовірно пишну кучму волосся на голові. Попри відчайдушні намагання його випрямити, пасма волосся Бігудяя виглядали так, ніби він щоранку накручував їх на бігуді. Бігудяю вдалося «випрямити» кучері лиш одного разу, взимку 1997-го чи 1998-го, коли він підстригся під нуль. Нічого це не дало, бо через два тижні волосся відросло, і голова стала схожою на обшитий хутром м’яч, а до Бігудяя прилипло ще одне прізвисько — Кошлатий Помідор (кажемо «дякую» червоному, всіяному прищами обличчю).

У восьмому класі Бігудяй узяв за звичку приходити до школи із CD-плеєром у кишені та величезними навушниками Sennheiser на голові. Підозрюю, не так із любові до музики, як тому, що широка пластикова дужка навушників притискала непокірне волосся та візуально зменшувала об’єм чуприни. Позаочі всі кепкували з Бігудяя, але відверто його не зачіпали. Ми користалися тим, що він голосно вмикав музику: чекали, доки ґевал, звично встромивши руки до кишень розтягнутої толстовки, прочовгає повз, а тоді викрикували навздогін усе, що не трималося на язиці. Переросток нічого не чув, а ми реготали до сліз, корчилися за його спиною, змагаючись, хто загорлає найгучніше.

Того дня, коли Сашко Бонка впродовж однієї хвилини втратив свідомість, передній зуб і віру в мене, все починалося так само, і ніщо не віщувало біди. Ми з Бонкою та Цезарем навчалися в першу зміну і щойно вийшли зі школи. Бігудяй навчався в другу і якраз сунув на уроки. Руки — в кишенях, голова втиснута між пліч, на вухах — велетенські навушники. Ми розминулися на шкільному ґанку. Я чув, як під амбушюрами оглушливо реве музика, а тому, ще не діставшись дороги, розвернувся й щось прокричав йому навздогін. Не пам’ятаю, що саме. Здається, одне з його прізвиськ. Можливо, Кошлатий Помідор із навмисно пропущеним «ом» у другому слові. Можливо, щось іще про його розумові здібності. Яка різниця? Важливо те, що Бігудяй, крутнувшись, вихором злетів зі шкільного ґанку та погнався за нами.

Я примудрився втиснути свої слова у проміжок між піснями.

Якби по справедливості, то й відгрібати мав би я. Але життя — несправедлива штука. Так сталося, що серед нас трьох — Бонки, Цезаря й мене — найповільніше бігав Бонка. Ми з Цезарем утекли, Бонка — ні. Бігудяй нагнав його за будівлею Управління лісового господарства, притиснув до паркана й почав забивати на смерть. Бонку врятували двоє жінок, що вискочили з Управління та відтягли переростка.

У ту мить, коли я розчепив пальці й підібраний із дороги уламок асфальту полетів у пітьму, в голові спалахнула думка про те, наскільки мізерною була ймовірність того, що, прогорланивши кілька коротких слів, я втраплю точно в паузу поміж піснями. Бігудяй слухав блек-метал, причому якийсь цілковито дикий, бридкий і моторошний норвезький метал, бо навіть Бонка та Цезар, фанатичні металюги, не сприймали ту ошаленілу суміш молотіння й вереску. Диск містив півтора десятка композицій, кожна з яких була божевільною какофонією, крізь яку навряд чи вдалося б розчути навіть гарматний постріл (колись ми з Ромичем натрапили на речі Бігудяя в роздягалці й, поки їхній власник вистукував баскетбольним м’ячем у спортзалі, прокрутили кілька пісень), але попри це мені пощастило втрапити у довбаний трисекундний проміжок між ними.

Можливо, якби шматок асфальту пролетів повз, усе обійшлося б. Бритоголовий викликав би інше таксі, довів би себе до кондиції в «Магнаті», а на ранок забув би про мене і про все, що сталося вночі. Але я влучив. Чорт забирай, ти завжди влучаєш, коли найменше потрібно! Я жбурнув з усієї сили та поцілив просто в його поганий рот. Неначе у сповільненій зйомці, уламок асфальту відскочив від лиця, і я побачив, як із розтовчених губів на зуби, в рот і на підборіддя потекла кров. Чоловік похитнувся, встояв на ногах, а потім, схоже, не вірячи, що таке могло трапитися із ним, зайшовся високим верескливим голосом:

— Бля-а-а-а! А-а-а-а! А-а-а-а! Бля-а-а-а! А-а-а…

Я повернувся до машини, сів за кермо, захряснув дверцята й поїхав додому.

35

У п’ятницю вранці я відвів Теодора до дитсадка, після чого засів за переклад. Єва, збираючись на роботу, виглядала невиспаною, та звичної наїжаченості не відчувалось. Дружина здавалася пригніченою. Я намагався піймати її погляд, але вона відверталася, ховаючи дивно застиглі й потемнілі очі.

— У тебе все гаразд? — спитав я, поки вона вдягалася. — Ти якась сумна.

— Прийшов лист від банку.

Я бачив конверт на трельяжі в нашій спальні. Здогадувався, що в ньому, й тому не розпечатував — щоб зайвий раз не псувати собі настрій.

— Це який за рахунком? Третій?

— Четвертий, — поправила дружина, — один я порвала.

Вона говорила так, наче перебрала заспокійливого. Або як пацієнтка, яка не відійшла від наркозу. Це насторожувало. Єва могла реготати до сліз, могла кричати на мене так, що шия та груди ставали фіолетово-багряними від крові, втім, ніколи не впадала в меланхолію. Я відставив ноут, вийшов у коридор — Єва поправляла зачіску перед трюмо — зупинився позад неї.

— У тебе справді все добре? — запитання, звісно, ідіотське. Дружина відклала щітку для волосся та зустрілася зі мною поглядом у дзеркальному відображенні, проте не зронила ні слова. Я почав запевняти: — Ми обов’язково впораємось. Ми все подолаємо, — і подумав, чи не обійняти її, але стримався. Боявся, що вона не відповість. — Ти коли повертаєшся сьогодні?

— Думаю, о сьомій звільнюся, — Єва відступила від дзеркала й почала взуватись. — Завтра в «Перлині» весілля, хочу виспатись.

— Давай погуляємо ввечері.

— У тебе ж робота, ні?

— Зміна на 23:00. Ми можемо залишити Тео в мами й повечеряти в New York Street Pizza. Або просто побродити парком.

Дружина знову випросталася навпроти трюмо, механічно розрівняла складки на одязі. Хвилину помовчала, дивилася кудись повз своє відображення, а тоді похитала головою.

Я знизав плечима, побажав їй гарного дня й повернувся до роботи.

Чи то пак повернувся до ноута, бо робота не йшла. Замість перекладати я відкрив Facebook і на годину залип у новинах. Якоїсь миті мій погляд вихопив нову фотографію Павла Новака. Пашка сидів у скай-барі, що займає два горішні поверхи «Манхеттен Сіті Холу», обнявшись за плечі з двома однокласниками. Щось неспокійне й слизьке, наче змія, заворушись у мене в животі. Погляд ковзнув по даті завантаження фотографії: середа, 3 червня.

— А як же дружина? — промимрив я. — Залишилась сама в Києві?

Після закінчення Національної академії внутрішніх справ Новак влаштувався слідчим у київську міліцію. Невдовзі вони з Євою розбіглися, але коли саме — не знаю. Єва дуже неохоче згадувала Пашку Новака в розмовах зі мною. Складалося враження, ніби щоразу, коли я просив її розповісти про Київ, Єві доводилося лізти по спогади до непрозорої банки, наповненої павуками. Я дізнався про те, що Пашка і Єва більше не зустрічаються, лише тоді, коли Павло Новак одружився з дев’ятнадцятирічною Іриною Кучеренко, донькою Анатолія Кучеренка, тодішнього начальника Головного управління МВС України в Київській області. Новак не афішував одруження, зате його дружина не обмежувала себе й упродовж півроку після весілля щотижня викладала у соцмережах знімки з вінчання, банкету та медового місяця. (До слова, одруження виявилося напрочуд вдалим. Через сім років, навесні 2015-го, тридцятирічний Павло Новак отримав позачергове звання підполковника й очолив Управління боротьби з організованою злочинністю в ГУМВС України в Київській області.)

«Що він робить у Рівному? Захотів провідати друзів? Посеред тижня?»

Від роздумів мене відволікло пілікання мобільного телефона. На екрані висвітилося «Бос Оптимальне», і я миттю забув про Новака. «Паскудство», — під ложечкою неприємно засмоктало.

— Алло!

— Мироне, привіт.

Обов’язки директора рівненського відділу служби таксі «Оптимальне» виконував афганець Юлій Фейгін, п’ятдесятисемирічний простакуватий мужик із м’ясистим обличчям і схожим на бочку тулубом. Наполовину білорус. Фейгін страждав на хронічне безсоння та гіпертонію, а ще ненавидів формальності, наказуючи всім, незалежно від різниці у віці, звертатись до нього на «ти». Втім, останнє не заважало йому підтримувати серед водіїв і диспетчерів майже армійську дисципліну. Фейгін не чіплявся за роботу, мабуть, саме тому київські боси його цінували.

— Вітаю.

— Ти їздив учора.

Це не було запитання, та я однаково відповів:

— Так.

— Розказуй, що там за каша заварилася зі здолбунівським пасажиром.

— Та нічого особливого, — обережно почав я, — чувак злетів з котушок, довелося висадити. А в чому проблема?

— Чувак — це пасажир?

— Так.

— Де ти його висадив?

— На Чорновола, — я вирішив говорити правду, — зразу за трасою, через кілометр від «Комфорт Хаусу»[35], — і повторив: — А в чому проблема?

— Проблема в тому, що брат цього, як ти кажеш, чувака виявився прокурором Здолбунівського району, і у мене зараз вимагають твої яйця, бажано запечені та нафаршировані свіжою зеленню.

Я ледве стримався, щоб не вилаятися. Гіршого годі було сподіватися.

— Я знаю правила. Наші правила дозволяють відмовити клієнту, якщо він п’яний. Я можу не пустити пасажира в салон, якщо він такий налиганий, що…

— Але ж ти пустив його в салон! — підвищив голос Фейгін.

— Я думав, що довезу його без пригод. Він почав неадекватно поводитися в дорозі.

— Що він робив?

— Він був п’яний і поводився непристойно. Він лаявся.

— Ти кидав у нього каменем? — пауза. — Мироне?

Я мовчав секунд із десять перед тим, як зронити:

— Ні.

Зі слухавки долинуло полегшене зітхання.

— Слава Богу! Це дуже важливо, Мироне. Бо цей придурок стверджує, начебто ти…

— Я кинув у нього шматком асфальту, підібраним на дорозі. То був не камінь. То був асфальт, і я влучив просто в його смердючого рота. Я не хотів. Я думав налякати його… ну, як собаку.

— Блядь.

— Пробач.

Ще одне зітхання, тепер уже інше. Зовсім не таке зітхання.

— Ні, це ти мені пробач, — голос став холодним і відстороненим. — Сподіваюся, ти розумієш, що так краще для тебе.

— Як краще для мене?

— Ти працював нелегально. Вважай, що ми незнайомі.

— Але… — я не знаходив слів, чув лише, як непристойно голосно бухкає серце і як від того трясеться рука, що притискає телефон до вуха. Тільки не зараз. Не так. Це не може відбуватися зі мною. — Ти мене звільняєш?

— Так, чорт забирай, я тебе звільняю! — гарикнув Юлій Фейгін. — А що ти хотів? Щоб я нагородив тебе медаллю? Ти маєш подякувати, що я не видав їм твоєї задниці. Навіть без тебе в офісі все ще плаває по коліно лайна, яке я мушу розгрібати!

— Юлію, дозволь мені пояснити.

— Припини! Ти міг не взяти його, міг висадити на першому світлофорі в Рівному, але, Господи Боже, кидатися каменем… Що на тебе найшло, хлопче? — афганець обурено крекнув і закінчив уже спокійніше: — У тебе є основна робота, тому, думаю, це найкращий варіант. Це все, що я можу зробити. Прощавай, Мироне.

І смартфон затих.

Густий, наче смола, розпач просочився в усі мої пори. Він тиснув і душив, я почувався так, ніби потрапив на планету зі значно більшою за земну силою тяжіння. Про переклад можна було забути. Майже годину після розмови з афганцем я намагався читати. «Розкажи все» Чака Поланіка. Зазвичай читання заспокоювало, давало змогу відволіктися. На лихо, головному героєві книжки — Вебстеру Карлтону Вестворду ІІІ — щастило як мені, тобто як потопельнику, тож зрештою я відклав роман — через нього ставало тільки гірше — і почав вигадувати, як учинити далі.

О першій я примусив себе поїсти та скинув гнітюче заціпеніння. Став переконувати себе, що нічого невиправного не трапилося. «Оптимальне» — не єдина служба в Рівному. Я особисто знайомий з Іллею Гармашем, директором місцевого «Пілота». Гармаш сам починав таксистом, пройшов увесь шлях від водія до директора й загалом був непоганим хлопцем. Ще до того, як він очолив «Пілот», ми з ним часто перетиналися. Я знав, що в «Пілоті» менші тарифи і що служба забирає більший відсоток із кожного замовлення, але вибирати не доводилось.

Відшукав у контактах телефон Іллі та натиснув «Виклик». Гармаш відповів через кілька секунд:

— Мироне, привіт.

Поки йшли гудки, я відчував неприємне поколювання внизу живота, побоюючись, що Ілля забув мене, що мені доведеться пояснювати, хто я такий, після чого прохання взяти на роботу звучатиме геть тупо. Востаннє ми бачилися рік тому. Все склалося інакше. Я не встиг розтулити рота, як Ілля привітався зі мною, от тільки спокійніше від того не стало. Навпаки — хтось мовби підпалив мої нервові закінчення. Складалося враження, нібито Гармаш передбачав, що я телефонуватиму.

— Ти як чекав мого дзвінка, — награно бадьорим тоном проказав я.

— Чекав, — зізнався Гармаш.

Холодок із живота поліз у груди.

— Тебе вже поінформували?

— Трохи. Сказали, що тебе турнули з «Оптимального», й, у принципі, все. Ну, це так, чутки, дійшли сьогодні. А поза тим… є люди, які дуже стараються, щоб тебе не взяли в жодну іншу службу.

— Я мушу таксувати. Без коліс не витягну.

— А мені, от не повіриш, якраз треба водії. Але я не візьму тебе, Мироне. Не зараз.

— Хріново, — мені не вдалося приховати розчарування, — гадав, ти виручиш.

— Слухай, Мироне, я на твоєму боці. Справді. Але тобі треба зробити паузу. Не знаю, що ти накоїв, але рейвах зчинили крий Боже. Я заберу тебе… щойно все вляжеться.

— Як довго мені чекати?

— Хтозна. Місяць, два, а то й півроку. Залежно від того, скільки й кому ти залив сала за шкуру.

Я подумав про Єву, про Тео, про Блакитного Монстра.

— Я не можу. Мені потрібні гроші.

— А кому вони не потрібні? — я відчував, що розмова починає набридати Гармашу. — Послухай мене: заляж на дно, перечекай. На цей час я тобі нічим не допоможу.

Мені було невідомо, що саме Іллі Гармашеві розповіли про вчорашній інцидент, тож я не міг визначити, чи говорить він правду, чи кривить душею, намагаючись пом’якшити відмову. Направду я й не хотів визначати. Моя кар’єра таксиста завершилася.

— Добре, — прохрипів я.

— Не розкисай.

36

За годину зателефонувала Єва.

— Зайди у «ВКонтакт», — її голос здавався мертвим і крихким, наче пінопласт.

Я відразу збагнув: щось сталося.

— Що там?

— Зайди на свою сторінку, я дещо скинула.

Схлипування. Чи мені вчулося?

— О’кей, зараз.

Єва плакала дуже рідко. Не через черствість, адже загалом дружина не цуралась яскравих емоцій. Просто вона ніколи не плакала при мені. Лиш одного разу я побачив Євині сльози: восени 2005-го у заповненому диханням сплячих студентів гуртожитку Острозької академії, незадовго до того, як, утомившись від сірості Острога, вона драпонула до Києва. Тож я спершу переконав себе, що помилився. Коли почулося вдруге, вирішив, що Єва поспішала, захекалась і тому тепер розмовляє зривисто. За третім разом я більше не міг себе обманювати: дружина говорила, тлумлячи в підгорлі плач.

Я підняв екран, почекав, доки ноутбук прокинеться, розгорнув браузер і зайшов на свою сторінку у «ВКонтакті». Навпроти напису «Мої повідомлення» висіла жирна синя двійка, сповіщаючи про два нові приватні повідомлення. Я перемкнувся на діалоги. Останнє повідомлення отримано від Єви. Під ним стриміло ще одне — від Михайла Бóргіва. Перед тим як прочитати Євине, я встиг відзначити, що не знаю нікого із прізвищем Бóргів, а тоді… здивовано звів брови. Дружина нічого не написала, лише переслала вкладене повідомлення — від Михайла Бóргіва.

Михайло Бóргів

Доброго дня!

Звертаюся до Вас із приводу заборгованості Вашої подруги Єви Лаврентіївни Лауди за кредитним договором із УкрСиббанком (купівля автомобіля). Прошу Вас нагадати пані Лауді про необхідність своєчасно виплачувати відсотки, а також переказати, що працівники банку нетерпляче чекають на зустріч із нею. Якщо буде потрібно — в суді.

Телефон для інформації — 063 1458666.

Дякую за розуміння!

Увесь цей час я тримав телефон біля вуха. Єва мовчала. Я повернувся до списку діалогів і клацнув по повідомленню Бóргіва, адресованому мені. Воно виявилось ідентичним пересланому Євою. Знадобилося кілька секунд, щоби здогадатися про розсилання подібних листів усім друзям і підписникам Єви.

— Бачу, — витиснув із себе. Дружина німувала. — Ну… — я гарячково намагався відшукати необхідні слова. Не хотілося завдавати ще більшого болю, проте, як на гріх, нічого підбадьорливого не знаходилося (в самого за грудниною неначе риболовний гачок засів), — на це слід було очікувати.

Короткий схлип, секундна пауза — й у динаміку все затихло. Єва розірвала зв’язок. «Молодець, — свиснуло в моїй голові, — вмієш підставити плече, коли треба».

Через двадцять хвилин те ж саме повідомлення, додавши стислий коментар «бачив?», перекинув Рома Цезарко. Я відписав, що бачив, і вийшов із мережі.

Єва повернулася додому рано. За чверть до п’ятої вхідні двері квартири відчинилися, дружина кинула сумку біля порога, безшумно роззулася, мовчки прослизнула до спальні та, не роздягаючись, упала на ліжко. За кілька хвилин я пішов до неї, сів у ногах. Штори з ночі залишалися опущеними, й у кімнаті панувала півтемрява, проте я однаково побачив схожі на звивисті висохлі річища сліди від сліз на Євиних щоках. Вона не плакала. Просто лежала й дивилась у стелю. Я намагався щось сказати, усвідомлював, що моя присутність має сенс, лише якщо не мовчатиму, неначе витесаний із каменю потворний ідол, але язик немов задерев’янів. Якщо почну говорити, доведеться розповісти, що сталось учора вночі, а потім порадувати новиною, що не таксуватиму впродовж найближчих кількох місяців і… Несподівано я збагнув: розмови не уникнути, бо зізнаватися буде потрібно — як не сьогодні, то завтра чи післязавтра (швидше сьогодні ввечері, коли не поїду таксувати).

Зрештою я видобув із себе:

— Як ти?

— Усе добре. Нормально.

Голос справді звучав нормально, але з правого ока щокою прокотилася сльоза. Мені стало жаль її, жаль нас обох, бо навіть у найоптимістичнішому маренні я не міг уявити, щоби протягом найближчих кількох місяців на нас чекало щось хороше. До горла підступила гірка хвиля, я розтулив рота, але слова підтримки так і не полилися. Я враз подумав, яким фальшивим видається тепер усе промовлене мною вранці — ми обов’язково впораємось, ми все подолаємо, — фальшивим не лише для Єви, але й для мене самого, й тому не видав ні звуку.

Єва відсунулась:

— Ти не розумієш, тепер усі дізнаються, — вже і лівою щокою пробігла сльоза. — Це все вибудуване на повазі, моя робота… Мене поважали, мою думку цінували, бо вважали, що я успішна. Я була взірцем, мені навіть заздрили, а тепер… — сльози закрапали частіше. Єва смикнулась і затулила обличчя долонями: — О Боже, як соромно! Я — лузер, і тепер усі, всі, всі про це знають!

Я німував, мнучи пальцями картате покривало, і міркував, що відтепер мені відомо, як почуваються собаки, які прагнуть, але не можуть висловити те, що бовтається в їхній голові.

— Чому ти мовчиш? — звернулася крізь сльози Єва.

«Бо те, що я говоритиму, не висушить твої сльози».

— Мироне!

Я перевів погляд на неї й уже звично дібрав найменш доречні слова:

— Ти драматизуєш. Зараз такий час. Ну, дізнаються вони, що з того? Начхати! У цьому немає нічого ганебного.

Єва відмахнулася й заплакала ще дужче:

— Тебе ніколи не цікавило те, що я відчуваю! Ти не чуєш мене, ти просто не вважаєш за потрібне почути, не намагаєшся допомогти!

Образа несподівано розпливлась усім моїм тілом, осіла в ньому:

— Як іще я можу допомогти? Слова тут безсилі!

— Підтримай мене, поговори зі мною, заспокой, переконай, що все буде добре, — через схлипування я мусив напружуватися, щоб зрозуміти її. — Невже я багато прошу?

— А що я робив сьогодні вранці? Розпитував, запропонував прогулятися ввечері, але ти відмовилась! Як, чорт забирай, я мав учинити?

Вона пронизала мене крижаним поглядом, від якого рештки й до того дуже непевного бажання вимовляти слова підтримки перегоріли вщент. Єва бісила мене. Я з німим подивом зауважив, що мене викручує від одного позирку на її зарюмсане обличчя.

— Ну то й що? Ти не наполіг. Ти припускав, що я відмовлюся, і не наполягав. Я думала, ти знаєш, як мені важко! Сподівалася, відчуєш, як мені потрібна допомога!

Ось у цьому крився корінь усіх проблем: у якусь проґавлену нами обома мить ми перестали розуміти одне одного.

Я набрав у груди повітря й на видиху злостиво процідив:

— Це ж я виплачую той довбаний кредит.

І тут-таки збагнув, що перестарався. Її очі розширилися. Я торкнувся долонею губів, так, наче міг заштовхати слова назад до рота. Єва стихла. На щоках усе ще виблискували сліди від сліз, проте очі несподівано висохли. Я відчував, як мовчанка навалюється та зминає мене. Подумки благав, щоб вона розкричалася, вліпила ляпаса, засипала мене образами, — що завгодно, аби не чути, як у скам’янілій тиші спальні голосно клацає серце, — проте Єва мовчала та пропікала мене дивним, скорботним і водночас трохи здивованим поглядом. Вона виглядала так, ніби весь вечір зверталася до чоловіка в масці, а потім, коли той скинув маску, виявила не того, на кого очікувала. Зрештою вона відвернулась, устала й дуже тихо вийшла зі спальні. Я видихнув, роззирнувся, пробігшись очима по зім’ятому покривалі, яке все ще зберігало сліди Євиного тіла, а потім подумав, що наша квартира перетворюється на філію психлікарні.

37

У середу, 10 червня, я вийшов із дому рано. Встромив у вуха навушники, вибрав у плейлисті новий альбом Nightwish і без поспіху закрокував до центру міста. Легенький вітер дихав просто в обличчя, куйовдив неслухняне волосся. Моя зміна починалась об одинадцятій (тобто я мав достатньо часу, щоби двічі пройтися до роботи й назад), і я вирішив прогулятися містом. Попереду чекав довжелезний робочий день: кінець зміни випадав о сьомій вечора. Вісім годин. Довбаних вісім годин за телефоном, говорячи лише англійською.

Протягом чотирьох днів ми з Євою не розмовляли, тому я так і не розповів їй про те, що більше не таксуватиму. Сунучи повз кооперативний технікум, тепер пафосно іменований економіко-правовим коледжем, я міркував, а чи не взяти додаткові години та залишитись до восьмої вечора. Чи навіть до десятої, якщо висиджу. Я підрахував, скільки вдасться заробити за цей час. Якщо дотягну до десятої — 264 гривні. Очевидно, що додаткові 264 гривні моїх проблем не вирішать — not even close, як кажуть американці, — проте наша десята вечора в Америці відповідає третій годині дня, тож раптом пощастить що-небудь збути? Я не пригадую, щоб хтось із Zoom Support заробив більше 120 доларів на продажу софту. Впродовж попередніх десяти днів я сам зміг «сплавити» один екземпляр Mobile Cam Viewer для дистанційного перегляду на iPad-зображень із камер спостереження та кілька дешевших утиліт, що в сумі принесли компанії п’ятсот доларів. Попри це плекав надію, що колись мені пощастить впарити довірливому брокерові (так наче в природі існує створіння, яке можна описати словосполученням «довірливий брокер») півдесятка копій Alpha-Trader’а[36], нав’язати тупуватому юристові гарвардський BarMax CA[37] чи невизнаному генієві-піаністові CyberTuner[38] (всі по 999,99 доларів за штуку), — і таким чином додати до зарплатні кілька тисяч гривень премії. Вже під «Манхеттеном» я твердо вирішив поговорити з Чедвіком і сказати, що сьогодні залишаюся до десятої.

У ліфті я змотав навушники, сховав плеєр до кишені джинсів, а в коридорі перед дверима офісу дістав з іншої кишені телефон. Перед тим як сідати за термінал, працівники Zoom Support або взагалі вимикали, або складали телефони до спеціального контейнера в іншій кімнаті. Такі правила. Я глипнув на екран смартфона і спинився. Три пропущені виклики. Ще дужче здивувався, переглянувши перелік пропущених: усі три надійшли з невизначеного номера.

Хтось наче кігтем шкрябнув над сонячним сплетінням. Хто міг телефонувати. Єва? Сумнівно. Дружина не телефонувала б із невідомого номера. Тоді хто? І що мало трапитися, щоб набирали тричі поспіль? Виклики йшли один за одним: о 10:46, 10:47 та 10:49.

Я зайшов до офісу, привітався з двома співробітницями, які відпочивали на яскраво-жовтих кріслах-мішках в ігровій кімнаті, прослизнув до кухні, щоб заварити чаю, й увесь цей час не випускав телефон із руки. До початку зміни — десять хвилин. З чашкою в одній руці й телефоном у іншій я зазирнув до кабінету супервайзера й запитав, чи можна сьогодні залишитись довше. Чедвік усміхнувся, та, не відволікаючись від монітора, дав добро: «Без проблем, бадді». Я подякував і повернувся до ігрової кімнати. Сьорбаючи чай, спинився біля більярдного стола, поклав Samsung на зелену оббивку та вільною рукою взявся катати одну з куль навколо нього.

Телефон мовчав.

О 10:59 я вимкнув смартфон, перебрався до робочої зони, сів за термінал і зачекінився в системі, набравшись рішучості пропрацювати сьогодні не менше як дванадцять годин. За півхвилини отримав перший виклик із Банбері, Західна Австралія.

— Good evening, sir, how can I help you?..

Із запланованих дванадцяти годин я не приділив роботі й п’ятнадцяти хвилин. Приблизно об 11:15 виклики перестали надходити, а хвилину потому чиясь рука лягла мені на плече. Я озирнувся.

— Мироне.

Наді мною, дивлячись убік, стояв Чедвік Босман.

— Так?

— На хвилинку.

— О’кей.

Я поставив термінал на паузу, хоча й так розумів, що його деактивовано, зняв навушники та закрокував за Чедвіком до ігрової кімнати. Ми зупинилися попід широченними, на всю стіну, панорамними вікнами. Внизу шуміла Соборна. Чедвік обернувся, й лише тепер, за денного світла, я побачив, що він блідий як крейда. На американцеві лиця не було. Тридцятичотирирічний Чедвік виглядав, наче мрець, їй-богу, мов мертвяк, який до всього від страху перед смертю наклав у штани.

— Чедвіку, тобі недобре? — чверть години тому, коли я заглядав до його кабінету, з ним усе було гаразд.

— Де твій телефон? — переляканим голосом спитав Чедвік.

— Мобільний? — я ковзнув долонею до кишені та витягнув свій Samsung Galaxy. Екран був чорним, неактивним. — Я вимкнув його.

— Вмикай. Тебе шукають.

Серце загупало, гаряча кров ринула під пахви, на шию, до вух і щік.

— Хто? — я відчув, що червонію, й одночасно натиснув кнопку ввімкнення. Телефон ожив, почалося завантаження операційної системи Android.

— Щойно ти пішов, мені зателефонувала якась жінка, відрекомендувалась агентом ФБР, запитала про тебе, запитала, чому ти не відповідаєш на виклики, — затараторив Чедвік. — Я спершу хотів пояснити їй, що ти за терміналом, працюєш, а потім вирішив, якого біса, ну, подумав, хтось бавиться, і послав її. Через п’ять хвилин мені зателефонував наш генеральний менеджер зі свого дому неподалік Індіанаполіса. І це незважаючи на те, що в Індіанаполісі зараз четверта ранку. Уявляєш? Там четверта ранку, а він однаково зателефонував. Він сказав, що прилетить до України та власноруч поламає мені хребет, якщо я ще раз здумаю відшити федералів.

— Бляха… — прохрипів я українською.

— У тебе проблеми, Мироне?

Так, у мене справді проблеми, хоч і не такі, як гадав Чедвік Босман. Від хвилювання тілом ширилася нудотна пульсуюча хвиля жару. Операційна система завантажилася, на екрані вигулькнуло повідомлення про три нові виклики, як і раніше — з невідомого номера.

— Вона зараз зателефонує, — пробелькотів супервайзер. — Тобто мені здається, що…

— Я з’ясую, Чедвіку.

— О’кей, о’кей.

Я відвернувся та відійшов у куток. Чедвік Босман переступав з ноги на ногу, кілька разів нервово підносив долоню до лиця, тягнучись пальцями чи то до рота, чи то до підборіддя, але щоразу зупинявся, не торкаючись обличчя, а тоді, втиснувши голову між пліч, залишив ігрову кімнату. Упершись спиною в одну з металевих опор, що ділили панорамне вікно на секції, я не відводив очей від затиснутого в долоні телефона й чекав. Жар то спадав, то посилювався. Неспокій переброджував на страх, від якого м’язи живота дерев’яніли, а шкіру довкола хребта пощипувало від холоду — відчуття виникало таке, нібито мій тулуб загортали у вологу марлю. Я вже знав, хто телефонуватиме, знав, що нічого доброго від тієї розмови не варто очікувати, й основне — я ледь не задихався від поки що розмитого, але безперечно реального передчуття, що все це якось пов’язано з моїм малим. Через хвилину після того, як Чедвік Босман зник за скляними дверима, смартфон ожив. Спочатку ввімкнулася вібрація, потім на екрані висвітився напис «Вхідний виклик», а нижче під ним — «Невідомий номер». Я торкнувся пальцем кружечка із зеленою слухавкою і приклав телефон до вуха.

— Алло.

— Мироне?

— Так, — я впізнав її. Впізнав із півслова.

— Це Ліза Джин Торнтон.

— Я вас слухаю.

— О боги, чому ви не відповідаєте? — американка здавалася розлюченою та наляканою водночас. Мені стало геть паскудно від думки, що мало трапитися, щоб примусити її голос звучати саме так.

— Мені не висвітився ваш номер, мій телефон…

— Де ви? — перервала вона.

— На роботі, в Zoom Support. А що?

— Хто у вас удома? Хто на цей момент за вашим домашнім комп’ютером?

— Я не… — спину ще дужче пробрало морозом, хоч до обличчя підступила чергова хвиля жару. Отак я й почувався: верхня частина грудей, шия й обличчя палали, а шлунок і все, що нижче, стискалося від замогильного холоду. — Моя дружина… там лише моя дружина, — я знав, що це не так, із Євою був Теодор, але вирішив про це не казати.

— Півгодини тому надійшов новий лист, — рубонула Торнтон.

— Що?!

— Півгодини тому з вашої поштової скриньки надіслано нове попередження.

— Бляха, знову?

«За що? — подумав я. — За що мені це все?»

— Так, тільки цього разу не на офісний мейл, а на приватну скриньку одного із вашингтонських агентів.

— Про що лист?

— Про заплановані Ісламською Державою теракти у вашингтонському метро.

— Це неможливо. Вдома лише моя дружина. Лізо, вона до цього не причетна. Вона в Америці ніколи не була. Я не впевнений, чи вона взагалі здогадується, що таке Ісламська Держава!

— Лист не завершено.

Я наморщив лоба:

— Не розумію.

— Обірвано посеред речення. Таке враження, наче хтось завадив його дописати. Припускаю: щось примусило автора поквапитися. Він попередив про заплановані на сьогодні вибухи в метро, назвав національності, але не вказав імен нападників, не завершив перелік станцій, які слугуватимуть цілями.

— Чому ви впевнені, що він мусив їх назвати?

— Бо в попередньому повідомленні він не назвав лише кольору очей тих довбаних наркодилерів! — американка кричала. — Лист обірвано, і я переконана: тому, хто його писав, відомо більше. ФБР починає діяти, але ми оперуємо лише приблизним часом атак. Нам потрібно більше інформації, треба імена нападників.

Ноги не тримали мене. Я присів навпочіпки біля вікна, вперся ліктем вільної руки в коліно та затулив долонею очі:

— Маячня, Лізо, це маячня.

— Телефонуйте дружині! Негайно!

Я мовчав. У слухавці щось шаруділо, схоже, Ліза Джин Торнтон одягалася з увімкненим режимом гучного зв’язку. Раптово шарудіння стихло.

— Алло? Мироне? Чуєте мене?

— Так.

— Зробіть, що я прошу. Просто зателефонуйте дружині. Це Вашингтон, там друге за величиною після нью- йоркського метро в США. Можливо загинуть сотні чи навіть тисячі людей. На цю мить мене не цікавить, хто надіслав листа. Мені потрібен сам лист, треба той чортів лист повністю.

«Це божевілля, це все абсолютна дурня», — подумав я, от тільки скепсису не вистачало, щоб заглушити тривогу.

— Добре, я зараз наберу її. Я повідомлю вам, якщо що-небудь дізнаюсь. Обіцяю.

— На зв’язку, — відрубала Ліза і від’єдналася.

Я підвівся, підступив до найближчого крісла-мішка та гепнувся в нього, випроставши ноги. Серце несамовито калатало. Мені не вдавалося впоратися з астматичним хвилюванням.

Добре, що нікого поруч не було. Прикусивши щоку, я відшукав номер Єви й натиснув на «Виклик». Залунали довгі гудки. Я втискав телефон у вухо, аж поки в динаміку не прозвучав трафаретний голос операторки: «На даний момент абонент не може відповісти. Зателефонуйте пізніше або…» Я обірвав виклик і відразу зателефонував знову. Дружина не відповідала.

Я запевнив себе, що для тривоги немає підстав. Точніше спробував запевнити. Можливо, на телефоні ввімкнено безгучний режим, і Єва просто не чує. Удома ми мали стаціонарний телефон: апарат залишився від мами та припадав пилюкою на підлозі в залі за одним із крісел. Я напружився, пригадав номер і швидко набрав його, не забувши додати код Рівного.

+380362229840

Пішов виклик. Я став рахувати гудки. Один, два, три… вісім, дев’ять… чотирнадцять, п’ятнадцять… Після двадцятого я більше не міг усидіти на місці. Скочив на ноги, відіпхнув крісло-мішок і заметався вздовж вікон ігрової кімнати. Це вже не смішно. Хтось — чи Єва, чи Тео — мав би зняти слухавку. І тут наче тонке скло тріснуло та розсипалося на скалки в моїх грудях. Теодор. Дика непоясненна впевненість огорнула мене: щось сталося з Тео!

Я натиснув «Відбій» і ще раз зателефонував дружині на мобільний. Цього разу вона відповіла.

— Алло. Ти чого?

— Ти де?

Секундна пауза, під час якої я розчув шум машин і характерне шарудіння вітру. Мій кадик смикнувся, витиснувши з горла нечленороздільне «квумк». Шум машин і характерне шарудіння вітру.

— Я… — голос нерішучий, розгублений, — вибігла на хвилинку до «Нової пошти».

— ЩО ЗА ХЕРНЯ?!! — гарикнув я в телефон.

— Чого ти стартуєш? Я замовила собі нове плаття, мені прийшло смс і…

На секунду в мене відібрало мову. Єва замовила плаття через Інтернет, після того як колектори з УкрСиббанку розіслали всім нашим друзям повідомлення про заборгованість? Однак довше замислюватися над цим я не міг.

— Де Теодор?

— Удома.

Я похолов. Тепер холодним було все моє тіло, навіть волосся на голові.

— З ким?!

Пауза. І знову шарудіння вітру. Зрештою Єва дуже тихо проказала:

— Сам.

— Блядь. Я тебе вб’ю, — останні слова я ледве видушив із себе. Мене трусило — від несподіванки, від гніву й іще, безперечно, від пекучого переляку. Щось страшне, непоправне трапилося з Теодором. Не знаю чому, але я в цьому не сумнівався. — Я тебе, на хрін, зарию.

— А що… — почала дружина, та я не став дослухувати й розірвав зв’язок.

Скляні двері між ігровою кімнатою та коридором до робочої зони й кабінета супервайзера були відчинені навстіж. У проході стояв Чедвік Босман, уже не такий блідий, хоча все ще наполоханий, а за ним — двоє моїх колег. Я не уявляв, як голосно гаркнув оте «ЩО ЗА ХЕРНЯ?!!», поки не побачив їхніх облич.

— Чувак, ти чого?

Я не відповів, перевів погляд на супервайзера та проговорив англійською.

— Чедвіку, мені треба йти.

— О’кей, — кивнув той.

Перед виходом з офісу я озирнувся й ще раз глянув на американця.

— Не переймайся, — промовив він, — тебе ніхто не звільняє. Вирішуй свої проблеми.

— Дякую, — прохрипів я та рвонув до ліфта.

38

Суконь було дві. Одна — синювато-чорна, без рукавів, із великим білим комірцем у класичному строгому стилі. На бирці виблискував рожевий напис Lily. Друга — бордова, із цупкішої тканини та з довгими рукавами. Єва, вступивши слідом за мною до дитячої, все ще стискала їх у долонях. Мені пощастило піймати таксі на виході з «Манхеттен Сіті Холу» і, попри те що «Манхеттен» знаходиться значно далі від мого будинку, ніж 8-ме відділення «Нової пошти», вдалося дістатися до квартири майже водночас із Євою. Я влетів до дитячої на півхвилини раніше за неї й тепер стовбичив із роззявленим ротом, почуваючись так, наче проковтнув персикову кісточку. Я задихався.

Дружина схопила мене за плече, розвернула. Штрикнула розлюченим поглядом:

— Навіщо ти вибив двері? Мироне, що з тобою?! Я лише на кілька хвилин відлучилася по посилку! — вона роззирнулась. І тут до неї почало доходити. Злостиві вогники в очах поступово згасли, а їхнє місце заступило щось темне та бездонне. Жах. — Де Теодор?

Серце вискакувало з моїх грудей, але крові до мозку не надходило. Секунду чи дві я думав, що мені доведеться спертися на синове ліжко, щоб не заточитися. Поле зору звузилося, здавалося, ніби я зазираю до кімнати крізь запітнілий ілюмінатор.

— Де Тео? — бліднучи, повторила Єва.

Я перевів погляд із зіжмаканих суконь на дружину. У нутрощі хлюпнув адреналін, і перед очима просвітліло. Тілом прокотилася дрож. Я відчув, що готовий роздерти її на шматки.

— Їх було вибито, коли я прибіг, — потім показав на ноут, що стояв на невисокому столику справа від ліжка. Між мною та столиком лежав на боці дитячий стільчик, за яким зазвичай сидів Тео. — Теодора немає.

Шкіра її обличчя стала геть сірою:

— О Боже, — Єва затулила рота долонями. Суконь не випускала, тож лице майже повністю сховалося за складками тканини. — Де він?

— Я не знаю! — заволав я.

Останні три хвилини паніка, неначе ножиці, клацала у мене над вухами. У ту мить її підхопила Єва. Дружина кинула сукні на ліжко й метнулась до вікна. Розчахнула праву стулку, вихилилася й закричала:

— Тео!!!

Секунд п’ять вона крутила головою, обстежуючи тиху нешироку вулицю, що тяглася попід багатоповерхівкою. Нічого не знайшовши, відскочила від вікна, мовби її відштовхнуло пружиною. Я намагався не дивитися на неї і водночас не міг примусити себе щось зробити. Від страху в голові все змішалося.

— О Боже, Боже, що я накоїла? — в голосі проскакували перші істеричні нотки. — Де він може бути? Де він? Його… — вона на мить затихла й утупилася в моє перелякане обличчя, не наважуючись уголос проказати те, що обом спливло в голові: — забрали? Хтось його забрав?!

Я повернув голову — повільно, так, нібито мені доводилося розламувати підборіддям товстий шар криги, що скував шию, — й уперся поглядом у ноут. Програма енергозбереження затемнила екран, але я чув, що ноутбук працює. Що могло відбутися? Я намагався відтворити в уяві те, що трапилося за відсутності Єви. Теодора викрали. Але навіщо? Я подумав про Лізу Джин Торнтон. Про новий лист. Про попередження щодо терактів. Ні, ні, ні! Це не те! До біса американку! Треба зосередитись на Тео! Кому могло знадобитися викрадати його? Банкові — через кілька незакритих місячних платежів? Абсурд. Не могли колектори опуститися до такого.

І тут мене всього пройняло ознобом. Пасажир. Я пригадав залите кров’ю та перекошене гнівом обличчя, його слова. Тобі хана, ти труп, ти не шариш, із ким зв’язався! Невже цей виблядок так перейнявся сутичкою на в’їзді до Рівного? Як не спромігся дістати мене через «Оптимальне», то бажання помститися виявилося таким сильним, що… Думки неконтрольованим потоком помчали далі, й несподівано перед внутрішнім зором майнуло чорне крило. Він бачив Теодора на передньому сидінні. Й основне: його брат — прокурор. Від страху я застогнав. Якщо це справді він, то на допомогу правоохоронних органів розраховувати не варто.

Єва вибігла в коридор, вискочила на сходовий майданчик, учепилась долонями в поручні й істерично закричала у сходовий проліт:

— ТЕО! ТЕО! ТЕ-Е-О-О-О!!!

Я замружився. Смолянисте крило наблизилося. «Ні, ні, ні! Заспокойся». Я мусив погамувати, заштовхати якнайглибше в себе ту тремтливу чорноту, що розпливалася тілом. Треба опанувати себе, інакше (я відчував) щось усередині мене — якийсь невидимий запобіжник — перегорить, і тоді стане гірше.

Я розплющив очі, дістав із кишені мобільний і тремтячими пальцями набрав «102».

39

Міліція відреагувала швидко. Слідча група — два оперативні працівники (лейтенанти) та слідчий (капітан) — прибула за п’ять хвилин після дзвінка. Переступивши поріг квартири, слідчий сухо відрекомендувався: «Капітан Іван Станкевич». Завдяки кокарді він здавався трохи вищим за мене, мав коротко підстрижене волосся й злегка обвислі, поцятковані рожевими плямами щоки. Прізвище старшого з двох лейтенантів — опасистого невисокого чоловіка років сорока п’яти — було Лужний, ім’я другого — високого, із солом’яним волоссям — я не запам’ятав. Ще двоє членів групи — експерт-криміналіст та експерт-біолог — під’їхали через півгодини.

Капітан Станкевич уважно вислухав моє зривисте пояснення причини виклику. Потім, нічого не торкаючись, оглянув виламаний замок, зайшов до кімнати Теодора, кілька секунд роздивлявся перекинутий стільчик і тільки потому взявся розпитувати. Здебільшого на запитання відповідав я. Єва не могла. Перед приїздом слідчих дружина, розпачливо кличучи Теодора, збігла сходами до першого поверху. За хвилину повернулася — згорблена й бліда, неначе привид, із мертвотно застиглим обличчям, як у ляльки, що півстоліття пролежала в землі. Після приїзду слідчих вона кілька разів впадала в істерику, гучно кавкала — бо сліз майже не було — і, зі страшними хрипами заковтуючи повітря, намагалася щось розказати. Я відшукав у шафці на кухні залишки маминої валер’янки та примусив Єву проковтнути кілька жовтих таблеток. Заспокоювати не став: я розумів, що мені однаково не вдасться, бо сам наче сидів на електричному стільці. Коли валер’янка подіяла — наскільки, звісно, вона могла подіяти за тих обставин, — Єва вгамувалася та безмовно тинялася квартирою за слідчими. Поки я відповідав на запитання Станкевича, вона тулилася до стіни, тупилася в нікуди та, раз у раз здавлено схлипуючи, затуляла рота стиснутим кулаком.

Після приходу експертів Іван Станкевич ще раз уточнив обставини, за яких ми з Євою виявили зникнення Теодора, поцікавився, чи нічого не поділося з квартири. Я вдруге виклав усе, не згадуючи лише про дзвінок Лізи Джин Торнтон. У якусь мить моєї розповіді капітан напружився.

— Тобто, — він жестом обірвав мене та кинув швидкий погляд на Єву, — ви залишили свого чотирирічного сина самого вдома?

Я не відважився заглянути йому в очі. Опустив голову, і погляд несамохіть уперся у зіжмакані сукні на ліжку Теодора. Щелепи стиснулися так, що хруснули зуби. Я процідив:

— Так.

— Як часто таке траплялося?

— Я н-не… — важко описати те, що нуртувало в мені. Страх за Теодора, злість на Єву, на слідчого та на самого себе, роздратування, що ми стовбичимо на місці та розмовляємо замість робити що-небудь. Врешті-решт розгубленість і відчай. Бо як було вчинити? Я стояв, і слухав, і відповідав на одні й ті самі, переважно безглузді запитання, і уявлення не мав, як далі діяти.

— Разів три-чотири, — зацькованим, цілковито безпорадним голосом проказала Єва з-за моєї спини. — Тео слухняний, — уривчасте схлипування. — Він не дуркував. Я просто зачиняла його й знала, що він нічого не накоїть.

Капітан Станкевич дивився понад моїм лівим плечем на Єву:

— На скільки часу ви зазвичай відлучались?

— Хвилин на десять. Якраз щоб збігати до «Нової пошти» та повернутись.

— Цього разу скільки часу вас не було?

— Хвилин двадцять, — коротка пауза, під час якої Єва судомно втягнула повітря, та приглушити ридання не вдалося, — ні, півгодини.

— Чому? — спохмурнів слідчий.

— На «Новій пошті» щось наплутали. Вони якраз розвантажували машину й довго не могли знайти посилку.

Станкевич перевів погляд на мене та перепитав:

— Ви першим увійшли до квартири, так?

— Так.

Капітан кивнув і мугикнув:

— Умгу, — а тоді повернувся до криміналіста, який, присівши навпочіпки, знімав відбитки з дитячого стільчика, й наказав: — Перевір двері.

— Замок? — уточнив той.

— Так.

Протиснувшись повз мене, експерт вийшов до коридору.

— Що не так із замком? — насторожився я.

Іван Станкевич звів брови. У підпухлих очах, у яких ще хвилину тому час від часу проблискувало щось схоже на співчуття, застигло холодне відсторонення.

— Ми маємо переконатися, що дитину було викрадено.

— А що, по-вашому… — щось смикнулось у горлі, і я ледь не прикусив язика. Глибоко й шумно вдихнув і поволі видихнув. Поступово починав розуміти зміст сказаного. — На що ви натякаєте?

— Я ні на що не натякаю. Це стандартна слідча процедура.

Я знову відчув, як чорне крило промайнуло за полем зору. Так близько, що Іван Станкевич на мить щез у пришерхлій тіняві.

— Яка процедура?

— Криміналіст установить, чи не було інсценування. Ми маємо переконатися, що замок зламали ззовні, пошукаємо сліди боротьби. Повторюю: я ні на що не натякаю, проте траплялося, що батьки самі скоювали вбивство, а потім намагались обставити все як викрадення.

Я стиснув кулаки:

— Як ви смієте? — тремтів усім тілом. Здавалося, ще мить — і поміж зубів попре піна.

Очі Станкевича не відлипали від мого перекошеного лиця.

— Не треба, — почулося з-за спини. — Це їхня робота, — від несподіванки я здригнувся й не зразу відчув Євин доторк до мого плеча.

— Ти чула, що він сказав? — спотвореним до невпізнання голосом промовив я.

— Це їхня робота, — повторила дружина. Її долоня була страшенно холодною.

До кімнати вступила смаглява тридцятирічна жінка із затягнутим у хвіст блискучо-чорним волоссям — другий експерт. У правій руці вона тримала видовжену ультрафіолетову лампу з чорним пластмасовим корпусом.

— Мені потрібні біологічні зразки, — повідомила вона. Іван Станкевич кивнув, біолог перевела погляд на мене: — Можливо, десь залишилося волосся вашого сина чи зрізані нігті? Якщо ні, принесіть його зубну щітку.

— Є волосся, зістрижене з голівки після народження, — зронила Єва. — Воно згодиться?

— Так.

— Тоді я пошукаю, зараз.

Дружина, притримуючись рукою за стіну, пішла до спальні.

— Перевіриш на кров? — Іван Станкевич кивком указав на лампу.

— Так, — відповіла біолог.

— Ходімо до іншої кімнати, — слідчий легко, але наполегливо підштовхнув мене рукою до коридора.

Ми перемістилися до зали, де працював один із лейтенантів. Той вищий, ім’я якого я не запам’ятав. Я глипнув на нього. Він сидів на дивані й, підклавши під аркуш тонку течку, щось писав. З’явилася Єва. Лейтенант запитав, у чому Теодор був одягнутий. Дружина відповіла, що жовті шорти й футболку в широку біло-синю смужку.

Я не знаходив собі місця:

— Тепер що? Як ви його шукатимете?

Капітан Станкевич заходився пояснювати:

— У Кримінальному кодексі чітко прописано порядок дій у таких ситуаціях. Ми внесемо дані про справу до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Коли зникає людина, спочатку справу реєструють як убивство, — мене з Євою підкинуло. Дружина схлипнула, а я стиснув долонею лоба. Протягом кількох секунд біль був убивчо нестерпним. Таким, як від влитої в череп розжареної лави. — Не лякайтеся. Це щоб… — капітан Станкевич потер пальцем носа, — якщо десь виявлять невпізнаний труп, його зразу проженуть через базу ЄРДР. І так з’ясують, чи це не хтось зі зниклих безвісти, — на перший погляд, він намагався говорити заспокійливо. Я міг би напружитись і переконати себе, начебто в голосі капітана бринить співчуття, проте його очі залишалися порожніми: — Передусім ми перевіримо морги, — продовжив він, — повідомимо Службу у справах дітей, щоб вони були в курсі, якщо вашого Теодора знайдуть серед безпритульних. Інформацію про зникнення дитини також отримають інші ОВС — міські, районні та лінійні. Потім хтось з оперативних працівників опрацює базу даних злочинців, засуджених за схожі злочини: викрадення дітей, сексуальні домагання щодо неповнолітніх тощо. З акцентом на тих, хто зараз на волі. Ми визначимо їхнє місцезнаходження та спробуємо встановити їхню можливу причетність до зникнення вашого сина.

«І все? — палахкотіло жаром у моїй голові. — Це все, що ви можете?!»

— Фотографія, — нагадав лейтенант.

Станкевич зиркнув на мене:

— Нам потрібна фотокартка дитини.

— Так, звісно, — я підступив до книжкової шафи й узяв із полиці фотографію в рамці. На знімку Тео сидів посеред розстеленого на траві картатого покривала, стискаючи в руках Юаня Михайловича та посміхаючись на всі тридцять два. Чи то пак на дев’ятнадцять із половиною — всі, які мав на той час. Риси обличчя проступали досить чітко. — Така згодиться? — я похапцем виймав фотографію з рамки, намагаючись не розглядати усміхнене обличчя Тео. Серце зупинялося від кожного погляду на знімок. Єва, побачивши фото в моїх руках, не встояла на ногах і опустилась, неначе розтанувши, на краєчок дивана.

Капітан узяв фотокартку до рук і роздивився.

— Як давно її зроблено? — його очі залишалися такими ж порожніми.

— Дев’ять місяців тому. На початку вересня 2014-го. Це в нашому зоопарку.

— Зрозуміло. Новіших нема?

Нервуючи та поспішаючи, я дістав із кишені смартфон.

— Є. Ось тут.

Станкевич кивнув і передав фотографію довготелесому лейтенантові. Той звернувся до мене:

— Я дам вам електронну адресу, надішлете найновіші фото.

— Добре.

— Бажано найкращої якості, без головного убору та щоб було добре видно обличчя.

— Добре.

— Є якісь особливості зовнішності чи вади, яких не відображає фотографія? — запитав Станкевич. — Родимки, шрами? Родимі плями?

— Ні, — я замотав головою, — нічого такого.

— Якісь захворювання?

— Е-е… — я замислився. — Була підозра на епілепсію, діагноз не підтвердили, та…

— Та що?

— Теодора іноді мучать кошмари. Трапляється, що він на кілька секунд зависає, наче провалюється кудись. А одного разу стався напад. Схожий на епілептичний, але не зовсім. Лікарі сказали: нічого страшного. Запевнили, що більше не повториться.

Станкевич повернув голову до довготелесого:

— Запиши це.

Лейтенант мовчки кивнув. А за мить скинув голову й додав:

— А телефон?

— Так, — згодився капітан: — Мобільний був у хлопця?

— Ні. Він мало ходив до дитсадка, і ми не вважали, що це потрібно. Та й узагалі він ще малий.

— Шкода.

— Чому?

— Є така негласна розшукова дія: ми можемо встановити місцезнаходження мобілки. Тобто могли б. Навіть якщо мобілку вимкнено.

Я розвів руками. До зали зазирнула експерт-біолог:

— Чисто.

— Зрозумів, — відповів Станкевич.

Забравши папку в довготелесого лейтенанта, він пройшов повз мене в коридор. Експерт-криміналіст відірвався від наполовину викорчуваного замка у вхідних дверях.

— Що там? — поцікавився капітан.

— Двері висаджено ззовні. Зачинено було лише на нижній замок, найменший. По суті, їх не зламували, а підважили та вибили кількома ударами. Робота груба, але точна.

— Професіонал?

— Можливо. А може, хтось, хто добре знав, що це за двері.

Слідчий кивнув і попрямував до виходу з квартири.

— Ви куди? — гукнув я.

— Поговорити з сусідами.

— Оце й усе?! — нерви не витримували. Нутрощі вигоряли у тисячоградусному полум’ї, тож я б не здивувався, якби вогонь почав прориватися крізь пори. — Ви просто говоритимете із сусідами?

Капітан Станкевич застиг до мене впівоберта — одна нога вже за порогом. Кілька секунд помовчав, не зводячи з мене погляду, напевно, чекав, доки осяде шумовиння в моїй голові. Зрозумівши, що спересердя ляпнув дурницю, я опустив очі:

— Пробачте. Я сам не свій. Мій син… він же був тут іще вранці… — не те, не те хотів сказати. Я весь скулився й набрав у легені повітря. — Знаю, ви робите все, як вас учили, але не розумію, чому перед тим, як іти до сусідів, ви не поцікавилися моїми припущеннями стосовно викрадачів Теодора, — я стих, думаючи про те, як тупо прозвучала моя промова: попередні півгодини Станкевич тільки тим і займався, що розпитував мене. Капітан не озивався. Застиг на порозі, вичікувально втупившись у моє обличчя. Я швидко обміркував, чого не варто говорити, й почав: — У мене нещодавно стався конфлікт на роботі. Не на основній. У вільний час я підробляю таксистом, і… — попри надлюдське зусилля, мої думки плуталися, спину обдавало холодом. — Минулої п’ятниці, вночі, я віз пасажира зі Здолбунова до диско-клубу в Рівному. Пасажир був п’яним і поводився неадекватно. На в’їзді до Рівного я зупинився й витягнув його з машини… Між нами відбулася сутичка. Я кинув його в очерет, а потім жбурнув у нього шматком асфальту. Не хотів влучати, та влучив. І тоді він почав погрожувати мені, — я стовбичив навпроти входу до зали, звідки бачив і капітана Станкевича, і дружину. Краєм ока я помітив, як Єва напружилася. Прибрала долоню від губів, випросталася й повернула голову до мене. Вона нічого не знала про той інцидент. — Він кричав, що дістане мене, що я не знаю, з ким зв’язався. На ранок мені зателефонував Юлій Фейгін, мій директор, і повідомив, що мене шукають. Пасажир виявився братом прокурора Здолбунівського району. Вони хотіли мою адресу, мій телефон, але Фейгін не виказав мене, — я зиркнув на Єву, — лише звільнив. І тепер я підозрюю, можливо, пасажир залишився, ну, невдоволеним, йому здалося цього мало, й він захотів помститися.

Слідчий не рухався. У квартирі залягла в’язка тиша: і лейтенанти, і криміналіст, і біолог прислухалися до розмови.

— Ім’я прокурора? — спитав Станкевич.

Я аж вищирився:

— Ви що, не можете дізнатися ім’я прокурора Здолбунівського району?

— Прокурор — це просто державний службовець із юридичною освітою, — спокійно відповів капітан. — Як мені відомо, у Здолбунівській районній прокуратурі працює не менше десятка прокурорів.

Від хвилювання я не знайшовся із відповіддю.

— Ім’я того, з ким ви зчепилися?

«От паскудство… Чорт, чорт, чорт!»

— Я не знаю.

Слідчий ще більше налаштувався проти мене. Мені стало тоскно й майже фізично боляче. У грудях пекло, неначе хтось роздмухував там жменю щойно вихоплених із багаття жаринок.

— Добре, — Станкевич повернувся до мене спиною, й останні слова полетіли на сходовий майданчик, тож я ледве розчув їх: — Візьму це до уваги.

Слідом за капітаном із квартири вийшов лейтенант Лужний. Вони підступили до найближчих сусідських дверей, і капітан натиснув кнопку дзвінка. Я безсило спостерігав за ними, не помічаючи, як практично відчутний на дотик розпач погойдує мене, ніби морські хвилі. У ту мить я вперше із пронизуючим наскрізь жахом осягнув, що мого сина вкрали і я нічим не можу йому допомогти. З-за сусідських дверей не долинало ні звуку. Станкевич, перед тим як перейти до наступних, обернув до мене голову (вхідні двері моєї квартири залишалися розчиненими):

— Ще одне. Ми повідомимо ЗМІ. І я раджу вам долучитися. Розмістіть інформацію про зникнення сина — його фотографію, прикмети, в чому був одягнений — усюди, де маєте можливість: сторінки в соцмережах, блоги, сайти. Все, що завгодно. Що більше, то краще.

— Я все зроблю.

— Чудово. Не вимикайте телефон.

І він закрокував геть.

40

Доки слідчі совалися квартирою, я ще якось тримався. Певна річ, їхня підкреслена мовчазність і відстороненість, які, на мій погляд, вказували на асболютну відсутність співчуття, дратували. Вони здавалися мені непрофесійними. Я стежив за ними та переконував себе, що вони роблять недостатньо, виконують усе абияк, не ставлять правильних запитань, а коли ставлять, то не слухають відповідей. Загалом я не сумнівався, що вони забудуть про Теодора, щойно опиняться за дверима під’їзду. Та попри все, вони все ж діяли. Коли слідча група поїхала, стало геть кепсько. Хвилин десять я вправляв замок, щоб можна було принаймні причинити вхідні двері. Після того передчуття невідворотного стало нестерпним. Тиша тверднула й облягала нас із Євою, страх холодними рептиліями згортався в шлунках. Дружина сиділа на дивані, підклавши ноги під себе, і, мов загнаний у кут боксер, притискала руки до грудей. Ви, мабуть, не повірите, та нещастя, що мало би згуртувати нас, насправді лише зміцнило стіну між нами.

— Що робити? — ледве розтуливши посірілі губи, запитала Єва, коли я, намучившись із замком, уступив до зали.

— Шукати його! — гримнув. Думки про її вину повернулися, щойно за капітаном Станкевичем зачинилися двері ліфта. Я боровся з бажанням схопити дружину за барки, витрусити з неї душу, загорлати просто в обличчя: «Як ти могла його залишити?!» Втім, над поверхнею чорної каламуті, що поволі заповнювала голову, поки що стирчало достатньо уламків здорового глузду, щоб розуміти: зараз не час для сварок — нападки на Єву не допоможуть знайти сина. — Чи ти маєш намір сидіти тут і втикати в стелю?!

Єва не поворухнулась:

— Треба зателефонувати батькам.

Мене аж затрусило від усвідомлення необхідності втретє розповідати комусь про викрадення сина. Не уявляв, як, сам розгублений, заспокоюватиму матір.

— От лайно! — я дістав смартфон.

— І написати у «Фейсбук», — отупіло нагадала дружина. — І повідомити в «Перлину» та Zoom Support, що ми якийсь час… що нас не буде.

Мій палець завис над рядком із маминим номером. Я спробував зосередитися. «Треба опанувати себе, поки не збожеволів. Потрібен план, що й за чим, а потім його виконувати». І в ту ж мить у голові зринула перша ідея. Я вчепився за неї, наче за рятувальне коло, й наказав Єві:

— Телефонуй ти.

— Я?

— Так. І свекрусі, і своїй матері. Скажи, хай їдуть сюди.

— А ти?

— Поговорю з Фейгіном.

Я вийшов до дитячої та скинув на підлогу плаття. Всівся на Теодорове ліжко, відкрив список нещодавніх викликів і провів пальцем по рядку з номером Юлія Фейгіна. Підніс телефон до вуха. Афганець не відповідав, що недивно. Я виждав, поки гудки обірвуться, та знову набрав директора. Цього разу Фейгін виклик збив. Відчуваючи, як у грудях над діафрагмою закипає гнів, я швидко надрукував sms-повідомлення: «Дві години тому хтось викрав мого сина. Дай прізвище того прокурора».

За хвилину телефон завібрував у моїх руках. Я прийняв виклик.

— Якщо ти вигадав це лише для того, щоб попроситися назад, — загримів у динамікові голос Фейгіна, — то мені начхати на штрафи, я ви́знаю, що ти працював нелегалом, і віддам їм твою шкуру.

Мої нутрощі, й до того розпечені, спалахнули, наче на них хлюпнули гасом. Незважаючи на різницю у віці, я заволав:

— Ти що, ідіот? Тебе у твоєму сраному Афганістані життя не навчило, що з такими речами не жартують?!

Десь на задвірках свідомості проскочила думка, що я перегнув палку: після такого Фейгін напевне нічого не скаже. Втім, афганець збагнув, що ситуація серйозна, пропустив образу повз вуха й коротко виплюнув:

— Говори.

— Зранку дружина на кілька хвилин вискочила до «Нової пошти». Мене не було. Теодор, мій малий, залишився сам. Я прийшов — замок розбито, двері вивалено, Теодора немає.

Цього виявилося достатньо, Фейгін зрозумів:

— Думаєш, це той зі Здолбунова?

Я не вагався:

— Думаю, так, — я знову згадав невиразне у півтемряві салону обличчя, відчув запах перегару, що сочився із забризканого слиною рота. Зуби скреготнули. — Я уявлення не мав, що він такий псих.

— Що ти робитимеш, якщо я дам тобі ім’я? — спитав директор. Я мовчав. Фейгін почекав і звернувся знову: — Мироне? Ти не накоїш дурниць? — я не знав, що відповісти, секунд десять не озивався, й афганець заходився переконувати: — Я розумію, твій син зник, але це може бути не той, кого ти віддубасив на трасі. Можливо, його викрав хтось інший. Я не хочу, щоб ти зопалу наламав ще більших дров і перетворив хрінову ситуацію на вкінець паскудну.

Я гриз губи, і важко дихав, і продовжував мовчати.

— Мироне? — ще раз покликав мене Фейгін. — Чуєш? Може, це не він, а може, й він, але його братові-прокурору нічого не відомо. Ти не зможеш шукати свого малого, грохнувши прокурорського працівника, який до всього може виявитися невинним.

До горла підкотилася нудота.

— Але якщо це вчинив той покидьок і прокурор доклав до цього руку, ти ж розумієш, мені буде дуже важко знайти сина, — я хапнув повітря, на видиху видавши горлом звук, схожий на гарчання. — Я не наламаю дров, Юлію, обіцяю. Мій однокласник працює в Генеральній прокуратурі в Києві. Мені треба лише прізвище тих братів, а потім я зателефоную Ромичу та… попрошу допомогти.

— Добре. Готовий записувати? — я роззирнувся, знайшов поглядом кулькову ручку на столі, дотягнувся до неї, потім схопив перший, що трапився під руку, папірець. На папірці, з одного боку, було щось надруковано. Я придивився: Євина накладна з «Нової пошти». Над діафрагмою знову шугнуло, і я клацнув зубами. Зі смартфона долинали шарудіння й різкі, проте приглушені накази афганця. Через півхвилини голос залунав на повну: — Пиши. Віталій Костюк, це прокурор, нуль-шість-сім, чотири-нуль-п’ять, шість-сім, два-чотири. Ім’я твого пасажира — Руслан. Руслан Костюк. Хто він, не знаю. Якщо потрібно, у нас у базі залишився його телефон.

— Давай.

Фейгін проказав:

— Нуль-дев’ять-шість, сім-вісім-вісім, дев’ять-три, два-три. Ще щось потрібно?

— Ти вже допоміг, Юлію, дякую.

Я розірвав зв’язок і відразу зателефонував Ромичеві. Цезар відповів після трьох гудків:

— Хе-хе, брате, привіт! Стільки часу не чулися!

— Ромич, у мене халепа.

Від мого замогильного, просякнутого холодом голосу Цезар умить посерйознішав:

— Я слухаю.

— Сьогодні вранці хтось викрав Теодора.

Коротка пауза — й Ромич вибухнув:

— Твою ж мать! Як таке могло статися?! Хто?!

Я стисло розповів йому про зникнення Тео, сутичку на в’їзді до Рівного, про погрози Руслана Костюка та спроби його брата дістати мене через роботу. Насамкінець продиктував номери телефонів останніх.

— Я зрозумів, — напружено, із зусиллям відказав Ромич, — негайно берусь за це. І за саму справу, і за Костюка. Якщо він причетний до викрадення, йому кінець. Присягаюся, він уже завтра сидітиме за ґратами з відбитими тельбухами.

— Добре. Я не сумнівався, що можу на тебе покластися.

— А як інакше?!

— Що нам робити зараз? — запитав я. — Міліція поїхала, а я мечуся, наче лев у клітці.

На секунду запала тиша — Ромич замислився.

— Намагайтеся залучити до пошуку якомога більше людей. Зателефонуйте до лікарень, у довідкову швидкої допомоги, на автовокзали, залізничний вокзал. Всюди залиште опис дитини. Це робота міліції, але нічого страшного не станеться, якщо ти або Єва нагадаєте ще раз. Зберіть родичів або знайомих і обійдіть найближчі дитячі майданчики, місця, де збираються підлітки. Розпитуйте, всюди показуйте фотографію Тео. Через якийсь час можна зателефонувати до спецприймальників і… — він закашлявся.

— Моргів? — закінчив я замість нього.

Цезар удав, що не почув мене:

— Опитайте сусідів. Це вже зробили слідчі, проте тобі не завадить поговорити самому. Можливо, хтось не захотів спілкуватися з міліцією, може, когось оперативники не застали вдома. Не припиняйте пошук. Дуже важливо якнайшвидше після викрадення натрапити на слід, зачепитися за щось!

— Дякую.

— Поки не дякуй. Я наберу, коли матиму щось конкретне по Костюках.

— На зв’язку!

До кімнати з ноутбуком у руках зайшла Єва. Глянула на зіжмакані сукні й опустилася на підлогу біля ліжка. Сукні лежали за лічені сантиметри від її колін. Я стисло переповів їй зміст розмов із Фейгіном і Цезарем. Потім запитав про батьків.

— Вони їдуть, — відповіла.

Я кивнув.

— Дуже налякані?

Дружина спідлоба зиркнула на мене:

— Твоя мама зомліла, коли почула. Потім, за хвилину, перетелефонувала сама, — Єва підняла кришку свого Lenovo, але вмикати не стала.

— А з роботою? Все гаразд?

Вона кивнула:

— Не переймайся, — й одразу запропонувала: — Складемо оголошення?

— Так.

Насправді, я не вірив, що це що-небудь дасть, але все ж радів можливості забити голову. Я наче бовтався в невидимому драглистому сиропі й мусив постійно чимось займатися, рухатися, щоб відганяти нестерпну липку чорноту, що затягувала мене на глибину, щойно я зупинявся чи замовкав.

Я зсунув свій Dell із дитячого столика, поставив його на коліна й вивів зі сплячого режиму. Зашурхотів кулер, пікнувши, завантажилась операційна система, й погляд уперся у браузер Mozilla Firefox з єдиною відкритою вкладкою — моїм акаунтом на Gmail’і. У горлі раптом стало сухо. Я пригадав, з чого все почалося — дзвінок Лізи Джин Торнтон, — і мене заціпило на добрі півхвилини. Розгублено втупившись в екран, я інстинктивно відсмикнув руки від клавіатури.

— Що там? — звела брови Єва.

— Нічого, — огризнувся я.

Її запитання підхльоснуло мене. Небажання розповідати дружині абсолютно все на коротку мить притлумило почуття розгубленості та рефлекторний опір потребі дізнатися, чи мала Ліза Джин Торнтон рацію. Я перевів указівник на розділ «Надіслані» та швидко клацнув лівою кнопкою. У шлунку запекло так, наче я наївся розбитого скла: вгорі списку висів лист, якого там не мало знайтися. Отримувач — peyton.norwood. Тема — 06/10 washington metro terror attacks. Час відправлення — 10:43. Я розгорнув повідомлення. Як і в першому попередженні, текст було набрано англійською (проте цього разу маленькими літерами), і поміщався він в один абзац. Намагаючись позбутися моторошного відчуття, що зародилось у глибинах підсвідомості й неначе гіпершвидкісна пухлина ширилося нервами, я пробіг його очима.

From: miro.belinksy@gmail.com

To: peyton.norwood@usdoj.gov

Subject: 06/10 washington metro terror attacks

Date: Wed, 10th June 2015, 10:43 a.m.

сьогодні ввечері 10 червня бойовики іділ готують серію терактів у вашингтонському метро. нападників шестеро. араби. двоє прибули з лівану 05/21, ще один приїхав з франції рік тому, решта троє — громадяни сша. наразі невідомо, чи вони підірвуть себе разом із бомбами, чи залишать сумки з вибухівкою на перонах станцій. напади буде здійснено в годину пік між 6pm та 6;30pm est на станціях farragut west, wheaton, capi

І все. Текст обривався на «capi».

Розпач перетворився на тверду грудку в животі, яку не ставало сил ні відригнути, ні перетравити. Попри це я усвідомлював, що мушу зосередитись. Наморщивши лоба, ще раз подивився на час відправлення. 10:43. Узяв смартфон і проглянув список пропущених. Перший виклик від Лізи Торнтон надійшов о 10:46. Отже, о 10:43 викрадач чи викрадачі, що ввірвалися до квартири, завадили дописати попередження, і лист пішов за океан незакінченим. Через три хвилини Ліза Торнтон уже знала про це й телефонувала мені в Україну. Першим, що промайнуло в моїй голові, стало: яким чином американка, не перебуваючи на робочому місці, так швидко довідалася про попередження? В Америці була четверта ранку, а сам лист — я кинув погляд на рядок з адресою отримувача — призначено не їй. Утім, майже відразу зринуло інше запитання, що посунуло решту на другий план: кому вони завадили? Хто сидів за моїм ноутом у момент відправлення листа?

Я зверху вниз зиркнув на Єву.

— Ти пам’ятаєш, коли вийшла з квартири?

Вона пересмикнула плечима.

— Десь о пів на одинадцяту. Смс надійшло рано, раніше, ніж зазвичай. Я відразу вдягнулась і пішла.

— Коли точно? — тиснув я.

Єва скривилась, і в ту ж мить у моєму животі утворилася гаряча бульбашка. Я обов’язково вибухнув би, якщо б вона промовила хоч слово, якщо б почала віднікуватись замість відповідати… я зірвався б і… але дружина просто зазирнула у свій телефон.

— Десята двадцять вісім.

Тобто о 10:43 у квартирі залишався лише Теодор.

— Де був Тео, коли ти одягалася?

Єва прикусила обидві губи, наче втягнула їх у себе.

— Отам, — тремтячою рукою вона показала на столик, з якого я щойно зняв ноутбук. — Сидів за твоїм ноутом. Він сидів за ним увесь ранок.

Мені здалося, що в мене не серце, а двері, в які хтось оскаженіло гатить ізсередини.

— Що він робив? Щось дивився?

— Я не пам’ятаю, — скулившись, зронила Єва.

— Був увімкнений YouTube? Ти чула, як він переглядає відео?

На слові «чула» дружина стрепенулась і скинула голову:

— Ні. Було тихо. Він щось… друкував.

Дру-ку-вав.

Я відвернувся та втупився у вікно. Хмар побільшало, проте температура не підвищилась і задухи не відчувалося. У голові все змішалося. Я заштовхував отриману інформацію в мозок, намагався розкласти все по поличках, але переляк і збудження виштовхували її назад. Отже, мій син написав чергове попередження для ФБР. Я не знав, як і навіщо. Знав лише, що це нереально, просто немислимо, й за інших обставин, напевно, винесло б мені мізки. Водночас чуття підказувало, що тепер лист не має значення. Насамперед потрібно знайти Тео. Я перевів указівник на сірий хрестик праворуч від заголовка вкладки й закрив Gmail. Це лайно я розгребу, коли Тео повернеться додому.

Я трохи посунувся на Теодоровому ліжку й під дитячим столиком, з якого забрав ноут, помітив плюшевого коалу. Перехилився, дістав іграшку та поставив поряд із ноутбуком. Єва, побачивши Юаня, зайшлася слізьми.

— Не реви! — гримнув на неї. — Твої сльози йому не допоможуть! Краще вибери якусь із останніх фотографій.

Вона кивнула, розкрила свій ноутбук, але плакати не припинила.

Я зайшов у Google, ввів у рядок пошуку «зникла дитина» — хотів побачити зразок оголошення — і жахнувся з кількості результатів, виданих сервером. Більшість повідомлень про зниклих чи викрадених дітей було оформлено у вигляді jpg-зображень: біле тло, фотографія і чорний текст з описом прикмет дитини й обставин зникнення. Мене замлоїло від усвідомлення того, що за кожним оголошенням криється зламана, розтерзана родина та, майже напевно, загублене дитяче життя. Розпач сягнув апогею нестерпності, коли я зрозумів, що повідомлення про Тео просто потоне серед моря однотипних текстів і фотографій.

Менше ніж за п’ять хвилин ми з Євою склали оголошення:

ПОТРІБНА ДОПОМОГА

НАШОГО СИНА ВИКРАЛИ

БЕЛІНСЬКИЙ ТЕОДОР, 4 роки, Рівне

10 червня 2015-го приблизно об 11 годині дня невідомі виламали двері квартири за адресою Грушевського, 40, і забрали нашого сина. Про місцезнаходження Теодора нічого не відомо.

Прикмети: зріст — 105 см; тілобудова худорлява; очі — круглі, темно-карого кольору; ніс — прямий; волосся — русяве з жовтуватим відтінком. Був одягнутий у жовті шорти й футболку в біло-синю смужку.

Просимо всіх, хто може надати будь-яку інформацію про місцезнаходження хлопчика, зателефонувати батькам за номерами +38 (096) 7292027, +38 (093) 2974400, чи до міліції — 102, або написати на мейл miro.belinksy@gmail.com.

— Розмістимо кожен на своїх? — розтираючи сльози, спитала Єва.

— Ні. У тебе більше друзів і підписників. Публікуй у себе, а я зроблю репости.

Єва продовжувала сидіти на підлозі, а я згори спостерігав, як вона вводить пароль. Через хвилину пост про викрадення висів на стіні її акаунта у Facebook. Миттю полетіли співчутливі коментарі, згодом задеренчав смартфон — хтось вирішив зателефонувати, але основне — незважаючи на обідню пору, кількість поширень швидко зростала.

Я зайшов на Facebook і перекинув повідомлення на свою сторінку. Майже через секунду його поширив Рома Цезарко. Єва тим часом розміщувала аналогічне повідомлення у своєму акаунті на vk.com.

41

Ліза Джин Торнтон зателефонувала о пів на третю, коли я показував фотографію Тео вісімнадцятирічній продавчині з мініатюрного продуктового магазину на вулиці Островського неподалік Рівненської музичної школи № 2. Я дочекався, поки дівчина заперечно мотне головою, заховав знімок і лише потому подивився на екран смартфона. Побачив, що номер не ідентифіковано, спохмурнів і натиснув «Прийняти виклик».

— Так?

— Це агент Торнтон. Ви так і не перетелефонували.

— Я не…

— Щось дізналися?

Після прибуття мами, Жанни Валеріївни та Лаврентія Романовича ми розділились і дві години нишпорили прилеглими до нашого будинку вулицями, розпитуючи про Тео. Окрім нас п’ятьох, малого шукали Євина двоюрідна сестра Христина, сусід із квартири навпроти, який добровільно зголосився допомогти, та Віра Іванівна, мамина кума. Безрезультатно. За дві години я помалу вигорав. Здавалося, наче разом із потом із тіла випаровувався якийсь напрочуд важливий фермент, що не давав відчуттям змертвіти та погрубішати. Я все бачив і чув, розумів, що мені хріново, але все це нібито крізь плівку. Я радше констатував біль, ніж відчував його.

— Ні, — відповів я англійською. Штовхнув двері й вийшов із магазину. Сонце зависло над будівлею музичної школи та світило просто в обличчя. — Мені зараз не до того.

— Пане Белінськи… Мироне, ми не маємо іншої інформації про заплановані теракти, крім листа, надісланого з вашого…

Я обірвав її:

— Мого сина викрали.

— Даруйте? — Ліза Джин Торнтон подумала, що не зрозуміла мене.

— Сьогодні, після того, як ви зателефонували, хтось викрав мого чотирирічного сина.

— Повірити не можу, — американка пробелькотіла й на кілька секунд затихла, а коли заговорила, її голос звучав розгублено: — Не розумію. Хто на той час перебував у вас удома?

— Нікого. Лише мій син, — у мене просто не залишилося сил на вияв почуттів. — Дружина вибігла на пошту.

— Ваш син? — здивувалася Ліза. — Ваш чотирирічний син? Як таке можливо? Хтось же мав надіслати листа!

Мене сколотило. Наче крига над річкою скресла, — на поверхню виплескувалися чорні, немов нафта, емоції. «Бляха, невже ти не чуєш, що я кажу?! Який, у біса, лист?! Мого сина викрали!» Слова довелося цідити крізь зуби:

— Не знаю, хто його надіслав, і знати не хочу, я мушу знайти сина!

Ліза, напевно, відчувши мій намір обірвати розмову, розгубилася ще дужче та затараторила скоромовкою:

— Почекайте. Так не можна. Не можна просто все покинути. Ми готуємося закрити метро, але досі не змогли вийти на…

Я не стримався й закричав у телефон:

— Мені начхати на ваше метро! Я шукаю свого сина! ВІДЧЕПІТЬСЯ ВІД МЕНЕ!

На кожному видиху з мого рота вилітало хрипіння. Ліза Джин Торнтон мовчала, а я намагався вгадати, про що вона думає.

— Пробачте, — зрештою промовила вона. — Я співчуваю. Мені справді дуже шкода.

— Не треба, — буркнув я. — Не треба мені вашого співчуття, — і дав відбій.

42

Пошуки тривали ще майже вісім годин — доки не збезлюдніли вулиці й не позакривалися останні магазини. Все марно: ніхто його не бачив, ніхто не помітив нічого підозрілого. Після від’їзду батьків ми з Євою до півночі проблукали парком Шевченка, потім утретє за день пройшлися Грабником[39] (на той час я вже не зовсім уявляв, що ми шукаємо, тож заглядав навіть у каналізаційні люки) й о пів на першу ночі четверга, 11 червня, повернулися до квартири на Грушевського.

Повечеряли.

Удень — ще до того, як батьки приєдналися до пошуків, — ми встигли розмістити повідомлення про викрадення Тео лише на своїх сторінках у соцмережах. За півдоби Євин пост на Facebook зібрав 243 поширення та 140 коментарів, це було непогано, але, безперечно, недостатньо. Ми з Євою передивилися коментарі. Переважна більшість тих, хто відписався, просто висловлювала співчуття, дехто радив, що робити чи куди краще звернутися, та ніхто не повідомив, що бачив Тео чи хоча б когось схожого на нього.

Решту ночі ми розкидали аналогічні повідомлення на спеціалізованих пошукових сайтах і групах, серед яких — Служба розшуку дітей на телеканалах «1+1» і «Магнолія-ТВ», Пошук зниклих дітей через Приватбанк, poisk.today, спільноти «ТИПОВЕ РІВНЕ», «Підслухано Рівне», «Шукаю тебе (м. Рівне)» й інші. О пів на п’яту ранку Єва підкинула ідею розклеїти на стовпах і деревах друковані оголошення. Я трохи змінив текст, який ми розсилали соцмережами, вибрав контрастнішу фотографію та зробив на принтері майже двісті чорно-білих копій. На більше у квартирі просто не знайшлося паперу. За чверть до шостої, озброївшись мотками скотчу, ми вибралися на вулицю й почали клеїти. Ліпили оголошення всюди, де могли: на стовпах, парканах, дверях під’їздів, тролейбусних зупинках, на дошках для оголошень і навіть у кількох ліфтах. До одинадцятої дня ми розклеїли більшість із роздрукованого.

Останні оголошення клеїли окремо, Єва — на Соборній, я — на Князя Володимира, а тому додому добиралися нарізно. Я човгав Соборною. Сонце боляче хльоскало по запалених після безсонної ночі очах. У голові гуло, шкіра обличчя здавалася гарячою та сухою, проте спати не хотілося. Я просто почувався втомленим і — що дивно — голодним. На перехресті, де сходилися вулиці Соборна, Київська, Клима Савура та Соломії Крушельницької, звідки до моєї багатоповерхівки залишалося півкілометра, у кишені завібрував телефон. Я дістав його, примружився. Висвітився незнайомий номер. Серце підскочило.

— Алло.

— Пане Белінський, доброго дня!

Я впізнав безбарвний голос Івана Станкевича й, хитнувшись, зупинився. Ноги почали заплітатися годину тому, і тепер я зиркав навкруги, відчайдушно шукаючи місце присісти. Серце тріпотіло, перед очима пливли кола, і я розумів: ще кілька секунд — і повалюсь на асфальт.

— Доброго ранку! Що у вас? Є якісь новини? — мій голос ламався, я ступив ще крок і опустився на бордюр, виставивши ноги на дорогу. На Клима Савура машин не було.

— Ні. Поки що нічого конкретного.

Я згорбився, впер підборіддя в груди й тихо застогнав. Теплий маслянистий страх розпливався нутрощами. Ми його не знайдемо, хай там що робитимемо, ми не повернемо його. Від цієї думки в голові прокотилося моторошне відлуння. Я напружився, спробував прогнати її, але думка не щезала, немов гачками вчепившись у мозок.

— Хочу поставити вам кілька запитань, — сказав капітан Станкевич.

— Так. Звісно. Я слухаю.

Він витримав паузу — в динаміку щось шурхотіло, — а тоді видав:

— Як часто ваша дружина бере вихідні посеред тижня?

Я не тямив, навіщо він запитує, але відповів:

— Нечасто. Якщо й бере вихідний, то лише в будні. Єва — адміністратор у «Чорній перлині», а у вихідні там багато роботи.

— Добре. А ви? Вчора ви ж мали бути в офісі.

— Так, — підтвердив я.

До чого це?

— Ваші колеги із Zoom Support розповіли, що ви побігли додому, не пропрацювавши й півгодини, а перед тим вам хтось телефонував. Чому? Чому ви пішли так рано?

Я прибрав руку від голови та подивився на пальці. Вони дрібно тремтіли, і я відчував, як від кінчиків на долоню й далі на передпліччя розповзається холод.

— Ця розмова не стосувалася викрадення.

— Логічно було б подумати, що вам телефонувала дружина, і після розмови ви побігли додому. Проте вчора ви заявили, начебто саме ви першим виявили зникнення Теодора. Крім того, я поговорив із директором вашого кол-центру. Він не впевнений, але стверджує, нібито вам телефонували з Америки. Це правда?

— Правда, — прошамкав я.

— Він також повідомив, що вам телефонували з ФБР і що під час розмови ви кілька разів зривалися на крик. Але він знову ж таки не впевнений, можливо, це був розіграш.

Я зривався на крик під час розмови з Євою, а не з Лізою Джин Торнтон, хоч яке це мало значення?

— Чого ви хочете?

Капітан незрозуміло гмикнув:

— Хто платить за кредитом, який зареєстровано на вашу дружину? Дружина чи ви? — пауза. Я не відповідав. — Як я розумію, пані Лауда неспроможна самостійно оплачувати кредит, і саме тому ви почали таксувати.

Я спершу здивувався, звідки він дізнався про кредит, а потім згадав повідомлення, яке колектори розіслали Євиним друзям, і подумав, що відтепер це вже не таємниця.

— Що ви хочете від мене?! — закричав я.

— Я поясню, не гарячкуйте. У вас же проблеми з банком, так? І за кілька днів до зникнення вашого сина вас турнули з «Оптимального». Поясніть, будь ласка, чому ви пішли з роботи на початку робочого дня.

У мене зовсім потемніло в очах. Доводилося боротися за кожен ковток повітря:

— Для чого ви мені телефонуєте?! Чому ви говорите зі мною як зі злочинцем?! Я ж сказав, що та телефонна розмова не стосується викрадення! Я просто зателефонував дружині, почув, що вона не вдома, розлютився, бо залишила Теодора самого, й побіг додому. Все. ВСЕ! Мого сина викрали, а ви запитуєте, чому я прибіг з роботи?! Чорт забирай, його зараз невідь-де утримують, я не знаю, чи він узагалі живий, а ви… ЩО ВИ НАМАГАЄТЕСЬ ДОВЕСТИ?! ЗНАЙДІТЬ ЙОГО! ВИРОДКИ! ВИ, БЛЯХА, ВИРОДКИ!!!

— Ми шукаємо вашого сина, пане Белінський, — голос не змінився. Станкевич говорив ліниво, майже без зацікавлення. — І я не стверджую, нібито ви чи ваша дружина причетні до його зникнення. Та вам відомо про зникнення значно більше, ніж розповідаєте. І я не кажу, начебто мені здається, що вам відомо більше. Я в цьому впевнений.

У голові паморочилося; я безпорадно кліпав, важко дихав і мовчав.

— Поки що все, — долинуло з динаміка. — Будь ласка, нікуди не виїжджайте з Рівного. У мене ще будуть запитання.

43

Попри проведену на ногах ніч, ні я, ні Єва не думали про відпочинок. Похапцем перекусили залишками з холодильника, й засіли за ноутбуки — переглядати сайти з опублікованими вночі оголошеннями. Я не став переповідати дружині розмову зі Станкевичем. Розумів, що роблю неправильно, та нічого не міг удіяти. Я хотів викинути ту розмову з голови, проте виходило навпаки. Поки ми з Євою сперечалися, вирішуючи, як учинити далі, голос Станкевича дзижчав у моїй голові, неначе набридливе радіо. Я думав про те, що на слідчих можна більше не розраховувати, майже переконав себе у причетності до викрадення Віталія Костюка.

Новини з мережі не додавали оптимізму. Всюди одне й те саме: співчуття, поради та жодної корисної інформації.

Після обіду Єва, зачинившись, працювала в залі, я напівлежав на нерозстеленому ліжку в спальні. Очі боліли й пекли. Втомившись, я відкинувся на подушку, відкрив нову вкладку в браузері та машинально зайшов на сайт «Української правди». Погляд уперся у виділений червоним заголовок:

12:25 ЧИСЕЛЬНІСТЬ ЗАГИБЛИХ У ВАШИНГТОНІ ПРАВООХОРОНЦІВ ЗРОСЛА ДО 13 ОСІБ

(оновлюється)

У вухах зародився тихий шум, який помалу наростав, через що виникало враження, наче я на човні наближаюсь до невидимого водоспаду, а біль перемістився кудись за очі. «Ні, ні, тільки не це». Клацнувши по заголовку, я став похапцем читати новину.

Чисельність поліцейських і федеральних агентів, які загинули у Вашингтонському метрополітені, зросла до 13 осіб. Про це повідомляє агентство Reuters із посиланням на дані поліції. Припускають подальше збільшення кількості жертв.

У результаті серії вибухів, які прогриміли у столиці США вчора ввечері, одержали поранення близько 40 правоохоронців, 19 із них перебувають у критичному стані. Нагадаємо, що вчора о 17:00 за східноамериканським часом на вимогу американських спецслужб вашингтонське метро було закрито, а пасажирів евакуйовано. Втім, як виявилося пізніше, на той час вибухові пристрої вже було розміщено на станціях.

Раніше повідомляли, що найбільше правоохоронців загинуло на станції Кепітол-Саут (англ. Capitol South) неподалік Бібліотеки Конгресу, де стався найпотужніший вибух. Терористи заховали вибухівку на виході одного з ескалаторів. У момент детонації поблизу знаходилося семеро поліцейських, п’ятеро з яких загинули миттєво.

За даними поліції, двоє співробітників Департаменту поліції Вашингтона й один агент ФБР загинули в холі станції Фарраґут-Уест (Farragut West).

Бомбу було залишено у смітнику. Троє правоохоронців загинули від вибухів на станціях Уітон (Wheaton), Коламбія-Хайтс (Columbia Heights) і Дюпон-Серкл (Dupon Circle). Сьогодні зранку ще двоє агентів, яких витягли з-під завалів на вході до станції Нейлор-Роуд (Naylor Road), померли в лікарні від отриманих поранень. Крім того, вибухи меншої потужності пролунали в переходах станцій Ґрінсборо (Greensboro) та Динвуд (Deanwood).

Унаслідок розпочатої після терактів спецоперації у передмістях Вашингтона силовики заарештували 8 підозрюваних. За повідомленням телеканалу CBS, масштабність атак зумовлена тим, що наземні перегони між станціями вашингтонського метро дуже довгі та їх практично не охороняють. Терористи могли дістатися із передмість до центральних станцій уночі, просто йдучи коліями.

Я повернувся на сторінку із заголовками, відшукав іще одну новину про теракти і, клацнувши мишею, розгорнув її.

09:36 ІДІЛ узяла на себе відповідальність за теракти у Вашингтоні — ЗМІ

Терористичне угруповання «Ісламська Держава» взяло на себе відповідальність за теракти у Вашингтоні. Про це пише washingtonpost.com із посиланням на телеканал ABC News.

«Це — вендета за Сирію. Це — помста за бомби, скинуті на наші будинки, на голови наших дітей», — цитує заяву ІДІЛ американський телеканал.

Водночас європейська організація SITE, яка моніторить активність ісламістів у Інтернеті, не знайшла однозначного підтвердження того, що теракти було скоєно саме представниками ІДІЛ. Екстремістські акаунти у соцмережах переповнені схвальними відгуками про теракти у Вашингтоні 10 червня. Втім, поки що тривають спекуляції з приводу того, яке угруповання за ними стоїть. Припускають, що це може бути Аль-Каїда.

Нагадаємо, що американські винищувачі, бомбардувальники та безпілотні літальні апарати завдали перших ударів по позиціях бойовиків «Ісламської Держави» майже рік тому, 18 серпня 2014-го, в районі Мосульської дамби в Іраку. Відтоді бомбардування Сирії та Іраку не припиняються.

Тринадцятеро людей…

Я пригадав учорашній лист, надісланий із мого акаунта: напади на станціях Farragut West, Wheaton, Capi… Capi, безперечно, було недописаним Capitol South — назвою станції, де загинуло найбільше правоохоронців.

Відсунув ноутбук від себе.

Звідки він міг знати?

І це, взагалі, реально? Невже це не сон?

Чи вдалося б йому врятувати тих тринадцятеро, якби залишився тут, якби його не викрали?

Мене кинуло в жар.

І хто цей він? Теодор? Чи мій Тео — лише оболонка, а по-справжньому важливе те моторошне щось, що засіло в його голові?

«Господи, — я стрепенувся, піймавши себе на тому, що розмірковую про сина, наче про когось чужого та малознайомого, а слідом зринула ще більш божевільна думка: — Якщо Аймонт — хай що він є — здатен віщувати, що станеться за тисячі кілометрів звідси, чому він не передбачив, що хтось спробує викрасти Теодора?» Артеріями, неначе отрута, розпливалося почуття вини. А може, він і передбачив. Можливо, Тео намагався мені сказати, але я не зрозумів, не почув його, бо вважав за краще сховати голову в пісок і чекати, поки все розсмокчеться саме по собі.

Я довго сидів і невидющим поглядом тупився у стіну. І попри те, що неприємний осад після розмови зі Станкевичем нікуди не подівся, в мозку вперше проскочила думка про те, що раніше чи пізніше мені доведеться розповісти все.

44

У п’ятницю мене розбудив звук телефона. Тієї ночі ми з Євою вперше після викрадення заснули. Де-факто спати ніхто не лягав, просто за годину чи півтори до світанку — на ту мить ми протрималися без сну більше ніж сорок годин — виснаження потягло нас у чорний барліг, і ми, звісивши голови над ноутбуками, вирубилися. Єва — у спальні, я — в кімнаті Теодора. Мобільний задеренчав о дев’ятій ранку, тобто я пролежав у відключці більше ніж чотири години, втім, розплющивши очі, почувався жахливо. Те, у що провалився перед світанком, навряд чи можна було назвати сном. Швидше болісною формою забуття, що не гасила свідомість, а лише на нетривалий час занурювала в небуття. Упродовж перших секунд після пробудження я почувався таким дезорієнтованим, таким сильно «не тут», що мене охопив жах. Лише зусиллям волі мені вдалося повернутися до своєї квартири, до дитячої кімнати, у своє життя та своє тіло, що заледве поміщалося на замалому дитячому ліжку. Нарешті я закліпав і схопив телефон, подумки благаючи, щоби виклик не обірвався. Телефонував Цезар. Я притулив смартфон до вуха.

— Як ти? — запитав Роман.

— Тримаюся, — стомлено відповів я.

— А Єва?

Я нарозтяг прокректав на знак того, що не знаю відповіді:

— Та хрін його знає, чувак. Вона як у прострації, байдужа до всього. І це так… — я хотів сказати «так дратує», але в останню секунду передумав, — це так дивно.

— Їй важко.

— Мені теж важко! Але я не опускаю рук, намагаюся щось робити, — я видихнув. Але тут Єва розчахла двері дитячої й застигла на порозі, тож я договорив тихіше: — Ти щось дізнався?

Я відірвав смартфон від вуха й увімкнув гучний зв’язок. Єва, не зронивши й слова, кивнула.

— Так, — долинуло з динаміка. — Тільки не можу визначитися, добре це чи погано. Ми перевірили Віталія Костюка, і я думаю, що він непричетний.

— Ну от! — я вклав у свій тоскний і дещо театралізований вигук стільки скепсису й зневіри, скільки міг, але це не приховало страху. Якщо прокурор непричетний, хто тоді викрав Теодора? Все ще розм’якле після сну серце тьохнуло: чудово усвідомлював, що Ромич не розкидатиметься подібними заявами безпідставно, а відтак остання ниточка вислизла з моїх рук. У мене не зилишалося більше за що далі чіплятися.

— Не поспішай, — трохи сердито відрізав Рома. — І не будь таким скептичним. Тобі ж не треба розказувати, що прокуратуру зараз реформують, триває колосальне скорочення. У Рівненській області вже звільнили сімдесят осіб. Ще стільки ж, якщо не більше, мають скоротити у вересні. І це не водії чи прибиральниці, це — прокурорські працівники, окремі з десятирічним стажем. Під кожним другим крісло горить. У нас є спеціальний відділ із внутрішніх розслідувань. І коли я прийшов до них і сказав, що прокурор районної прокуратури може бути причетним до викрадення дитини, вони не просто поставилися до моїх слів з усією серйозністю, вони вчепилися в Костюка, як бульдоги. Мінус один, розумієш? Він проколовся, його турнуть зі служби, і це дасть змогу зберегти когось потрібнішого, — мій товариш перевів подих. — Але поки це глухий кут. У вівторок Костюк увесь день провів на чергуванні. У середу, на момент викрадення Тео, він оголошував підозру алкоголікові, який два тижні тому штрикнув ножем приятеля по чарці. Його бачили десятки людей.

Єва сперлася плечем на стіну. Я встав, механічно розрівняв пальцями злипле після сну волосся й виглянув у вікно. Над містом повзли низькі, набряклі дощем хмари. Телефон залишився лежати на ліжку.

— А його брат? — кинув я через плече.

— Про нього теж дізнався: Руслан Костюк, приватний підприємець, молодший за Віталія на чотири роки. Тримає фірму з виробництва меблів у Здолбунові. Фірма маленька — троє осіб. У середу вони весь день розвозили містом замовлені меблі. З дев’ятої ранку до восьмої вечора об’їхали п’ять квартир і будинок. Учора місцеві дільничні пройшлися й опитали і замовників, і сусідів. Усі підтвердили, що бачили Костюка: він допомагав заносити меблі та сам їх збирав. Учора я особисто спілкувався з Костюком-старшим, ну, з прокурором. Він шокований, але не так через звинувачення, як через імовірну втрату роботи. Пообіцяв поговорити з братом, а сьогодні зранку надіслав мені довжелезний список людей, готових підтвердити і його, і братове алібі, і не лише на момент викрадення, але й упродовж трьох днів до того. У понеділок і вівторок Віталій Костюк не відлучався з роботи. Його брат працював над терміновим замовленням, отриманим у вихідні. У мене на руках три десятки телефонів і домашніх адрес, і цього достатньо, щоб простежити пересування обох Костюків із точністю до десяти хвилин. У них залізобетонне алібі, — Рома Цезарко зітхнув. — Мені шкода, чувак. Ми не туди риємо.

До цих його слів я гадав, що гірше мені вже бути не може. Думав, це вже дно, аж раптом воно розкололось, і я відчув, як це — втрачати останню надію. Шлунок підпер горлянку, і я наче полетів у прірву.

— Що тепер?

Ромич замислився, а потім заговорив, повільно й тягуче, так, мовби зважував кожне слово у долоні:

— Ти, мабуть, зненавидиш мене за те, що я скажу, та в цій ситуації найкраще — це чекати. Хай якою недосконалою здається тобі робота слідчих, але процедури, яких вони дотримуються, є найбільш ефективними з усього, що можна вдіяти. Це єдине, що, можливо, дасть результат.

— Ромич… — у відчаї прошепотів я.

— Чувак, ти справді не досягнеш більшого, гасаючи містом у пошуках Тео. Минуло два дні. Слід охолов. Пробач, але це факт. Щоб у міліції не розслаблялися, ти можеш сходити до ювенального прокурора, опишеш ситуацію, попросиш, щоб узяв справу на контроль. Цей прокурор займається винятково дітьми.

— Де його знайти?

— В обласній прокуратурі є відділ захисту прав та свобод дітей. У міській сидить його представник — зазвичай жінка. Якщо хочеш, я дізнаюся, хто ювенальний у Рівному, а тоді зателефоную й домовлюся про зустріч. З’їздите з Євою й поговорите.

— Буду вдячний, — кволо погодився я.

— Сам по собі ювенальний прокурор не веде розслідування, але може контролювати слідчих. Я пресуватиму їх зі свого боку, щоб відчували, що над ними нависають. Повір, на цей час такий варіант найкращий.

— Дякую… Хоч за це дякую.

— Немає за що. Якщо довідаюсь щось нове про Костюків, одразу наберу. І тримайся! Ми його знайдемо.

— Бувай.

Я обернувся. Євині губи тремтіли, а з осклянілих очей зблідлими щоками збігали каламутні сльози.

45

Злива наздогнала нас, коли я шукав місце для Nissan’а. Авто вдалося приткнути за двадцять кроків від входу до Рівненської місцевої прокуратури, та, добігаючи до її викладеного сіро-жовтими плитками холу, ми з Євою встигли змокнути до нитки. Мовчки піднялися на другий поверх. Я знайшов потрібний кабінет і, струсивши воду з волосся, встромив голову в проміжок між одвірком і краєм напівпрочинених дверей. І лише потім негучно постукав. За столом у просторій кімнаті з трьома височенними вікнами сиділа струнка дівчина у безпретензійному діловому костюмі з довгим, ретельно розчесаним рудим волоссям. Напевно, Цезарю сподобалася б.

— Доброго дня! — глухо привітався я. — Ми домовлялися про зустріч.

На дверях тьмяно зблискувала лаком табличка «Соломія Косар, ювенальний прокурор Рівненського району». І хоч у кабінеті нікого більше не було, я однаково сумнівався, що переді мною прокурор. Дівчина здавалася надто молодою.

— Проходьте, — вона жестом запросила мене досередини. Кивнула на стільці з іншого боку стола. — Роман Цезарко попередив про ваш візит.

Єва плелася за мною, немов на прив’язі. Протягом усього часу, поки ми їхали від стоянки на Грушевського до міської прокуратури на Гарній, вона не зронила ні слова. Тупилася у вікно, та ні на що конкретно; застиглий погляд ковзав асфальтом, не просуваючись далі бордюрів. Я здогадуюся, про що ви зараз думаєте. Ви думаєте, що Євина поведінка дисонує з моїми про неї словами й геть не схожа на гіпертрофоване бажання піклуватись про дітей. І я готовий ще раз повторити: Єва була гарною матір’ю. Багато в чому — найкращою з усіх, яких я знав. Я не акцентував на тому, як вона ставиться до Теодора, бо розказував переважно про себе, та й, зрештою, ця історія не про ставлення моєї дружини до нашого сина. Я можу описати десятки епізодів на підтвердження того, якою хорошою матір’ю вона була, та жоден із них не стосуватиметься Аймонта, викрадення і того, що почалося згодом. Іноді я міг прикрикнути на Тео, особливо, коли той вередував. Єва дозволяла собі підвищити голос на сина лише тоді, коли малюк ліз до розеток чи ввімкнених електроприладів… Але після викрадення все змінилося. І тепер уже річ не в тім, що я мало оповідаю про Єву. Річ у тім, що після викрадення вона стала поводитись не так, як мусила би поводитися матір, у якої забрали єдиного сина. Якщо впродовж перших годин після зникнення Теодора її млявість можливо було пояснити шоком, то через два дні пошуків така поведінка викликала почуття досади та прикрості.

Ми розсілися. Соломія Косар запропонувала чаю або кави. Я відмовився й заходився викладати те, що нас сюди привело. Склавши руки на столі, вона вислухала, а потім сказала:

— Я постараюся допомогти. Але мушу відразу попередити: після реформи прокуратура більше не має повноважень, які мала раніше. Зараз я можу лише дати вказівку слідчому, а це насправді ні до чого не зобов’язує, — Косар покрутила у повітрі долонею з випростаними довгими пальцями, показуючи, що в міліції чхали на її вказівки. — Після розмови з Романом Михайловичем, ну, Ромою тобто, я не стала чекати й сама зателефонувала слідчому, — вона кинула погляд на розгорнутий щоденник біля її ліктя на столі, — капітанові Івану Станкевичу. З’ясувала всі обставини. Вони поки не розуміють мотиву, наголошують, що багато незрозумілого, але основна версія… вона полягає в тому… — Соломія Косар почервоніла, почала затинатися, а тоді одним махом завершила: — У міліції думають, що ви вбили свого сина, після чого інсценували викрадення.

Якщо я й здивувався, то лише тому, що нічого не відчув. Єва сіпнулася, на мить її обличчя витяглося, й на тому все, вона швидко опанувала себе.

— Чому ви це розповідаєте? — запитав я.

Косар ще дужче почервоніла.

— Бо ви не схожі на людей, які здатні вбити дитину. І я знаю Романа. Він старший на рік, але ми разом училися в академії.

Я подумав, що її відповідь є якоюсь непрофесійною, тобто не прокурорською, та змовчав.

— Що ви порадите? — цілковито новим для мене, не по-жіночому сиплим голосом озвалася Єва.

Соломія Косар довго зважувала відповідь:

— Найважливіше: стежте за тим, що говорите, спілкуючись зі слідчими. І якщо до понеділка нічого не зміниться, згодилося б найняти приватного детектива.

Загалом візит до ювенального прокурора виявився безрезультатним.

Я відвіз Єву додому, а сам, залишивши машину під під’їздом, пішов по продукти. Дощ, який був ущух, знову зарядив і ліниво розмальовував підсохлий асфальт чорними цятками. За півсотні кроків від під’їзду в кишені завібрував телефон. Я дістав і, не дивлячись, приклав його до вуха.

— Алло? Хто це? Це Мирон Белінський?

В одну мить світ перекрутився догори дриґом. «Спрацювало! — я почувався так, наче наскочив на факіра, що невідомо звідки виринув посеред дороги, а змія, яку він заколисував, виграючи на довжелезній флейті, скинулася просто в моєму животі. — Тео знайшли, хтось знає, де його втримують!»

— Так, це я!

Тиша. І за кілька секунд:

— Моє ім’я Віталій Костюк.

Я з шумом утягнув повітря крізь зціплені зуби. Напружені плечі безсило обвисли, а тримати біля вуха телефон стало нестерпно важко. Навряд чи ви зрозумієте, яким спустошеним я почувався.

— Що вам потрібно?

— Я знаю про ваше з моїм братом непорозуміння, — прокурор промовляв по-діловому стримано, але я чув десь на денці його голосу легке поскрипування переляку. — І я також знаю про… горе, що спіткало вашу сім’ю.

— Як ви смієте? — крізь зціплені зуби процідив я.

— Мироне, — спокійніше проказав він. Мені раптом здалося, що його голос нагадує голос мого декана з Острозької академії, й таке мимовільне ототожнення збентежило. Гнів трохи пригас. — Я розумію, чому ви так вирішили, — Костюк прокашлявся, — чому вирішили, начебто я чи мій брат викрали вашого сина. Визнаю, що після братової розповіді я погарячкував і скористався службовим становищем. Натиснув на дирекцію «Оптимального», через що ви втратили роботу. Мені шкода. Повірте, зараз мені страшенно шкода, і я хотів би прокрутити все назад. Але присягаюся, мені ніколи навіть на гадку не спало заподіяти шкоду вам чи вашому синові. У мене самого є діти. Хлопчик і дівчинка. Хлопцю майже стільки само, як вашому, — шість. І я б ніколи так не вчинив. Ніколи.

Він умовк.

— Я вам не вірю, — відрубав я, хоча в душі вже відчував протилежне. — Та навіть якби повірив… однаково — навіщо ви телефонуєте?

— Я не… — прокурор знову стих. — Я ні про що не прошу. Я готовий відповісти на кожне звинувачення. А телефоную запевнити, що ні я, ні мій брат не здатні на таке. Навіщо це нам? Самі подумайте: ламати життя через якусь бійку? Так ризикувати заради того, щоби що-небудь довести? Я не дурний, і ми з братом маємо що втрачати, повірте. Я зателефонував, щоб сказати: Мироне, ви марнуєте час. Ви ганяєтеся за привидами, і це не допоможе повернути вашого сина.

Він почекав на мою відповідь, але в ту мить моя рука опустилась. Я більше не міг притискати телефон до вуха. Останнім, що почув, був приглушений оклик: «Мироне?» — після чого розірвав зв’язок. З очей покотилися сльози. Який із мене батько, якщо я не спроможний захистити сина? Який із мене батько, якщо я не можу виконати свій обов’язок перед тим, кого люблю? Шию немов гарротою стиснуло. Усвідомлення батьківського безсилля стало безжалісно щемким. Таким болючим, що від нього хотілося померти.

А потім здригнувся від жахливого припущення: а що, як ми його не знайдемо і згодом я його забуду? Мине рік, чи два, чи п’ять років, і мені більше не вдасться пригадати обличчя Тео, не підглянувши у фотографію. Ця думка виявилася найстрашнішою з усіх, які навідували мене після викрадення, і, звісно, її було неможливо спекатись. Отупілий, стривожений і злий, я зазирав у коловорот чорних думок, намагаючись видобути звідти образ сина. Переді мною спливав туманний силует, але пам’ять і уява майже відразу згущували цей туман у чіткіші форми. Поки що згущували. А як буде через кілька років? Із затуманеними слізьми очима, не випускаючи з уяви образ Теодора, я крокував до магазину. Спотикався і думав про те, який із мене батько, якщо через кілька років я, простуючи цією самою вулицею, не зможу його пригадати.

46

Субота, 13 червня. Ніч.

Я розплющив очі, знову почуваючись примарою, чимось зовсім відірваним від тіла. Відчуття виявилося таким реальним, що впродовж кількох секунд я не усвідомлював, що ніч іще далека від завершення. Потім збагнув, що вдруге протягом доби закуняв із ноутбуком на колінах у кімнаті Тео. Скосив погляд на смартфон — двадцять по першій ночі — і прислухався. Нечіткий шум, що линув у кімнату крізь відчинене вікно, розпався на окремі звуки: розмите торохтіння товарняка, що прямував через місто, далеке завивання поліцейської сирени, гавкання собак і приглушені голоси, які з висоти дев’ятого поверху скидалися на п’яне белькотання прибульців з іншої галактики. Зате у квартирі панувала тиша. Отже, Єва також заснула.

Я напівлежав, прихилившись спиною до холодної стіни, не рухаючись і не вмикаючи ноутбук. Ні про що не думав. Біль не покидав мене — у животі зяяла порожнеча, не така, як від голоду, інша, чорніша, — проте мені здавалося: якщо не рухатись, цей біль можна терпіти як завгодно довго.

Зрештою я повернув голову. Ніч уливалась у вікна, місто видавалося чужим. У кволому бурштиновому світлі ліхтарів усе поставало інакшим, щоправда, я й почувався по-інакшому. Дощ ущух, не залишилося навіть запаху, і хмари відступили. Нічне небо скидалося на розстріляну з дробовиків темно-синю завісу, крізь дірки в якій пробивалося світло далеких прожекторів. Гаразд, Костюки непричетні. Але якщо не вони, то хто? Кому могло знадобитися викрадати Тео? За три дні ніхто не зателефонував із вимогою викупу, тож це помалу скерувало мої думки в інше русло. Я ввімкнув ноутбук. Чекаючи, доки ноут вийде зі сплячого режиму, я міркував про те, що відповідь увесь час лежала під носом, однак, зациклившись на сутичці з Русланом Костюком, я із гідною заздрощів упертістю не помічав її. Якщо всі інші версії відпали, та, що залишилася, — хай якою фантастичною вона виглядає, — зазвичай і є правильною. Загалом, кому потрібен Теодор? Збагнувши очевидність відповіді, я спалахнув злістю до самого себе. Клятий прокурор мав рацію: я змарнував три дні, ганяючись за привидами!

Я відкрив Gmail, розділ «Надіслані» та розгорнув лист угорі списку.

From: miro.belinksy@gmail.com

To: peyton.norwood@usdoj.gov

Subject: 06/10 washington metro terror attacks

Date: Wed, 10th June 2015, 10:43 a.m.

сьогодні ввечері 10 червня бойовики іділ…

Пейтон Норвуд. Ліза Джин казала, що це агент із Вашингтонського відділення ФБР. Я зайшов у Google, ввів ім’я у пошуковому рядку, натрапив на кілька безликих fb-профілів, але загалом сервер не видав хоч якихось прийнятих результатів.

Раптом одна нитка з клубка думок, що вертілися у голові, почала відокремлюватися. Під ложечкою неспокійно засмоктало. Раніше я такого не робив, а тому про те, як переглянути історію пошуку в Google, довелося запитувати Google. За мить я вже опинився в розділі «Історія активності в Інтернеті та додатках», вибрав дату 10 червня та прокрутив запропонований системою перелік до запитів, зроблених між десятою й одинадцятою годинами ранку. Мене обсипало жаром, а потім у грудях щось безгучно тріснуло й, зрушивши з місця, посунуло вниз, наче лавина. Після 10:22 один за одним ішли три записи:

пошук peyton norwood washington field email 10:27

пошук peyton norwood fbi email 10:24

пошук special agent norwood 10:22

10:22 — у цей час Єва перебувала вдома, ще навіть не отримала смс із «Нової пошти», а за ноутом сидів Теодор. Він шукав — чи то пак щось примушувало його шукати — інформацію про агента Норвуда. Що це? Яким чином це може бути правдою?

Лавина набирала сили.

Я поспіхом провів аналогічні запити та переглянув результати. Адреси Норвуда серед них не виявилося. Та це вже не мало значення. Мої нутрощі плавилися, ніби залишений без охолодження ядерний реактор. Я підхопився й вискочив у коридор. Увімкнув світло. Де вона? Руки тремтіли, проте думки залишалися кришталево чистими. Я розкрив шафу. Що було на мені в той день? Джинси. Я точно сховав її в джинси! Купа джинсів полетіла на підлогу, я взявся гарячково перебирати їх, нишпорити в кишенях. І зрештою знайшов, що хотів. У задній кишені «Колінзів» пальці натрапили на продовгувату пластинку із цупкого паперу. Видихнувши, я витягнув на світло трохи зім’яту візитівку Лізи Джин Торнтон.

Я вимкнув світло, повернувся до дитячої, причинив за собою двері й оглянув візитівку. +1 (202) 757-2923. Чудово уявляючи, у скільки стане телефонна розмова з Америкою, вирішив за краще поповнити Skype-рахунок і зателефонувати через Skype. За три хвилини я вже вводив номер. Невдовзі Ліза Джин Торнтон відповіла:

— Так?

Лавина розігналася так, що мене тіпало. Я двічі роззявляв рота, та не міг витиснути із себе навіть хрипіння.

— Хто це?

За третім разом я нарешті виплюнув:

— Мирон Белінський з України.

— Як ваш син? — інтонація вмить змінилася. — Ви знайшли його?

І несподівано відчуття лавини щезло. Я ніби з розгону врізався у стіну, й удар на секунду вибив із мене всі почуття й емоції.

— Я… — слова зісковзували з язика та провалювались назад у горлянку.

— Звідки ви телефонуєте? — запитала американка.

Я здогадався, що на її телефоні висвітився якийсь химерний номер.

— Через Skype.

— Тоді зачекайте. Я хочу вас бачити.

Перш ніж я встиг щось сказати, Ліза Джин Торнтон припинила розмову. За мить із динаміків полилося характерне Skype-пілікання: користувач elizabeth.thornton пропонувала розпочати відео-чат. Я відповів. Секунд п’ять екран залишався темним (установлювалося з’єднання), а потім на ньому разом проступили кольори, і я побачив обличчя американки. Русяве волосся спадало на плечі. Очі були підпухлими й утомленими.

— Як ви? — поцікавилась вона. — Які новини?

— Його не знайшли.

Ліза опустила погляд:

— Мені шкода.

Збентеження поволі минало, я супився, нагадуючи собі, для чого телефонував. Набравши в груди повітря, нарешті зважився:

— Це ваших рук справа?

Вона ривком підняла голову:

— Не розумію.

Її індиферентний вираз обличчя роздратував мене, у грудях завирувало обурення:

— Не брешіть мені! Я знаю: ви якось із цим пов’язані!

Ліза закліпала:

— Про що ви, Мироне?

— Це ви його викрали?! Це ж ви забрали мого сина, правда?!

Її очі спалахнули. Спершу мені здалося, нібито через розчарування тим, що її викрили. Проте насправді в її очах не крилося нічого, крім суміші гарячої, настороженої цікавості та повного нерозуміння.

— Що?!

— Вам потрібні були його листи! — гаркнув я.

Американка видала горлом щось середнє між «е» та «а» й ошелешено прошепотіла:

— Ваш син?..

Я став почуватися так, наче хтось висмикнув із мого живота пробку. Кипуча злість і обурення з бульканням стікали на підлогу, а я поволі здувався, як повітряна кулька. І річ не в тім, що Ліза Джин Торнтон здивувалася. Здивування ж бо можна зобразити. Річ у тім, що вона не повірила. Таке не зіграєш.

— Я просто… я подумав, що…

Вона промацувала моє лице своїми дивовижними, широко розплющеними очима, а я вже майже чув слова, що крутилися на її язиці: «Мироне, ви при своєму розумі? Ви збожеволіли». Від американки линули не так сумніви, як співчуття. А ще розчарування й легкий смуток. Вона вирішила, що я перегорів, геть ошалів від утрати сина, але вголос нічого не промовила. Натомість Ліза Джин Торнтон тихо підштовхнула мене:

— Поясніть, чому ви так вважаєте.

І тепер я думаю, що, якби не ті її слова, все склалося б по-інакшому. Я мав останню можливість зіскочити з дороги до провалля. Якби я вчасно припнув язика, майже напевно, ніхто нікуди не поїхав би, і на тому все скінчилося б. Можливо, скінчилося б. Та це все дурня. Легко вдавати розумника заднім числом. Я промчав повз той поворот, нічого не усвідомивши.

І я взявся розказувати. Усе наклалося: нескінченні взаємні образи, недомовки, кредит, проблеми на роботі. Ми з Євою перетворилися на наїжачених самітників, утомлених від необхідності ночувати під одним дахом. Я давно так ні з ким не говорив — отак, щоби без гальм, відверто, — не виливав до сухого душу, і мене прорвало. Я почав і не зміг зупинитися, поки не виклав усе. Слова самі народжувались у роті. Я розповів про операцію, про те, як після неї змінився Теодор, про його нічні кошмари, сомнамбулізм і здатність розпізнавати (читати?) англійський текст. Я розповів про уявного друга — Аймонта, — а також про те, що малий сказав, нібито це він написав листа, і що, зваживши все, я не маю підстав йому не вірити. Ліза уважно слухала. Не знаю, що коїлося в неї в голові, та мушу віддати належне: Ліза Джин Торнтон вислухала мене до кінця. А потім озвалася:

— Отже, ви стверджуєте, що обидва попередження написав ваш син… надрукував під диктовку антропоморфної примари, що з’явилась у його голові через декілька місяців чи років після невдало проведеної операції.

Попри її намагання витіснити з голосу критично-недовірливі нотки, я мав себе зараз за мішок із лайном:

— Ви не вірите мені.

Вона не ховала очей.

— Пане Белінськи, мені важко відповісти на ваше зауваження. Двічі з вашого мейла на адресу ФБР надходили повідомлення про злочини, які ще не відбулися. Це вже мусило б виклика́ти недовіру, та ми обоє знаємо, що повідомлення — незаперечний факт. Я не можу сказати, що не довіряю вам. Утім, я не можу сказати, що вірю в те, що ви розповіли. І я почувалася б так само, якби ви заявили, що автор обох листів, наприклад, ваша матір або дружина. Ну гаразд, твердження про те, що листи нібито відправив ваш чотирирічний син, здивувало трохи більше, та воно однаково не дає відповіді на основні запитання: яким чином? навіщо? чому?.. Мені потрібен час, щоб усе осмислити.

На якийсь час між нами залягла ніякова мовчанка. Розчарований і злий, я жалкував про вчинене.

— На все добре, — попрощалась американка. Skype булькнув, і вікно з чатом зникло.

Я задивився на яскравий прямокутник екрана та подумав, що більше не почую її. Ліза поміркує, вирішить, що я з’їхав з глузду, й забуде про все. Що, зрештою, було б не так погано.

Проте я помилявся. Щоб мені сказитися, як же я помилявся.

47

Я бачив сон. Уві сні

я прокинувся в дивному місці, що здавалося водночас і тісним, і оманливо безмежним. Стін чи стелі не проглядалося. Піді мною — лише холодна земля. Було темно, простір заливала чорнота, лиш де-не-де жевріли знекровленим монохромним світлом продовгуваті, за формою схожі на жолуді світильники. Вони не мали опор, просто висіли в порожнечі, розганяючи довкола себе пітьму.

Зненацька я почув:

— Тату… тату…

Упізнавши голос Теодора, витягнув шию. Далеко, метрів за двісті від себе, помітив невисокий силует. Він метався з одного боку в другий, то проступаючи в розмитому світлі, то провалюючись у темряву. Наче щось шукав — гарячково, у відчаї.

— Тату… тату… та-а-а-ту-у…

Секунду чи дві, захльоснутий незрозумілою тривогою, я сторожко придивлявся до силуету, проте довго стримуватися не вдалося.

— Тео! — вигукнув я. — Я тут! Сюди!

Силует зупинився, повернув голову (точніше, напевно, повернув голову, бо бачити цього я не міг) і посунув у мій бік.

— Я тут! Іди до мене!

Він мовчки наближався. Пришвидшуючись. Чи то лише здалося?

І чому він умовк?

— Тео?

Я сперся на руки, перекинувся на бік. Угризаючись очима в пітьму, чекав. Чекав, доки силует опиниться на світлі, але щойно невисока постать уступила в розмазану по краях світлову сферу, яскраве ядро в центрі сфери з гучним тріском лопнуло. Лампа розлетілася на друзки, й силует затопила пітьма. Я ледве встиг роздивитися худі ноги. І щось іще — чи то плащ, чи то ганчірку, — що хвилями клубочилося по землі довкола них.

Із наступним світильником сталося те ж саме. Щойно істота наблизилась, жолудеподібний плафон вибухнув, сипонувши врізнобіч скалками.

Щось підкралося до мене, тягнучи за собою шлейф із мороку.

Я відсахнувся і, допомагаючи собі ліктями, поповз у протилежний бік. Я згорав від бажання врятувати Тео, та водночас якась незрима сила торсала мене, безмовно, у такт із ударами серця наказуючи: тікай! тікай! тікай!

— Тату! — почулося зовсім близько, і я раптом збагнув, що це не Теодор. Тео ніколи не говорив таким масним і солодкавим голосом.

Я скочив на ноги та, шпортаючись, побіг. З-за спини долинув брязкіт ще одного розбитого плафона. Задихаючись, я озирнувся. Силует, що переслідував мене, неначе граючись у хованки, розсміявся моторошним, слизьким сміхом і відскочив у пітьму. Я подумав, що він напосідатиме, доки не розіб’ється остання лампа, а тоді…

Тоді воно добереться до мене в темряві.

48

Я прочуняв у попелястому передранковому світлі, устигнувши вхопитися за відлуння якогось знайомого звуку. Перевів затуманений погляд на смартфон, що лежав біля стегна. Екран світився: щойно надійшло повідомлення. Я провів пальцем по екрану. Повідомлення від Лізи Торнтон складалося всього з двох слів: «Увімкніть Skype». Тілом прокотилася дрож, наче до спини приклали холодну ганчірку.

Не встаючи, я взяв ноут на ліжко й увімкнув його. Щойно запрацював Skype, по центру екрана з’явилося повідомлення про виклик від elizabeth.thornton.

— Мироне, доброї ночі!

Перші слова випорснули з динаміка ще до встановлення відеозв’язку.

— У нас уже ранок, — буркнув я.

— Тоді доброго ранку, — картинка налаштувалася. Волосся американки виглядало дещо розкошланим, а очі здавалися сиво-сірими, неначе два відполіровані сталеві ґудзики. Вона проказала: — Я вірю вам.

Я спохмурнів.

«Що змінилося за кілька годин?»

— Чого раптом?

— Я впевнена, що попередження написав ваш син.

Я сів на ліжку. У животі заворушилися гарячі черв’яки, однак уперше за останні три доби серед них були не тільки розпач, розгубленість і млосне усвідомлення безсилля, серед них, немов з-під рихлої землі, пробивалася надія.

— Чому? — голос забринів, як струна, і в ньому більше не вчувалося скепсису.

— Після першого листа ми почали стежити за вашим будинком. Через супутник. Ви не уявляєте, скількох зусиль вартує вибити дозвіл на використання супутникового часу, та зрештою я переконала керівництво, що це важливо. Після нашої сьогоднішньої розмови я переглядала записи, — моє серце ривком пришвидшило хід, я чіплявся за кожне її слово. Ліза помітила це й холодно, по-діловому посміхнулась: — Зараз дещо надішлю.

Skype теленькнув, сповістивши про отримання файлу — графічного документа у форматі JPEG із об’ємом 7 мегабайт. Я завантажив і відкрив його. Зображення виглядало як скріншот із Google Maps за винятком того, що було більш чітким та яскравим.

— Що це?

Хоча, чорт забирай, ще до того, як розтулив рота, я вже знав, на що дивлюся. Кров відринула від обличчя.

— Це ваша дружина виходить з будинку, — сказала Ліза.

— Так, — загальмовано згодився. Я впізнав багатоповерхівку, вулицю, дерева перед під’їздом. Навпроти входу до під’їзду стояла зелена машина з тонованими до чорного вікнами. За десять кроків на південь від неї застигла в русі крихітна постать. Навіть без наближення зображення я впізнав Єву.

— Гляньте на час.

Я зиркнув у правий нижній куток знімка, де було зазначено час: 03:38 A.M. EST.

— Третя тридцять вісім ранку. Це східноамериканський стандартний, — промовила американка.

— Я розумію.

— П’ять хвилин до відправлення другого листа, — Ліза знову стримано всміхнулась. Я чув, як вона повела мишею — очі забігали, щось вишукуючи на екрані. Потім скинула голову: — А це викрадачі.

Від хвилювання в мене потемніло в очах. Skype тенькнув. Я завантажив другий файл і похапцем відкрив його. На екрані — те саме подвір’я перед багатоповерхівкою, лише наче за пеленою туману (схоже, над будинком зависла тонка хмарина). Єва зникла, замість неї я бачив двох чоловіків у бейсболках і не по-літньому темних куртках. Один із них сідав на місце водія з лівого боку машини. Інший — той, що підступив до правих дверцят, — притискав до грудей щось таке, що я спершу сприйняв за великий чорний пакунок, аж поки не помітив худеньку ручку, що стирчала вбік, і клапоть жовтої тканини, який виглядав трохи нижче. У животі перекинулася свинцева куля. Серце вже не билося, а аритмічно сіпалося й дзижчало, неначе шкіряний мішок, наповнений розлюченими бджолами. Чоловік у бейсболці ніс Теодора, загорнутого в якесь чорне дрантя. Я буквально відчував, із яким напруженням пальці його лівої руки притискають обтягнену сукном голівку до сірої куртки. Притискають із жахливою силою, щоби заглушити схлипування й плач. Я до максимуму збільшив зображення, наблизив обличчя до екрана та сфокусував погляд на худенькій ручці з розчепіреними пальчиками. Нігтики було важко розрізнити, проте я не сумнівався, що дивлюся на долоню свого сина. Біль у кутніх зубах привів мене до тями, і я трохи розслабив щелепні м’язи. Моє лице, відображене на невеликій панелі у лівому верхньому куті вікна Skype, здавалося чорним. Я відкрив рота, хапливо заковтнув повітря, та за мить щелепи неконтрольовано зчепилися знову, з тихим скрипом викришуючи емаль зубів. З очей заструменіли гарячі сльози. Ліза Джин Торнтон удавала, наче не бачить, як мене викручує, та спокійно повторила:

— Гляньте на час.

Із серця в спину та ліву частину грудей почали прострілювати блискавки, та все ж я її почув. Зменшив зображення та перевів очі у правий нижній кут екрана. 03:46 A.M. EST.

— Я вірю вам, — проказала Торнтон, — бо в момент викрадення, тобто в той момент, коли було надіслано листа, у квартирі залишався лише ваш син.

— Х… х-хто вони? — прохрипів я.

— Не знаю, це доведеться з’ясувати вам. Можу лише допомогти… — вона замовкла, а за мить Skype сповістив про надходження ще одного, третього зображення, — ось цим.

Напруження з щелеп перекинулося на решту м’язів (вони наче зсихалися та дерев’яніли), а пальці мимоволі стискались у кулаки. Я клацнув мишею та відкрив завантажений файл. Більшу частину фотографії займав зелений автомобіль. Знімок був таким чітким, що здавався рельєфним. Я розрізняв віддзеркалення навислих над лобовим склом гілок і листя. А ще бачив — під гострим кутом, звісно, та все ж достатньо чітко — номерний знак на передньому бампері.

— Зелений Volkswagen Bora, — прокоментувала Ліза, — номер АА 3178 КВ. Гадаю, вам відомо, що з цим робити.

— Ви… — я не міг знайти слів. Розумів, що мушу подякувати, та спромігся лише на нечленороздільне белькотання.

— Знайдіть свого сина, пане Белінськи, а потім ми поговоримо.

Остання фраза сколошкала мене. Страх і сумніви повернулися, знову, неначе ворони, забили чорними крилами над головою. Чи маю я їй вірити? Чи можна їй вірити взагалі? А як усе це — інсценування, щоб лише заплутати мене?

— Поясніть мені дещо. Як так сталося, що ви зателефонували мені за лічені хвилини потому, як надійшов лист? Як ви дізналися про нього? У вас же там була четверта ранку!

— Лист надійшов на мейл спеціального агента Норвуда, керівника нічної зміни. Можливо, це й збіг, але тієї ночі Пейтон Норвуд чергував. Він знав, що я літала до України, загалом був у курсі справ, а тому, отримавши нове попередження з вашого мейла, відразу набрав мене. Оскільки повідомлення виявилося незавершеним, я зв’язалася з вами.

Пояснення виглядало правдоподібним, але чомусь не заспокоювало.

— Не знаю, це якось… — я напружено змахнув руками.

— Спеціальний агент Норвуд шість років очолює групу з протидії наркотрафіку через мексиканський кордон, — заявила Ліза, — майже чотири роки займається Тіхуанським наркокартелем і безпосередньо Серхіо Вігліоне. Мушу зазначити, що без особливих успіхів. Повірте, після подій 30 травня Пейтона Норвуда не треба переконувати у важливості листів, що надходять із вашого мейла.

Однаково щось муляло мені, наче камінець у черевикові. Я пригадав історію пошуку в Google та посилання, які передивлявся. Адреси Норвуда не виявилось у мережі, його мейла не було у вільному доступі!

— Але чому мейл надіслано саме Норвуду?

Її незворушно-льодяна посмішка починала дратувати мене:

— А про це ми запитаємо вашого сина, пане Белінськи.

Я зібрався зі швидкістю блискавки. Скинув отримані від американки файли на флешку. Потім, подумавши, що розмахувати чотирисантиметровою флешкою перед слідчими якось не надто переконливо, роздрукував усі три знімки на принтері. Через здійнятий шум Єва прокинулась. Я нічого їй не розповів. Не те щоб я не хотів, ні. Просто не знав, як у кількох словах пояснити появу фотографій. Мовчанка між нами розрослася, ніби чагарник, продиратися крізь який ставало щодень важче.

— Ти куди? — насторожено звівши брови, запитала вона.

— У міліцію.

— Що там? Вони щось дізналися?!

— Ні. Я б тобі сказав.

— Тоді навіщо?

— Треба дещо завезти. Я незабаром повернусь.

— Що завезти?!

Я не відповів. Стиснувши в руці роздруківки, скотився на перший поверх, заскочив у свій Nissan і помчав до обласного управління міліції. Неспокій і збентеження пекучими хвилями омивали серце. Жар від них ішов такий, що очі перетворювалися на желе, і я вперше в житті не міг погамувати сльози. Разом із примарною надією повернувся дикий, первісний страх перед невідворотним. А що як уже пізно? Раз у раз я кидав погляд на аркуші А4 на пасажирському сидінні. Зверху лежав знімок, на якому викрадачі несли Тео до автомобіля. А що як, із жахом думав я, цей знімок стане останньою фотографією мого сина? Ні, я не готовий до такого! Я не хочу таке викорчовувати з пам’яті! Не хочу кожного ранку прокидатись у холодному поту, з відчайдушно розчепіреними пальчиками та клаптем жовтих шортів перед очима!

49

— Звідки у вас це?

Капітан Іван Станкевич прокручував між пальцями мою флешку й сонно витріщався на розкладені на столі аркуші. Слідчий зиркнув на мене й одразу відвів погляд, що, втім, не завадило роздивитися збентеження й тривогу в його посічених капілярами очах. Схоже, в ту мить він уперше подумав про те, що було б геть непогано, якби п’ять днів тому хтось інший узявся за мою справу.

— Це фотографія автомобіля, на якому викрадачі забрали Теодора, — наче заведений, повторив я. — Там видно номер, і я вимагаю, щоб за ним ви відшукали власника.

Судячи із запаху, Станкевич не встиг перед виїздом на роботу прийняти душ і почистити зуби. «Сімдесят кілограмів лайна, — міркував я, дивлячись на нього, — а смердить, як тонна». А тоді враз збагнув, що я такий самий, вим’ятий і розхристаний, що від мене також тхне, мов від безхатченка.

— Так, так, ми проб’ємо номер, але… — він підібгав губи: — Звідки?

Я нахилився до нього, навалившись на стіл. Брови з’їхалися на переніссі.

— Так, телефонна розмова, про яку ви згадували, вона справді була з ФБР. Так, вона не має жодного стосунку до викрадення. Так, — я тицьнув пальцем у роздруківки на столі; слідчий смикнувся, нібито мої розлючені думки обкидали його гарячими бризками, — знімки справжні. А тепер робіть, що хочете, та знайдіть мого сина.

50

Станкевич зв’язався зі мною ще до обіду. Я наготувався вислухати історію про викрадення машини за день до проникнення в мою квартиру, проте ситуація виявилася куди складнішою. Номери були недійсними. Я поцікавився, що це, в біса, означає. Капітан, затинаючись, пояснив: номер у базі є, однак 2011-го зареєстрований за ним автомобіль чи то передали на металобрухт, чи то він потрапив у аварію, після якої не підлягав ремонту й був відправлений на металобрухт. І реєстрацію скасували. Автомобіль — не Volkswagen Bora, а старенькі «жигулі». Власник — ветеран Другої світової, помер у лютому 2012-го на 87-му році життя. Станкевич запевнив, що міліція працює, та для того, щоб установити, що то за зелений Bora, знадобиться трохи більше часу, бла-бла-бла. Я не став запитувати, чи не здається йому підозрілим, що на машині викрадачів висіли недійсні номери з бази даних Державтоінспекції, й обірвав розмову.

Розпач повернувся та почав шматувати мене з подвійною силою. Я міг рухатися, дихати, але не думати. Свідомість затисло, ніби в невидимих лещатах. Ніколи ні до, ні після того я не відчував більшого відчаю й зневіри через власну безпорадність. Втрачати надію вдруге значно болючіше. Щоб побороти липуче безсилля та щоб хоч чимось зайняти себе, я заходився шукати приватного детектива. Знайшов одну агенцію в Рівному й дві у Луцьку, проте до жодної не звернувся. Якщо результат їхньої роботи співвіднесений з поняттям «якість» так само, як зовнішній вигляд їхніх сайтів із поняттям «дизайн», я сумнівався, що вони спроможні знайти Теодора.

О пів на третю я побачив ще один виклик із невідомого номера.

— Мироне Євгеновичу?

Чоловік. Судячи з голосу, років за сорок.

— Так, — стримано, притлумлюючи спроби кволого очікування перерости в щось більше, відповів я.

— Доброго дня. Мені потрібно з вами поговорити.

— Хто ви?

Коротка пауза.

— Це не важливо.

«Як це, в сраку, не важливо?!» — нервова система не витримувала. Я скочив на ноги. Зі спальні прибігла Єва, з німим запитанням утупившись не так у мене, як у прикладений до вуха смартфон. Я став до дружини спиною — погляд протнув вікно, вчепившись у сонце, що наливалося міддю.

— Хто ви?! — з притиском повторив я.

Викрадачі? Втім, думка не проіснувала й секунди, бо чоловік поцікавився:

— Де ви взяли знімки, що передали слідчому?

«Лайно собаче», — я скреготнув зубами. Станкевич замість виконувати свою роботу настукав на мене в СБУ.

— Ви нічого від мене не почуєте, поки не скажете, хто ви та що вам треба!

З динаміка долетіло слабке зітхання.

— Мироне Євгеновичу, будь ласка, не дратуйтеся. Не кричіть. Я лише прошу, щоб ви відповіли на…

На той час утихомирювати мене було марно. Однаково, що гасити вогонь бензином. Зі злості я перейшов на ти:

— Не заспокоюй мене!

— Ваші знімки, — йому довелося підвищувати голос, — це не знімки з квадрокоптера чи дрона. Ми зробили висновки, що вони з супутника, — він додав щось іще про оптику, про чи не найякіснішу оптику в світі, та я не слухав. Я молотив щелепою, задихаючись, немов викинута на берег рибина, доки вщент посинілий не загорлав:

— Йолопе схиблений, ти гадаєш, я стояв на даху й знімав, як викрадають мого сина?!

— Я не це мав на увазі. Я хотів лише запитати…

— У сраку запхай свої запитання! Замість того щоб шукати машину, ти телефонуєш мені й питаєш, де я взяв знімки?! Покидьки, невже так важко просто виконувати свою роботу? Поверніть мені мого сина!

Я волав ще секунд десять, перш ніж збагнув, що телефон не озивається жодним звуком.

51

Ніч із суботи на неділю видалася найважчою. Я почувався шматком дерева, з якого паразити висмоктали останні соки. Сумніви стали моїм другим «я». Кому тепер вірити? На що сподіватись? Можливо, я надто довірливий, і Віталій Костюк обдурив мене? Інакше чому на автомобілі викрадачів висіли номерні знаки, про наявність яких міг знати лише той, хто пов’язаний із правоохоронними органами? Проте — Цезар не обманював би. А може, до викрадення все ж причетні американці, а Ліза Джин Торнтон надіслала знімки винятково для того, щоби збити з пантелику та заплутати сліди? Але це також малоймовірно: я сам не так давно довідався (повірив?..), що листи писав Тео.

Незчувся, як мене огорнув тонкий, як серпанок, сон, причому знову в кімнаті Тео, так, наче, перебуваючи в дитячій, якось спокутував провину перед сином. Прокинувся ж із чорною дірою замість пам’яті. Упродовж кількох благословенних секунд я не пам’ятав ні про викрадення, ні про листи. Потім пригадав, одночасно усвідомивши, що мене трясе, ніби в літаку посеред тропічного циклону надзвичайної сили.

Розплющивши очі, побачив над собою Єву. Заплакане обличчя дружини палало, на шиї поздувалися жили. Вона термосила мене за плечі й кричала:

— Уставай! УСТАВА-А-АЙ!

— Що? Що таке?

— ЙОГО ЗНАЙШЛИ!

Я немов із пращі вилетів. Серце ще не встигло озватися зривистим барабанним дробом, а я вже стояв на ногах.

— Де?!

Єва побігла в коридор, я не відставав від неї.

— Мені зателефонував черговий із обласного управління, сказав, що до них привезли малолітнього хлопчика, він звірився з описом і зрозумів, що це наш син.

— Хто привіз?

— Я не знаю. Але він просив поквапитися, бо вони не можуть його заспокоїти.

Футболку я надягав уже в машині, тиснучи правою ступнею на педаль газу.

Була дев’ята ранку, припарювало. Небо пінилося хмарами. Черговий, що зустрів на прохідній, швидко провів нас до залитого м’яким світлом кабінету. У кутку за диваном, по- боксерському притиснувши худенькі ручки до тіла, стояв Теодор.

Я кинувся до сина, та малюк, не впізнавши мене, відсахнувся.

— Комашко, це я! — простягнув до нього руки. Єва за моєю спиною дрібно тремтіла. Вона торкалася до мене плечем, тож я відчував, як її тремтіння перекидається на мене.

Від Тео дуже пахло сечею. Немите, скачане в масні жмутки волосся спадало на лоба, частково затуляючи, як у зацькованого звіряти, перелякані очі. Очі обводили сірі кола. На правому передпліччі темнів довжелезний синець. Нігті на пальчиках зідрані, так, наче він дер голими руками замерзлу землю. Поруч на стільці з червоною тканинною оббивкою сиділа молода дівчина у міліцейській формі.

— Я нічого не могла з ним зробити, — вона сама ледь не плакала. — Ми викликали «швидку». Вона вже їде.

Теодор трусився й тихо, по-собачому скавучав. Я мусив кілька разів поспіль ковтнути, щоб заштовхати назад до шлунка гарячий клубок, що підкотив до горла.

— Тео, це я, твій татко…

Малюк підняв голову й нарешті впізнав мене. Та, незважаючи на розкриті обійми, не пішов у них. Я підсунувся ближче й обережно, дуже повільно, обійняв його. Проте він не вчепився руками за шию. Радше навпаки — вперся кулачками в груди, не даючи мені пригорнути себе.

— Явп… явп… — він намагався щось мені сказати.

Єва присіла поруч мене, потягнулася рукою до сина й обережно погладила його. Від хвилювання не могла видобути із себе жодного звуку.

— Що таке? Що таке, мій хороший? Не бійся, говори. Я тут, я тебе нікуди не відпущу, — я також гладив його по спині, переборюючи лячну знемогу від того, що Тео не припиняв тремтіти. — Все буде добре, комашко.

— Я з… я з-за… я з-з-з-за-п-пісяв їх, — Тео опустив голівку, чи то ховаючи обличчя за моїм плечем, чи то бажаючи подивитися на свої шорти, що за п’ять днів із жовтих стали коричневими. — Ш-ш… ш-ш-ш… ш-ш-ш-шорти, — його дихання пришвидшилося, Теодора буквально колотило в моїх обіймах.

У мене защипало в очах. Тео ніколи не мав проблем із нетриманням сечі. Іноді він впісювався в ліжку чи ще зовсім малим, загравшись, не встигав добігти до горщика, проте таке траплялося рідко, раз на півроку чи рідше — не частіше, ніж з іншими дітьми його віку. Ні я, ні Єва не сварили його за це. Я не дозволяв собі навіть беззлобно підсміюватися, навпаки намагався всіляко показати, що нічого страшного не відбулося — ну, впісявся, то впісявся, перевдягнулися й забули, — та попри це, Тео засмучувався. Востаннє такий казус стався на початку осені 2014-го, вісім місяців тому. Напередодні Тео пізно ліг і тому заспав, прокинувшись за двадцять хвилин до десятої, коли Єва вже поїхала на роботу. Спросоння не втямив, що хоче пісяти, запізно рвонув до ванної й умостився на горщик, коли трусики вже були мокрими. Він так цим перейнявся, що потай від мене вдягнув чисті труси, мокрі заштовхав на дно кошика з брудною білизною, а сам заховався під ковдрою та добрі півгодини вдавав, що спить. Я зауважив труси в кошику й одразу здогадався, в чому річ. Спробував ненав’язливо пояснити, що нічого страшного у цій ситуації немає, проте Тео ховав погляд, прикидався, наче не чує мене, а протягом дня кілька разів просив нічого не казати мамі. Я підозрював, що така сором’язливість не могла виникнути сама по собі, з нізвідки, припускав імовірне втручання тещі, втім, так і не виявив конкретної причини.

— Комашко, хороший мій, нічого страшного, — я рукою, якою гладив спинку, торкнувся шортів. Вони були холодними та всуціль мокрими. Схоже, малий мочився в шорти впродовж усього часу, що його втримували викрадачі. До крові гризучи губу, я притиснувся грудьми до худенького тільця й узявся за шорти другою рукою: — Давай їх знімемо.

— НІ!!! — вигук вийшов таким гучним, що мені заклало вухо.

Серцем неначе отрута розтеклася.

— Дурень! — обізвала мене Єва.

Я припустився кошмарної помилки. Більше, ніж упісятися, Тео соромився опинитися голим перед незнайомцями — ще один невідомо коли й від кого підчеплений комплекс.

— Маленький мій, я тебе загорну. Хочеш, я дам тобі свою футболку?

— НІ! НІ! НІ!

І тоді він почав кричати. Очі Теодора затягло каламутною плівкою, шкіра на обличчі набула мармурового відтінку, а рот нажахано вигнувся. Малий відсахнувся, а потім відштовхнув мене. Єва нахилилася, малюк відштовхнув і її. Потому, тримаючи напівзігнуті ручки перед грудьми, заверещав. Він репетував, не вмовкаючи, перериваючись лише на те, щоб судомно заковтнути повітря. Єва намагалася заспокоїти його, проте Тео сіпався під час кожної спроби до нього доторкнутися, так, наче з її пальців вихоплювались електричні розряди.

Мене роздирало від жалю та безсилої злості. Всередині все кипіло. Я бачив, що сльози градом обсипалися з Євиних очей. Якби в ту мить мені під руку втрапив той, хто влаштував викрадення, я б убив — убив би, не вагаючись і не задумуючись про наслідки, так жорстоко, як лише зміг би.

У двері зазирнув Станкевич і повідомив про прибуття «швидкої». З коридора долинув тупіт ніг, і за мить до кабінету вступили двоє лікарів — огрядна жінка років тридцяти та сивий чоловік із велетенською бородавкою на носі й покрученими артритом руками. Обоє у світло-зелених лікарських халатах.

— Що з ним? — жінка перевела погляд із Тео, який посірів від крику й аж підскакував у конвульсіях, спочатку на мої випростані руки, а потім на обличчя. Її лоб прокреслили злостиві зморшки, губи презирливо скривилися: — Ви батьки?

Схоже, вона вирішила, що істерика через мене.

— Так, — сказала Єва.

— Що з ним?

Я нарешті опустив руки:

— Тиждень тому його викрали.

Теодор не припиняв верещати.

— Говоріть голосніше!

— Його викрали! — сердито рявкнув я. — І знайшли лише сьогодні вранці.

Втрутилася дівчина-офіцер, що сиділа на стільці, перелякано обтискаючи переплетеними пальцями коліно.

— Його знайшли всередині ліфта однієї з багатоповерхівок на Макарова. Велика ймовірність, що хлопчик просидів там усю ніч.

— Зрозуміло, — погляд лікарки пом’якшився, презирливі складки довкола губів розгладилися. — Скільки йому?

— У липні буде п’ять, — витиснув я.

Жінка пройшла до столу, поставила на нього металевий ящик із медикаментами, відкрила його й дістала невелику прозору ампулу завбільшки з дві фаланги вказівного пальця. Швидко наготувала шприц для уколу.

— Потримайте його, — наказала мені, присідаючи поряд із Теодором.

Я інстинктивно схопив руку зі шприцем:

— Що ви йому колете?

— Седуксен, — трохи роздратовано пояснила лікарка. — Це заспокійливий і протисудомний засіб. Потрібно зупинити розвиток шоку. Потім завеземо хлопця до лікарні й вирішимо, як діяти далі, — я отупіло телющився кудись повз неї, якогось біса думав, чи не занадто вона молода. Лікарка струснула мою руку з передпліччя та наказала: — Тримайте його, поки я зроблю укол!

Я послухався. Із силою притягнув сина до себе. Тео заволав ще дужче й почав відбиватися. Ковтаючи сльози, я стискав малого в обіймах. Лікарка нахилилася, зісмикнула брудні шорти, мазнула змоченою в спирті ваткою по сідниці й уколола. Через хвилину Тео помалу стих і більше не відбивався, хоча все ще швидко дихав і легенько подригував м’язами.

— Пішли, — сказала жінка. Її сивий напарник, який із сумішшю старечої нудьги та втоми спостерігав збоку, мовчки взяв ящик із медикаментами.

Я підхопив Тео на руки та підвівся. Капітан Станкевич, даючи дорогу, пробурмотав:

— Я зателефоную вам. Пізніше. Ви ще маєте, ну…

— Добре.

Я попрямував до виходу й тільки тут помітив Єву. Бліда й перелякана, моя дружина забилася в куток між вікном і входом до кабінету. Вона стояла, приклавши руки до грудей, підпираючи стиснутими кулаками підборіддя, й тупилася скляним поглядом у протилежну стіну, не помічаючи ні мене, ні Теодора.

Ми швидко вибралися на подвір’я — попереду огрядна лікарка, потім її підтоптаний колега, за ним я з Тео та Єва — й сіли в машину швидкої допомоги. Жінка показала, куди покласти Теодора, після чого стиснула пальцями його зап’ясток, рахуючи пульс. Машина рушила. Обличчя малого залишалося сірим, немов вигорілий на сонці придорожній пил, проте судоми вщухали.

— Як він? — запитав я.

— Заспокоюється.

Схилившись над застеленою білим простирадлом каталкою, я погладжував сина рукою.

— Судоми вщухають, — лікар погладила Теодора зі свого боку, провела пальцями по худеньких грудях, — гляньте, м’язи розслабляються. Це добре. Я вколола йому 10 міліграмів. Доросла доза. Не те щоб велика, але й немала, як на п’ятирічного хлопчика. Він був у такому стані, що інакше я не могла, — вона помовчала, а тоді тицьнула в темні від вологи шорти: — Давайте роздягнемо.

— Він соромиться.

Жінка стримано посміхнулась:

— Зараз йому вже байдуже, повірте.

— Через седуксен?

— Так. Роздягайте.

Тремтячими руками я стягнув із сина шорти. Я боявся вдихнути, підсвідомо чекаючи на черговий істеричний спалах, подібний до того, що стався в обласному управлінні МВС, але седуксен перетворив мого Теодора на піддатливу ляльку з несфокусованим застиглим поглядом. Навіть дихання вирівнялося.

Я зняв із нього футболку, потому — лікарка підсунула мені пачку вологих серветок — ретельно витер йому ручки, груди та попку. Обдивився синець на передпліччі та пальчики. Коли вкривав голе тільце сина чистим простирадлом, він несподівано повернув голову й глянув на мене, як мені тоді здалося, цілком осмислено.

— Можна я візьму його на руки?

Лікарка, ледь вигнувши брову, зиркнула на Єву, котра сиділа, вчепившись пальцями в сидіння, й дозволила:

— Беріть.

Я просунув праву руку під шию Теодора, лівою, загортаючи простирадло, обхопив ноги під колінами, підняв і притиснув малого до грудей. Тільцем прокотилася дрож, але за мить Тео вткнувся гарячим носом мені в шию. Руки, що звисали над простирадлом, були холодними як лід.

Лікар удруге скоса зиркнула на мою дружину. Єва сиділа зліва від мене: не рухалась, не озивалась, не намагалась торкнутися малого та час від часу штрикала його переполоханим поглядом, так, наче не вірила, що то справді її син, неначе боялася, що їй підсунули іншого хлопчика, як дві краплі води схожого на Теодора. Я глипнув на дружину. Її обличчя скидалося на білу пластмасову маску з вицвілими, знекровленими опуклостями замість губів. Обрамлені темними колами очі сіпалися, постійно перескакуючи з однієї точки на іншу.

— З тобою все гаразд? — спитав.

Не розтуляючи губів, вона кивнула. Я відвернувся, втупився в каталку. На зім’ятому простирадлі лежали Теодорові шорти та футболка. Шорти подекуди стали чорними від засохлих фекалій.

— Він одужає? — озвалася Єва. Я підняв голову, намагаючись зазирнути в очі лікарці, та жінка, наморщивши лоба, вивчала поглядом смердючу ганчірку, на яку перетворилися шорти мого сина.

— Вам усе розкажуть у лікарні. Але не турбуйтеся, я впевнена, з вашим малим усе буде добре.

Несподівано лікарка примружилась. Простягнула руку до шортів, ледь помітно скривившись, перекинула їх і розрівняла, після чого витягнула щось із задньої кишені.

— Ви знаєте, що це таке? — вона тримала в руках згорнуту вдвоє смужку паперу завбільшки з посадковий талон на літак.

— Що? — здивовано кліпнув я.

Жінка розгорнула папірець. Я зауважив, що на ньому щось написано.

— У кишені шортів лежала записка.

— Дайте сюди, — пробелькотів я.

Вона простягнула записку. Притримуючи Теодора однією рукою, іншою я схопив її та розвернув написаним до себе. На папірці великими літерами проступали чотири надруковані слова:

СПОДІВАЮСЯ, ЦЕ БУЛО ВОСТАННЄ

— Що це? Що це таке?

Лікарка знизала плечима та підняла брови, мовляв, це ви мали б мені сказати.

— Я не розумію, я не… — змахнувши паперовим клаптем, повернув голову до Єви й застиг із роззявленим ротом.

Дружина відсахнулася, так, наче побачила перед собою змію. Її груди конвульсивно надималися й опадали. Це виглядало жахливо, неначе щось, що розпирало грудну клітку, мало от-от розірвати тіло на шматки. Праву руку вона притискала до тулуба, пальцями лівої вчепилася в передпліччя та повільно сунула від ліктя до кисті, залишаючи чотири криваві смуги. Наступної миті Єва голосно кавкнула, різко зігнулася навпіл, заштовхала кулаки собі до рота й застогнала. Ще через секунду її стогін переріс у неспинне монотонне виття.

52

Пізніше я довідався від Станкевича подробиці. Теодора знайшли о восьмій ранку в кабіні ліфта десятиповерхового житлового будинку на перехресті вулиць Макарова та Князя Острозького. Це в західній частині Рівного. Хтось уночі заштовхав його туди, заклеївши рота скотчем, щоби крики не побудили мешканців. Ані рук, ані ніг малому не зв’язували — знали, що самотужки він не вибереться: Тео занадто легкий, щоби старезний, установлений ще за радянського часу ліфт зреагував на його вагу, та занадто низький, щоби дістати рукою до кнопок. Його вкинули досередини, після чого двері зачинились, а світло погасло, мовби в ліфті нікого не було.

Як довго Тео просидів у темній кабіні, кличучи на допомогу та дряпаючи нігтиками її стінки в даремних сліпих спробах знайти вихід, я не знаю. У понеділок лейтенант Лужний опитав мешканців. Тієї ночі найпізніше додому повертався хлопчина, що винаймав однокімнатну квартиру на сьомому поверсі. За його словами, він вийшов з ліфта й ступив до квартири за десять до другої. Тобто між другою ночі та восьмою ранку ліфтом ніхто не користувався.

Теодора виявила двадцятип’ятирічна продавчиня одягу з торгового центру «Екватор». Тієї неділі в неї був робочий день, і вона саме прямувала на роботу. Викликала ліфт, а коли двері роз’їхались і спалахнуло світло, побачила перед собою Тео. Точніше, побачила не зразу, бо Теодор стояв за однією з напіврозчахнутих стулок ліфтових дверей. За словами Станкевича, двері відчинились наполовину, застрягли, бо навіть бозна-скільки просидівши в пітьмі, Теодор не припиняв шукати вихід, і в ту мить, як дівчина натиснула на кнопку виклику, хлопчик совав пальчиками в щілині між корпусом і дверною стулкою. Коли двері почали відчинятися, його праву руку затягнуло й затисло в щілині. Звідти й синець.

Дівчина вивела Теодора, відклеїла скотч і спробувала розпитати, де його батьки, та, певна річ, Тео не спромігся відповісти на запитання. Він навіть не плакав. Лише тремтів і жалібно кувікав, раз у раз зриваючись на вереск. Вона викликала міліцію, хлопця забрали до відділка, де черговий швидко второпав, що це саме той малий, якого нещодавно оголосили в розшук, і наказав везти його до обласного управління.

Записку в кишені ніхто не помітив. У понеділок я відніс її Станкевичу, втім, експерти не знайшли на папірці жодних відбитків. Окрім моїх, звісно.

53

У лікарні нас протримали півтори години. Найперше Теодора напоїли чаєм і спробували нагодувати кашею. До каші він майже не торкнувся, а чай випив увесь. Потім йому зробили кардіограму, рентген, узяли аналізи, вкололи ще заспокійливого і, не виявивши загрозливих травм, відпустили додому. Травматолог, який оглядав Тео останнім, наголосив, щоб ми обов’язково повели малого до психолога. «Вам пощастило, що ваш син іще малий, — сказав він, — тобто достатньо малий. Він пластичний. Думаю, за якийсь час забуде пережите й повністю відновиться». Дивлячись на Тео, я так не думав. Тобто я сподівався, що саме так і станеться, але мусив докладати немалих зусиль, щоб у це повірити.

Єві, до речі, також укололи заспокійливого.

Упродовж перших днів після повернення Теодор увесь час спав. Прокидався лише поїсти, та навіть за їжею не вилазив з-під ковдри. Ми давали йому таблетки — заспокійливе, прописане в лікарні, — й ні на хвилину не залишали самого. Я надув привезений із Затоки плавальний матрац і ночував на підлозі в дитячій кімнаті, щоби бути поряд, якщо раптом малий прокинеться серед ночі.

Але Тео не прокидався. І це, як на мене, було непогано, бо сон — бодай і навіяний медикаментами — помалу зцілював його. Що було з біса кепсько, що було просто жахливо — це те, що після лікарні Тео припинив говорити. Він нічого не просив, нікого не кликав, на наші з Євою запитання відповідав скупими кивками чи мотанням голови. Це якщо взагалі відповідав. Здебільшого він тупився перед собою пожухлим, позбавленим емоцій поглядом, скидаючись на дивовижно реалістичну, та все ж неживу ляльку. Якщо він чогось хотів, наприклад, соку, але не хотів вилазити з-під ковдри, Тео боязко, ніби соромлячись, торкався мого чи Євиного передпліччя й показував пальчиком на залишений на столі пакетик із соком. Якщо потрібного предмета в дитячій не було, нам із Євою доводилося вгадувати. Ми вголос перераховували все, що спадало на думку, — печиво з кухні? ось ця іграшка? а може, ця? — поки Тео ствердно не кивав. Виходити з кімнати далі туалету хлопчак відмовлявся. І це було… я не знаю… я іноді вискакував у ванну чи на кухню та закушував зубами рушник, щоб не розплакатися.

Він заговорив у вівторок увечері. Дзвони на Покровському пробили сьому. Сонце ще висіло над горизонтом, приємне бурштинове світло заливало дитячу кімнату. Тео лежав. Просто лежав і все. Вікно було відчинене навстіж. Єва вголос читала казку, а я сидів на підлозі, поклавши руки на ліжко, й раз у раз погладжував синове плече (складалося враження, наче погладжував нагрітий сонцем камінь). І раптом малюк зашепотів.

— Що? — я спершу не почув.

Нахилився ближче й тоді розрізнив ледь вловиме шемрання:

— Можна подивитися «Ніндзяґо»?

До вечірнього показу на каналі «Плюс Плюс» залишалося три години. Єва поставила перед Теодором ноутбук і запустила «Ніндзяґо» на YouTube, а я мовчки вдягнувся й поїхав до «Будинку іграшок» в «Екваторі». Тео підсів на мультики «Ніндзяґо» минулого року, невдовзі потому, як йому виповнилося чотири. Відтоді кілька разів просив купити йому якийсь із конструкторів LEGO Ninjago, але ми з Євою відмовляли: на нас висів кредит, та й після обвалу гривні ті конструктори коштували скажено дорого. Одного разу Єва принесла малому китайську підробку, але це, як ви розумієте, було не те. О восьмій я повернувся додому, притягнувши із собою п’ять величезних коробок: «Битва механічних титанів», «Корабель Ронана», «Погоня на мотоциклах», «Дракон Майстра Ву», «Остання битва корабля “Дар долі”». Все разом коштувало сім тисяч гривень — усе, назбиране мною за місяці, коли не платив банку.

Побачивши принесене, Тео зацікавлено витягнув шию. Він не посміхнувся, ні, до цього ще було далеко, проте щось таке змінилося в ньому, що наповнило змарніле личко світлом.

— Давай разом збиратимемо, — запропонував я.

Малий сховав підборіддя під ковдру та заперечно мотнув головою.

— Скласти мені, а ти подивишся? О’кей?

Кивнув.

— То вибирай.

Я по черзі демонстрував йому коробки (дві навіть відкрив), поки він не тицьнув пальцем у «Корабель Ронана». Я розірвав пакет із деталями, розгорнув інструкцію й узявся складати фантастичного вигляду літальний апарат. Тео, не відриваючись, спостерігав.

Час від часу я зиркав на нього. Хлопчак лежав, вистромивши голову з-під ковдри, наче черепаха з-під панцира, і стежив за кожним рухом моїх пальців. Припасовуючи одну до одної деталі конструктора, я подумки заприсягнувся, що зроблю все, щоб повернути посмішку на його обличчя, що змінюся й стану кращим батьком, що балуватиму його щодня, і байдуже, що це може його розпестити, та… було вже пізно. Я розумів, що не вберіг його, і Тео втратив віру в саму суть того, що ховається за словом «батько».

54

За день до того, як я приніс Теодору п’ять коробок LEGO Ninjago, зі мною через Skype зв’язалася Ліза Джин Торнтон. Була десята вечора, Тео спав. Я забрав ноут, вийшов до зали та причинив за собою двері, щоб Єва, яка дивилась у спальні телевізор, не чула розмови.

— Як ваш син? — запитала американка, коли я, підібгавши під себе ноги, вмостився на дивані й увімкнув відеозв’язок.

— Вам відомо, що він повернувся?

Ще ставлячи запитання, знав відповідь.

— Так. Ми бачили, як ви його привезли, — вона сиділа рівно, ледь нахилившись уперед. Проста темно-синя блуза обтягувала груди, волосся було зібрано в гульку на потилиці. — То як він? Викрадачів знайшли?

— Викрадачів не впіймали. Теодора підкинули в ліфт одного з будинків на околиці Рівного, — на ту мить Тео ще не почав розмовляти, й думки про це, немов грозова хмара, висіли над голою. Я почувався препаскудно. Здавалося, хтось безперестану стискав у жмут і викручував мої кишки, наче якусь ганчірку для миття підлоги. — У малого стався страшенний зрив, зараз він не розмовляє. Не знаю, як далі.

Моє «не знаю» стосувалося не так стану здоров’я сина, як імовірності появи нових попереджень. Я шукав способи сказати Лізі, що спілкування з нею найближчим часом небажане. І не лише найближчим часом. Небажане взагалі. Втім, у неї були інші плани.

— Я щойно повернулася з наради, — Торнтон стиснула губи, й то так, що на підборідді шкіра пішла зморшками, — де переконувала, що ваш син, пане Белінськи, має унікальні здібності.

— Навіщо? — наїжачився я.

Вона вагалась, а я встиг подумати про те, що найкраще для мене було б натиснути червону з білою телефонною трубкою позначку й розірвати зв’язок. Та я не поворухнувся.

— Уже двічі ваш син передбачив злочини, проти яких правоохоронні органи моєї країни виявилися безсилими. І не просто передбачив, а знайшов спосіб повідомити про них ФБР. Якби не попередження вашого сина, жертв минулого тижня стало б значно більше. Їх би взагалі не було, я переконана в цьому, якби Теодор мав можливість закінчити лист, — вона дивилася мені у вічі, спокійно, не моргаючи; ми наче грали в гру, хто швидше змигне. — Пане Белінськи, я хочу допомогти. Тобто допомогти вашому синові. Я вповноважена запропонувати вашому синові найкращу програму реабілітації, яку тільки можна знайти в Америці. Якнайкращі медикаменти, спеціальний догляд, процедури, психологи — все, що знадобиться для його повернення до повноцінного життя. До вашого малого ставитимуться як до сина мільярдера. Ви добре знаєте англійську і зможете влаштуватись на роботу в Сполучених Штатах, ми не заперечуватимемо. І, безперечно, ми гарантуємо захист — те, чого не дала вам Україна. — Я несамохіть скривився: вона знала, на що тиснути. — Витрати на оформлення ґрін-карти, переліт, ваше перебування у Штатах також беремо на себе.

— Ми — це хто? — запитав я.

— Уряд Сполучених Штатів Америки.

— А за це… — я вичікувально нахилив голову. Ліза Торнтон не відповідала. — Що ви хочете за це?

— Ні вам, ні вашому синові не доведеться нічого робити. Нам потрібна лише ваша згода.

— Згода на що?

Ліза кинула швидкий погляд на щось — напевно, якийсь документ, — що лежало між її долонями. За мить її золотаво-димні очі знову занурилися в мої.

— Є технологія, що дає змогу зчитувати й із достатньою точністю розпізнавати візуальні образи за сигналами з кори головного мозку людини. У це важко повірити, та ця технологія в буквальному сенсі дозволяє зазирнути у сни.

— Хочете, щоб я дозволив вам проводити експерименти над сином?! — вищирився я.

— О, ні, пане Белінськи, запевняю вас, нічого подібного. Це ніби… це як зробити фотографію. Мені не відомі технічні деталі — вам їх розтлумачать, не сумнівайтесь, — але загалом робота системи ґрунтується на зчитуванні електричних імпульсів у корі та розпізнаванні їх за допомогою складного алгоритму, що моделює роботу мозку. Пристрій абсолютно не впливає на мозок, лише фіксує те, що в ньому відбувається. І найважливіше, — побачивши, що я налаштувався перебити її, американка підняла руку, — стривайте, не поспішайте відмовлятися. Найважливіше: ми нічого не робитимемо без вашого дозволу. Все, що прошу: приїдьте, поспілкуйтеся зі спеціалістами й лише після цього вирішуйте.

Я не вагався:

— Ні. Моя відповідь — ні.

— Ми готові обговорити грошову компенсацію.

— «Ні» означає «ні», пані Торнтон. Тему закрито.

На мить її губи розчаровано викривилися, та відразу потому на обличчі знову застигла маска незворушності. Ще через секунду Ліза звично, не напружуючи щік, усміхнулася:

— Гаразд, я поважаю ваше рішення. Єдине, на що сподіваюся: ви не заважатимете Теодору, якщо він захоче надіслати нове повідомлення.

— Радий був вас чути, — холодно попрощався я.

Вимкнувши ноутбук, я пішов до спальні. Щойно переступив поріг — ще до того, як побачив, що Євина половина ліжка порожня, — вловив легкий гіркувато-пряний запах, що витав у кімнаті. Від несподіванки ніздрі роздулися. Я нахилився, примружився та крізь невигадливі візерунки на тюлеві розгледів обрис дружини: вона стояла на балконі спиною до вікна, спиралася руками на парапет.

Я проминув ліжко та відчинив двері балкона. Запах посилився. Єва не озирнулася.

— Ти куриш?

Дружина повільно повернула голову. Сонце сіло півтори години тому, небо наливалося чорнотою. Вона затягнулась, і червоно-чорна цятка на кінці цигарки стала яскравішою, вирвавши з вечірніх сутінків неглибокі зморшки довкола губів. Нічого не сказавши, Єва відвернулася й випустила хмарку диму в темне небо. Секунд п’ятнадцять я дивився на її злегка згорблену спину, після чого відступив на крок і причинив за собою двері.

Єва курила в університеті. За рік чи півтора до того, як ми почали зустрічатися. Потім покинула. 2009-го, коли я поїхав по неї до Києва, то натрапив у її квартирі на напівпорожню пачку Vogue Menthe, але не бачив, щоб вона курила, і запаху не відчував. Не те щоб у мене із цим якісь проблеми, то її справи, навіть якби Єва курила постійно, я б не забороняв (хіба що в ті місяці, коли вона виношувала Тео), проте… щось у цьому всьому здавалося мені катастрофічно неправильним.

Я вийшов зі спальні й улігся на матрац у кімнаті Теодора. Через п’ять хвилин почув, як тихо бухнули двері балкона, після чого все стихло. Підклавши руки під голову, я втупився у стелю.

Чому зараз, коли все закінчилось?

Чому не тоді, коли його викрали?

55

Таке буває. Ти просто знаєш, що щось не так. Відчуваєш, не потребуючи раціонального пояснення.

У середу, 17 червня, коли стан Теодора більш-менш нормалізувався, ми з Євою все ще лишалися вдома, і взаємна неприязнь, раніше витіснена на другий план, зблякла на тлі тривоги за сина, виявилася на повну. Я нарешті позбувся нервового напруження, що холодною вібрацією пронизувало тіло від часу викрадення, та почав якось відсторонено обмірковувати події попередніх тижнів. У голові накопичилася маса химерних, на перший погляд, непов’язаних епізодів. Вони щільно перепліталися між собою, хоч їхні кінці теліпались у свідомості, немов незакріплені й пошарпані вітром мотузки: відсутність Євиної машини біля «Чорної перлини» в ніч із першого на друге червня; брехня про проведені на роботі нічні години; купівля двох суконь після розсилання колекторами всім Євиним друзям повідомлення про банківський борг; непоясненне відсторонення під час пошуків Теодора; те, що дружина почала курити після повернення Тео; і, звісно, залишена в шортах записка — СПОДІВАЮСЯ, ЦЕ БУЛО ВОСТАННЄ, — а також гіпертрофована реакція на неї, про яку ми не обмовилися й словом. Я остерігався навіть подумки озвучувати запитання, що роїлися у підсвідомості.

Забагато пазлів, які нібито нікуди не пасували.

Ця невикінченість тліла в мені впродовж дня. Під вечір сумніви вже не давали всидіти на місці. Відтак, я вирішив, що мушу побачити Євину переписку в соцмережах. Докоряйте мені, зневажайте, говоріть, що це підло, жалюгідно й узагалі не гідний чоловіка вчинок. Я не заперечуватиму. Начхати! У той момент я більше не міг і не хотів себе стримувати.

Щоби дістатися до переписки, потрібно було зламати Євин акаунт у «ВКонтакті» чи Facebook. У Twitter, як я знав, дружина заходила нечасто. Є сервіси, що за порівняно незначну платню дають змогу вдертись до акаунта. Звісно, якщо пароль не надто складний. Я до послуг таких ніколи не вдавався. По-перше, тому що нинішні соціальні мережі оснащено розвинутими системами захисту, що майже завжди повідомляють користувача про несанкціонований доступ до акаунта. По-друге, колись давно я випадково довідався modus operandi[40], за яким Єва вигадує свої паролі. Це сталося років п’ять тому — до того як ми придбали Блакитного Монстра, але по тому, як Єва вийшла на роботу після декретної відпустки. Дружина зателефонувала мені з «Чорної перлини», попросила продиктувати з її сторінки у «ВК» надісланий через приватні повідомлення номер чийогось мобільного. Чи то щось трапилося з її смартфоном, тож Єва не мала доступу до Інтернету, чи то просто через брак часу, я не пам’ятаю. Вона назвала свій пароль — rivne15072010. Через кілька місяців, коли тріщини в наших стосунках розрослися так, що мені більше не вдавалося їх ігнорувати, я спробував відкрити її акаунт, скориставшись тією самою комбінацією. Система відмовила в доступі: Єва змінила пароль. Я викинув із голови хворобливе бажання покопирсатися в її переписці, доки на початку грудня 2011-го випадково не дізнався частину її нового пароля. Ми втрьох — разом із півторарічним Тео — їхали до «Велмарта» скупитися. Єва сиділа обабіч мене, Теодор крутився у спеціальному кріселку, закріпленому на задньому сидінні. Дружина тримала в руках смартфон і вводила пароль. Під час натискання літери підсвічувались, і я краєм ока зміг вихопити кілька перших: z, a, t, o. Далі були ще літери й купа цифр, які я не розгледів, та цього виявилося достатньо: z-a-t-o. До мене раптом дійшло — zatoka. Затока Одеської області, де ми відпочивали влітку того року! Наступного дня, залишившись удома з Теодором, я спробував дібрати пароль. Просто з цікавості — на той час нічого особливого не шукав. Я припустив, що останні цифри в паролі — це 062011, червень 2011 року. На стартовій сторінці «ВК» вказав zatoka062011 і натиснув «Увійти» — система повідомила, що пароль неправильний. Отже, мали бути ще цифри, які позначали день, а ми з Євою не так довго пробули в Затоці, щоб я не зміг їх дібрати. За другим разом, ввівши zatoka28062011, я потрапив на сторінку дружини. Тепер розумієте? Євині паролі були складними, проте щоб їх запам’ятати, вона застосувала один і той самий шаблон: назва міста плюс дата, яку важко забути. rivne15072010 — це Рівне плюс день народження Теодора. zatoka28062011 — Затока плюс день, коли ми, захмелілі, танцювали на пляжі. Такі паролі важко зламати й водночас легко втримувати в голові.

Чому я вирішив, що Єва до сьогодні використовує свій modus operandi? У день викрадення Тео ми обоє сиділи в дитячій кімнаті та розсилали повідомлення про зникнення сина. Я — на ліжку Тео; Єва — на підлозі. Для входу в Facebook Єва набрала пароль. Спершу я не надав цьому значення. Але тепер, коли Теодор повернувся, а ми всі помалу видихнули, я замислився. Якщо вона працювала за своїм ноутом, то навіщо їй вводити пароль? Єдине можливе пояснення — вона його нещодавно змінила. Сидячи вище за неї, я зміг підглянути перші символи. Зафіксувавши у пам’яті клавіші, якими пробіглися її пальці, я подивився на свою клавіатуру: л, ш, у, и або м. Латиницею — k, i, e, b чи v. Тобто місто було kiev. А дата?

У середу ввечері Єва залишилась у кімнаті з Тео, щось читала йому, а я, забравши ноут, зачинився в залі. Намагався вирахувати, коли Єва востаннє бувала в Києві. Півроку тому? Рік? І що там могло статися? Що аж так вразило її в Києві, щоби примусити змінити пароль? Нічого путнього на думку не спадало. Я налаштувався послідовно, починаючи, скажімо, із серпня 2014-го, перебирати дати, коли раптом усвідомив, що цифри у зміненому паролі не обов’язково мусять стосуватися поїздки до Києва. Можливо, дата вказує на подію тут, у Рівному, просто якось пов’язану з Києвом. Або з кимось, хто живе у Києві. Серце неспокійно заметалося в грудях. Я знову пригадав ніч, коли заїхав по Єву до «Чорної перлини». Сів обличчям до дверей кімнати — щоби, опинившись у залі, дружина ненароком не побачила екран мого ноута, — вийшов зі свого акаунта в Facebook, увів Євин логін, після чого набрав пароль kiev01062015. Безрезультатно. kiev02062015. Безрезультатно. Почухав голову. Кілька секунд бездумно телющився в екран, потім у пам’яті сплив епізод, коли я натрапив у Facebook на нову фотографію Пашки Новака. Коли це сталося? Здається, у п’ятницю, 5 червня, наступного дня після сутички з Русланом Костюком. Я написав у рядку для пароля kiev05062015. Нічого не змінилося: «Please, re-enter your password. The password you entered is incorrect. Please try again (make sure your caps lock is off)». «Стоп! — проскочило в голові. — Це ж я знайшов фотографію у п’ятницю, а завантажили її раніше — 3 червня». Ні на що не сподіваючись, я спробував ще раз, надрукував: kiev03062015. Екран став білим, а за кілька секунд у лівому верхньому куті браузера висвітився запит щодо мого бажання, щоб Mozilla Firefox запам’ятав пароль. За мить переді мною розгорнулася стрічка новин Євиного акаунта.

Серце гарячою грудкою підперло горло. Я не вірив, що все виявиться аж так просто.

Упродовж наступних п’яти хвилин я пробіг очима приватні повідомлення та не виокремив вартого уваги. Переважно співчуття та поради з приводу Теодора. З давніших — кілька діалогів про замовлення аніматорів і музикантів.

Я вийшов із Facebook, відкрив нову вкладку й опинився на стартовій сторінці у «ВК». Набрав Євин логін, а за ним — той самий пароль: kiev03062015. Вікно блимнуло, після чого у верхньому лівому куті з’явилася фотографія Єви. Чорт забирай, подіяло! Дружина використовувала однаковий пароль для різних соціальних мереж. Я перейшов до розділу «Мої Повідомлення». Вгорі — як і у Facebook — співчуття через Тео. Трохи нижче погляд наштовхнувся на розмову із користувачем Ray Cooper. Із грудей мені на шию, підборіддя та потилицю поповзли гарячі щупальці. Я прикусив губу, потому, клацнувши мишею, розкрив діалог. Він виявився коротким. Найперше повідомлення датовано 6 червня. Нічого раніше за 6 червня не було, тобто дружина регулярно підчищала переписку. Спохмурнівши, я почав читати.

Jessie Westmorland 06.06.15

я не жартую

Ray Cooper 06.06.15

я ж уже заплатив!!!

Jessie Westmorland 06.06.15

Недостатньо,

й учора дещо змінилося,

я передумала

Ray Cooper 06.06.15

яке ж ти, блядь, стерво!

як ти можеш бути такою???

Jessie Westmorland 06.06.15

так само, як ти зміг сім років тому

Ray Cooper 06.06.15

сука

Jessie Westmorland 06.06.15

ок, завтра відео буде на сторінці твоєї дружини

Ray Cooper 06.06.15

не дурій!

Jessie Westmorland 06.06.15

і в її батька на мейлі

Ray Cooper 06.06.15

ти про це пожалкуєш!

Jessie Westmorland 06.06.15

можливо, але, думаю, ти пожалкуєш більше

Ray Cooper 06.06.15

гаразд, дай мені час

Jessie Westmorland 06.06.15

скільки?

Ray Cooper 06.06.15

тиждень

Jessie Westmorland 06.06.15

ок, я почекаю до кінця наступного тижня

У моєму животі щось дивно накренилося. Тіло пронизало запаморочливе відчуття невагомості, і хоча для вас це, напевно, прозвучало достобіса романтично, насправді в тому не було нічого хорошого: я наче падав у бездонний колодязь, задихаючись від того, що хтось невидимий холодними пухкими пальцями копирсається в моїх розшматованих грудях. Останні два повідомлення було надіслано Євою 10 та 11 червня, вже після викрадення Теодора.

Jessie Westmorland 10.06.15

ЦЕ ТИ???

мені нічого не потрібно, просто поверни ЙОГО!

Jessie Westmorland 11.06.15

візьми трубку!

будь ласка:(

Рей Купер на них не відповів.

Що я відчував? Спочатку нічого. Ніби літак, який долає звуковий бар’єр, я непомітно перетнув критичну межу — поріг болю чи щось таке — й опинився в іншому, позбавленому почуттів усесвіті. Півгодини — доки не почув, як дружина вийшла з дитячої та, причинивши за собою двері, перебралася до спальні, — я сидів, неначе статуя, стиснувши кулаки, підібгавши губи й утупившись осклянілим поглядом у потемнілий екран ноутбука. Мої очі були сухими, мовби натерті шерстю скляні кульки, аж боліло кліпати. Півгодини я призвичаювався до того, яку грандіозну купу лайна щойно відкопав.

Зрештою відставив ноут, підвівся та попрямував до спальні.

Єва сиділа на ліжку, по-турецьки підклавши під себе ноги. Повернула голову, подивилася на мене. Зазвичай світло-карі очі тепер здавалися маслянисто-чорними, немов у демона.

— Що в тому відео? — деренчливим голосом запитав я.

Щось умить розділило нас — якась порожнеча, — і слова падали в цю порожнечу, і я не знав, чи долітали вони до неї.

Єва не відповіла. Нагадувала воскову статую.

— Покажи відео, — наказав я.

Її лице — спорожніле, вилиняле.

На тумбочці біля ліжка лежав її рожевий Lenovo. Я згріб його та пожбурив їй до ніг.

— ПОКАЗУЙ!

І вона показала. Ввела пароль і, лише на мить затримавши пальці над тачпадом, запустила відео.

Мене вистачило на п’ять секунд. Біль, неначе від удару в сонячне сплетіння, зігнув мене навпіл і опустив навпочіпки перед двоспальним ліжком. В очах потемніло від люті та сорому. Сорому через те, що п’яти секунд — поки я дивився, як Єва, спокусливо вигнувши спину, торкалася грудьми його масивних, укритих цупкими кучерями стегон, підіймалася вище й вище, а потім відгорнула своє розкішне волосся набік і потягнулася губами до його члена, — вистачило, щоб я збудився. О боги, я зневажав себе, та нічого не міг удіяти! Хіть та огида, немов дві хвилі, зіштовхнулись у моєму животі.

— Скільки?! — закричав я. — Скільки він заплатив?! — а потім мене аж перекосило, мов від інсульту. Я подумав про Теодора: — Ти ж знала! Знала чи ні? Чому ти не розказала від початку?!

Єва дивилася повз мене й мовчала. З її очей ніби повз якийсь туман…

56

То було вперше і востаннє, коли я вдарив жінку. Не зовсім, щоправда, вдарив. Мій батько, попри те що руки мав як зі свинцю й умів добряче прикластися, так і не навчив мене битися, тож боєць із мене був, мов із жирафи балерина. Не приховую, я хотів завдати дружині болю, вдарити, як б’ють у кіно, розтовкти ненависне обличчя до крові, та не знав, як це зробити. Через батька я уникав сутичок навіть з однолітками в молодших класах, а за неминучості бійки волів за краще утекти. Тож я зацідив Єві розмашистого ляпаса, що було радше принизливо, ніж боляче. І виглядало жалюгідно. Хоча… відтоді минуло три місяці, а я жодного разу не пожалкував про скоєне.

Подробиць того, що сталося між Євою та Новаком, я не знаю та зі зрозумілих причин дізнаватися не хочу. Більшість із мені відомого я й так уже розповів. 2008-го Пашка покинув Єву й одружився із на три роки молодшою за себе донькою начальника Головного управління МВС у Київській області. Через півроку Єва повернулася до Рівного та вийшла за мене. Прикро, що я недооцінив силу її першого кохання, не осягнув, як довго може жевріти в її грудях образа, й основне — як багато вона здатна принести в жертву заради помсти. Гадаю, відеозапис, яким Єва шантажувала Пашку, було зроблено в ніч із першого на друге червня в якомусь із мотелів на трасі Київ — Чоп поблизу Рівного. Наступного дня, в середу, Єва показала відео Павлові Новаку та стала погрожувати. Пашка — ще місяця не збігло від призначення його очільником Управління боротьби з організованою злочинністю Київської області — розсудив, що прихильність тестя, безперечно, важливіша, і вирішив відкупитися. Напевно, на цьому все й скінчилося б, якби за два дні Єва не отримала повідомлення від колекторів і не захотіла ще. Втім, це лише мої припущення. Можливо, Єва зняла, як кохається з Новаком, значно раніше: я ж бо уявлення не мав, скільки разів вони зустрічалися раніше та скільки разів Єва зраджувала мене. Можливо, колектори тут узагалі ні до чого, бо найважливішою для неї була помста. Я не знаю.

Та й яка тепер різниця?

57

Того вечора ми з Теодором перебралися до мами. Малий перелякано сіпнувся, коли я, загортаючи в ковдру, розбудив його, та швидко заспокоївся. Із собою я захопив лише Юаня Михайловича й корабель Ронана. Перед ліфтом Тео знову скинув голову й напружився. Я все зрозумів, і ми зійшли на перший поверх пішки.

Приїхавши до маминої квартири на проспекті Миру, я не став нічого пояснювати. Сказав, що це кінець і про Єву краще забути. Мама повела поглядом на Тео. Я не стримався. Вищирився та, скрегочучи зубами, запевнив, що Теодор залишається зі мною.

Уранці наступного дня я прокинувся із тоскним відчуттям порожнечі в грудях і тупим болем у голові. Довго лежав, міркуючи. Життя здавалося туго заплутаним клубком. Однокімнатна квартира, в якій тіснилися я, мама й Тео, насправді належала Єві. А трикімнатна на Грушевського, в якій залишилася Єва, — мені. Ми мали б якось помінятися, проте це лише на словах так просто. Насправді для мене це було надто важко: я не хотів її бачити. Також думав про те, як би все обернулося, якби не фотографії, надіслані Лізою Торнтон. Чи знав про них Новак? Чи вплинули вони на розв’язку? Я намагався збагнути, що сталося: Новак повернув мого сина, тому що мав намір так учинити, чи діяв імпульсивно, в паніці, бо довідався про супутникові знімки та злякався викриття? Я не міг вирішити, що з цим робити. В ідеалі я мусив би піти до міліції й усе розповісти. І в ідеалі Павло Новак отримав би покарання. Втім, попри завдане приниження й дошкульне бажання помсти, я не втрачав здатності тверезо мислити. Я розумів, що, де-факто, в мене немає зачіпок. Відеозапису в мене не було, а я не знав, чи погодиться Єва свідчити проти Новака. Я навіть не припускав, ким були викрадачі — співробітниками МВС чи просто громилами, яких найняли для брудної роботи, — чи вдасться мені їх знайти й довести зв’язок із Павлом Новаком. Крім того, подавшись до міліції, я буду змушений викласти абсолютно все, зокрема й про те, що моя дружина трахалася з викрадачем мого сина та знімала це на відео для шантажу. І що я виявив це, залізши до неї на сторінку… Та чи від притягнення викрадачів до відповідальності стане краще Теодору? А мені? А моїй матері?

Ще одна проблема: нам із Євою доведеться розлучитися. І я уявлення не мав, із чого почати й за що хапатися. А раптом Єва наполягатиме на опіці над Теодором і справа дійде до суду? Що тоді? Знову в усьому зізнаватися?

Від усього цього розколювалася голова. Тому впродовж перших двох днів на квартирі в мами я лишав усе, як є. Дозволяв життю тягти мене за течією, сподіваючись, що мене несе вперед — до чогось кращого, до нових, ще поки невидимих за горизонтом звершень, — а не закручує у зливі унітаза. Загалом небажання вирішувати проблеми в надії, що з часом вони владнаються самі по собі, виявилося не найгіршим рішенням. Воно взагалі було б чудовим, якби не Теодор, який щовечора перед сном запитував, коли ми повернемося до мами.

У п’ятницю, 12-го, з Києва приїхав Ромич. Увечері ми набрались наче свині — на двох уграли півтори пляшки віскі Duncan Taylor, — і я розказав йому про Єву, Новака та відеозапис. Спочатку Цезар рвався в бій, погрожуючи вибити з Новака все лайно, та що більше я говорив, то більше пригасав його запал. Як юрист він розумів, що справа приречена. Під кінець, понуро звісивши голову, Ромич порадив мені кудись податися. Просто звалити й забути про все.

Увесь суботній ранок я блював. Цезар, на диво, знайшов у собі сили з’їздити до квартири на Грушевського та забрати звідти мій ноутбук, а також речі й іграшки Тео. У неділю, перед від’їздом Ромича до Києва, ми ще раз зустрілись, і я попередив, що, можливо, на якийсь час вирушу з малим до Америки. Він запитав, чи в мене реально є така можливість, на що я кивнув. Більше Цезар нічого не запитував.

Хоч я і переконував себе, що погодився на пропозицію Лізи Джин Торнтон заради Теодора, проте в душі визнавав, що насправді втікав від власних проблем. Ромич наче прочитав мої думки: я хотів забратися геть із Рівного, не думати про Єву, не картати себе через безсилля та неспроможність помститися Новаку, не заморочуватися з квартирами, розлученням і можливим судом, не вигадувати щодня, що казати матері. Я волів узяти паузу та хоч на трохи відсторонитися від усього цього лайна. Адже до від’їзду та ще тривалий час після прильоту до Балтимора я вірив, що вчинив правильно.

58

Понеділок, 15 червня, 19:30.

— Зачекайте, — зображення «підвисало», і Ліза на екрані рухалася ривками, що, втім, не приховувало, як вона заметушилася. — Будь ласка, не вимикайтеся, я зараз підійду.

Я кивнув. Американка зникла й за кілька хвилин привела двох чоловіків. Одного я впізнав — Ґарет Джонсон. Зім’яті штани, світла класична сорочка із закоченими рукавами. Другий виглядав відчутно старшим, років на п’ятдесят: високий, із невеликим черевцем, тонкими, обрамленими дужками глибоких зморщок губами та цілковито лисою, аж блискучою головою.

Ліза сіла за стіл, поправила камеру.

— Ви впевнені?

Вона не стала відрекомендовувати голомозого.

— Так, — повторив я. — Я згоден. За двох умов.

— Ми вас слухаємо.

— Перша: ви повинні гарантувати, що я вільний повернутися до України будь-якої миті, коли побажаю. Будь-якого дня, будь-якої години.

— У вас буде зворотній квиток із вільною датою… — почала Торнтон.

Я змахнув рукою, роздратований, що мене перебили.

— Ідеться не про зворотній квиток. Ідеться про свободу пересування. Я хочу, щоб ви, — я тицьнув пальцем в екран, — ви особисто повідомили посла України в США про мій приїзд. Він мусить знати про мене, про мого сина, про мету нашого приїзду та наше місцеперебування. Я хочу, щоб ви пам’ятали: у разі потреби я звернуся до посольства по допомогу. Із цим також пов’язані моя повна поінформованість і абсолютний контроль над усім, що стосуватиметься Теодора. Затямте: ви не маєте права навіть хусточку подати, щоб він висякався, не спитавши попередньо дозволу в мене. Якщо ви спробуєте зробити щось, на що я не дав дозволу, я телефоную послу й ми з вами прощаємось. Якщо я запідозрю, що ви щось приховуєте, я телефоную послу й ми з вами прощаємось. Зрозуміло?

Ліза зиркнула на високого чоловіка, що, склавши руки на грудях, стояв за агентом Джонсоном. З такої відстані я не міг розрізнити кольору його очей. Він кивнув.

— Добре, — сказала Ліза, — ми повідомимо посольство. Яка друга умова?

Я звів брови на переніссі.

— Моя дружина… Єва Лауда… на ній кредит. На машину. Вам це відомо?

Ліза кинула швидкий погляд на Ґарета.

— Так, відомо.

— Я хочу, щоб ви його виплатили. Повністю. До останнього євро.

Брови американки здивовано вигнулися.

— Я не розумію, як це пов’язано…

— Ніяк це, на хрін, не пов’язано, — обірвав її я. — Якщо вам треба, щоб я поїхав, ви мусите заплатити цей кредит.

Усе повторилося: поворот голови до довготелесого, його стриманий кивок.

— Добре, ми згодні.

Кілька секунд усі мовчали. Зрештою я знизав плечима й утомлено проказав:

— Тоді все.

Чоловік із виголеною до блиску головою сухо посміхнувся. Дужки довкола губів стали виразнішими:

— Будемо раді вас бачити, пане Белінськи.

Він поплескав Ґарета по плечі та зник з екрана.

59

Нам усе ж довелося зустрітися до вильоту. Дитячий закордонний паспорт Теодора був готовий 23 червня. Наступного дня, в середу, мені зателефонували з посольства Сполучених Штатів і повідомили, що формальності вирішено, я можу забрати візу. Єдина проблема полягала в тому, що я не міг вивезти сина за межі країни без письмового дозволу його матері.

Я повернувся з Києва у четвер увечері та — знадобилося кілька годин, щоб побороти себе, — зателефонував Єві. Набрехав про родичів у Сполучених Штатах, про те, що везу Тео на якийсь час на лікування, й пояснив, що мені потрібна її формальна згода.

— Я хочу побачити Теодора, — позбавленим емоцій голосом проказала вона.

— Забудь, — я ледве говорив, так сіпалось обличчя. — Після того що сталося, я не віддам його тобі. Просто забудь! Ти навіть не торкнешся до нього!

— Я не прошу багато, — її голос ламався. — Дозволь мені зустрітися з ним до виїзду.

— Ні! Як ти можеш просити про таке після того, що сталося?

Єва схлипнула:

— Те, що відбулося між нами, його не стосується.

— Його викрали! — закричав я. — Його викрав той непотріб, з яким ти спала! Якби в малого був нежить, він би задихнувся зі скотчем на роті в тому довбаному ліфті! Як це, на хрін, може його не стосуватися?!

— Я не хотіла!

— Я тебе ненавиджу!

Ми все дужче й дужче розпалювалися.

— Невже ти думаєш, що я… — Єва, захлинаючись, ридала. — Якби я знала, я б не змогла… Я не думала, що все так обернеться… Я все підпишу, зроблю, що захочеш, але дай мені побачитися з ним. Один раз — і все. Я прошу тебе — єдиний раз!

Щось усередині мене обірвалося. Гнів вичах.

— Одна година. Завтра ввечері.

— Добре, — вона по-дитячому безпорадно шморгнула.

— Він буде з моєю матір’ю.

— Так.

— І спробуй лише відмовляти його від поїздки!

— Я не буду. Обіцяю, що не буду.

Я розірвав зв’язок і відкинув телефон подалі від себе.

У п’ятницю ввечері Єва, Теодор і моя мама повечеряли в ресторані New York Street Pizza в торговому комплексі «Злата Плаза». Після вечері Єва завела малого на третій поверх до «Леопарку», втім, Тео не мав бажання гасати лабіринтом чи з’їжджати на гірках. О 21:00 мама з малим уже були вдома.

Наступного ранку, в суботу, ми з Євою зустрілися в нотаріуса. Щойно я побачив її, м’язи грудей, живота й стегон болюче напружилися, а стравохід обпекло щось гаряче, немов ковток віскі.

Вона прийшла в легкому платті блідо-рожевого кольору з тонким білим паском і в бежевих туфлях на високому підборі-шпильці. Гарна, як завжди, і водночас якась наче розчавлена. Якби замість рожевого вдягнула чорне плаття, хтось сторонній, напевно, припустив би, що повернулася з похорону. Вона мовчки підписала папери, після чого ми разом вийшли на вулицю.

— Я закрив кредит, — сказав я.

Над нами розкинулося небо кольору вилинялих джинсів. Повітря аж світилося, звідкись долітав запах квітів. Я не дивився на Єву, тож не знав її реакції.

— Звідки гроші? — зрештою озвалася вона.

Я спершу хотів відповісти «нізвідки», та передумав.

— Це не мої. Вважай, що гроші Тео.

Вона не стала розпитувати. За мить я таки відважився повернути голову й поглянути на неї. Розфокусованим, незрячим поглядом Єва тупилася поперед себе, обома руками стискаючи тонку ручку бежевої, під колір туфлів і плаття, сумочки.

— Не говори йому про мене погано, — тремтячим голосом попросила вона.

— Я не говоритиму йому про тебе взагалі.

Вона не зронила більше ні слова. Не виказала розчарування чи обурення, не поцікавилася, коли ми летимо та коли я планую повернутися.

Нічого більше. Все. Кінець. Ще кілька секунд я постояв упівоберту до неї, чекаючи невідомо на що, а потім закрокував геть.

60

Ліза Торнтон замовила квитки на 29 червня. «Австрійські Авіалінії» зі Львова до Вашингтона з пересадкою у Відні. До цього часу Теодор достатньо зміцнів, щоби витримати трансатлантичний переліт. Принаймні мені так здавалося. Я поступово розтлумачував йому, що ми їдемо до іншої країни, за океан, що летітимемо літаком, що там, де житимемо, люди розмовлятимуть іншою мовою, й узагалі там будемо лише я та він і більше нікого знайомого. Проблем не виникало. Тео довіряв мені та, схоже, вважав майбутню подорож чимось на кшталт чергового спільного виїзду в місто, лишень не машиною, а літаком, і трохи на довше, ніж ми зазвичай каталися. Важче було пояснити, чому ми не можемо взяти із собою його маму.

Ніч із 28-го на 29 червня я пролежав без сну. Рано-вранці ми потягом вирушали до Львова. Мама з Теодором спала на дивані в кімнаті. Я крутився на розкладачці в кухні. Після півночі, збагнувши, що заснути не вдасться, потягнувся до ноута. Півгодини переглядав старі фотографії — випускний у школі, Острозька академія, Китай, прогулянки з Тео, — а потім чогось згадав про записи, що стосувалися Пейтона Норвуда, в історії пошуку Google. Як і два тижні тому, розкрив розділ «Історія активності в Інтернеті та додатках», вибрав 10 червня та прокрутив історію до запитів про агента Норвуда. Секунд тридцять дивився на них, після чого взявся прокручувати записи. 9 червня… 8 червня… 7 червня… Запитів виявилося небагато (тими днями я мало сидів за ноутбуком), і серед них — жодного мені цікавого. Я поступово дійшов до 31 травня й уже хотів закрити історію, коли раптом наштовхнувся на низку фраз, які ніколи не вводив у Google. Просто не міг уводити.

пошук alvaro llorente 17:57

пошук san juan de la costa firefight 17:44

пошук diego medran san juan de la costa 17:42

пошук diego medran dead 17:41

пошук diego medran 17:41

Розгорнувши нову вкладку, я зайшов у Google та по черзі повторив усі запити. Лише на один — san juan de la costa firefight[41] — сервер видав осмислені результати. Першими йшли кілька раніше переглянутих статей про сутичку між ФБР і наркоторговцями під час операції з вилучення кокаїну в затоці Каліфорнія неподалік мексиканського селища Сан-Хуан-де-ла-Коста. Я пробіг очима ще кілька статей із другої, третьої та четвертої сторінок результатів, але нічого нового не довідався. Решта запитів виводили на Facebook- і Twitter-акаунти два десятки розкиданих по світу людей. Навіть якщо серед результатів і була цінна інформація, я не мав жодного шансу виокремити її з фонового шуму. Попри це у записнику на смартфоні занотував: Дієго Медран, Альваро Льйоренте. Відчував, що імена знадобляться. Потім іще майже годину вивчав історію пошуку. Дійшов аж до 13 березня, та більше нічого не виявив. О пів на четверту я вимкнув ноут, прийняв душ, заварив міцної кави та почав збиратися.

61

Виліт із Відня затримували. Посадку завершили вчасно, проте о 15:20, коли ми вже вирулювали на зліт, літак несподівано зупинився. Пілот по інтеркому оголосив, що виявив незначну несправність і змушений повернутись до термінала для перевірки. Велетенський Boeing 767 незграбно розвернувся та посунув до аеропорту. Було трохи спекотно — система охолодження ще не встигла охолодити нагрітий полудневим сонцем фюзеляж, — і я нишком спостерігав за Тео. Малюк не виглядав утомленим, навпаки — чи не вперше за два тижні він неспокійно крутився в кріслі, з цікавістю визираючи в ілюмінатор. Михалич сидів праворуч від малого, під поясом безпеки, тобто, як і Тео, — пристебнутий. Нам пощастило з місцями — біля вікон, одразу за правим крилом. Лайнер проминув пасажирські термінали й зупинився біля ремонтного ангара. До крила з нашого правого боку підкотив механічний підйомник з одягненим у синю спецівку технічним працівником у металевій люльці. Теодор буквально приклеївся до ілюмінатора. Двигуни затихли, ремонтник зник під крилом і не з’являвся хвилин десять. Зрештою підйомник від’їхав, капітан перепросив за затримку, й Boeing попрямував назад до злітної смуги.

Тео повернувся до мене:

— Що ти слухаєш?

— Джаз. Хочеш дам тобі послухати? — я вийняв і простягнув йому навушник.

Хлопчак кивнув.

— Твоєму дідові дуже подобався джаз.

Я вставив навушник у його ліве вушко.

— Дід Лаврентій?

— Ні. Дід Лаврентій — це мамин тато. У тебе є ще один дідусь… ну… — я не зміг договорити.

— Твій тато? — замість мене доказав малий.

— Ага. Його ім’я Євген. Дід Женя.

— А де зараз дід Женя?

— Я… не знаю. Він пішов. Одного дня він просто пішов від моєї мами — твоєї бабусі Каті. І мені невідомо, де він зараз.

— Так, як ми пішли від мами?

Я збагнув, що прикусив нижню губу лише тоді, коли відчув у роті сталево-кислий присмак крові.

— Десь так. Приблизно…

767-й застиг, вирівнявшись уздовж осі злітної смуги. Салоном прокотилося скрипуче: «Cabin crew, seats for departure[42]». Двигуни заревли, літак затремтів, рвонув уперед. Прискорення м’яко втиснуло моє тіло в крісло. Тео висмикнув навушник із вуха, неначе заспокоюючи, погладив Юаня Михайловича та прикипів до ілюмінатора.

За хвилину лайнер став на крило та почав набирати висоту.

Частина 3

Тепер я знаю, що є примара. Незавершена справа, ось що.

Салман Рушді. Сатанинські вірші

Shine bright like a diamond…

Rihanna. Diamonds

62

Шасі широкофюзеляжного літака «Австрійських Авіаліній» торкнулись асфальтового покриття злітно-посадкової смуги 33L у міжнародному аеропорті імені Тарґуда Маршалла[43] о 20:05 за східноамериканським часом. Незважаючи на формальну приписку аеропорту до американської столиці, він обслуговував і Вашингтон, і Балтимор, причому був розташований значно ближче до останнього. Посадка пройшла м’яко — ні хмари, ні вітер не заважали. Торкаючись головами, ми з Тео визирали крізь ілюмінатор. Занурене в оранжеву імлу призахідне сонце вкривало позолотою вигнуті в різні боки «лапи» терміналів А та В. Попід довжелезними скляними будівлями стояло сім чи вісім синьо-червоних Boeing 737 компанії Southwest Airlines[44]. Наш лайнер загальмував, розвернувся та потягся на північний схід. Він проминув термінали C та D, крунув на північний захід і через хвилину зупинився навпроти одного з вільних ґейтів міжнародного термінала Е.

Під час десятигодинного перельоту я трохи поспав. Тео, на відміну від мене, за майже двадцять годин у дорозі ні на мить не склепив очей. Стоячи в черзі перед лінією паспортного контролю, малюк позіхав і тицявся носом мені в ногу.

— Втомився?

Хлопчак заперечно мотнув головою. А потім, подивившись на затиснутого під пахвою плюшевого коалу, сказав:

— Юань утомився.

«Отже, таки втомився».

Ми без проблем пройшли паспортний контроль і митницю, за чверть години забрали багаж і о 20:50 опинилися в залі прильотів термінала Е. Там на нас чекала Ліза Джин Торнтон.

Американка помітила мене першою та помахала рукою. Я махнув у відповідь і попрямував до неї.

— Вітаю! Як почуваєтесь? Як подорож?

На ній була синя приталена блузка, вузька чорна спідниця до колін і чорні балетки.

— Нормально, — кисло відповів я.

Ліза перевела погляд на Теодора й, посміхнувшись, нахилилась.

— Привіт! — простягнула руку, але Тео, заплющивши очі та скулившись, заховався за моєю ногою. Ліза випросталась. — У вас чудовий малий. Як він?

— Краще, ніж очікував. Зважаючи на те, що він витримав два тижні тому, й на те, що ми вже майже добу в дорозі.

— Ходімо, — жінка повела нас за собою. Перед виходом із термінала Ліза Торнтон подала мені невеликий, завбільшки з коробку для компакт-диска яскраво-оранжевий картонний пакунок із написом AT&T. — Це вам.

— Що це?

— Американська сім-карта.

Кивнувши, я взяв пакунок. Передаючи, Ліза затримала його на мить довше, ніж це того потребувало.

— Я рада, що ви приїхали, — сказала вона.

63

На одному з рівнів велетенської багаторівневої стоянки, що підпирала аеропорт імені Тарґуда Маршалла із заходу, біля масивного Chevrolet Suburban чорного кольору піджидав Ґарет Джонсон. Чоловік привітався зі мною за руку, зміряв зацікавленим поглядом Теодора та допоміг закинути сумки до неосяжного багажника. Ліза зайняла переднє сидіння, ми з малим — заднє. Невдовзі після дев’ятої вечора Suburban, загарчавши потужним восьмициліндровим двигуном, вирушив зі стоянки. За кілька хвилин позашляховик звернув на балтиморсько-вашингтонську автостраду та помчав до центру Балтимора.

Ліза Торнтон обернулась:

— Будинок, де ви житимете, вже готовий, але оскільки він за містом, то план такий: ми всі разом вечеряємо, після чого веземо вас до готелю, де ви сьогодні ночуєте. Вже ніби не година пік, але дороги на виїзді все одно забиті, а я не хочу, щоб після трансатлантичного перельоту ви застрягли в заторі де-небудь на півночі Балтимора.

— Ми їдемо до Балтимора? — я зиркнув на неї.

— Так.

— Чому не до Вашингтона?

Американка на хвильку задумалась.

— Бо ваш будинок біля Балтимора, та й більшість часу ми проводитимемо в Балтиморі. Завтра після сніданку все покажу.

Зовсім швидко ми опинилися в місті, і на півночі забовваніли багатоповерхівки даунтауна. Видовище зачаровувало. Із ледь роззявленим ротом я спостерігав, як масивний автомобіль викотився на шосе І-95[45] і майже відразу однією з гілок немислимо переплутаної трирівневої розв’язки попрямував наліво — на північ.

Праворуч, позаду та просто під нами розкинулася Чесапікська затока. Сонце зайшло, й вода здавалася пофарбованим у темне металом. Попереду громадилася стіна із хмарочосів, горішні вікна яких ще втримували на собі останні відблиски сонця.

Тео із цікавістю витягував голівку. Я взяв його на руки й посадив на коліна, щоб він краще бачив.

— Цікаво?

Малюк закивав.

— Бачите он той, найвищий? — Ліза показала рукою на сіро-коричневу квадратну в плані будівлю, єдиними виразними ознаками якої були висота й схожі на амбразури вікна. — Це сорокаповерховий Transamerica Tower. За ним трохи менший хмарочос із верхівкою у вигляді усіченої піраміди — це тридцятиодноповерховий Commerce Place. А та будівля в стилі арт-деко — це Bank Of America, хоча банків там давно немає, будівля житлова.

Ми проскочили кілька кварталів на північ, після чого Ґарет Джонсон узяв направо на Вест-Малберрі-стрит і невдовзі зупинив Suburban біля невеликого, розташованого у напівпідвальному приміщенні італійського ресторану Sotto Sopra. Їжа була смачною. Ми повечеряли пастою, запиваючи її недорогим вином. Теодор без умовлянь ум’яв повну тарілку.

О десятій Ліза Торнтон розрахувалась, і ми повернулися на вулицю.

— Можемо прогулятися, — запропонувала американка, — до готелю рукою подати. Ґарет відвезе ваш вантаж.

Я не заперечував. Узяв Тео за руку, й ми закрокували на північ, залишаючи висотки за спинами.

Через п’ять хвилин дісталися до Вест-Маунт-Вернон-плейс, де повернули наліво, опинилися на Катедрал-стрит і, перетнувши вулицю, вперлись у багатоповерхову цегляну будівлю з написом WYNDHAM над центральним входом.

— Ваш готель, — сказала Ліза.

Ми вступили досередини. Біля рецепції Ґарет Джонсон про щось розмовляв із дебелим чоловіком із рудим, ретельно зачесаним назад волоссям. Обидві мої сумки стояли біля їхніх ніг. Ліза, побачивши рудого, здивовано підняла брову:

— Оу…

— Хто це?

Торнтон не відповіла. Оминувши мене, наблизилася до чоловіків. Здоровань побачив її та, вищирившись, ступив крок назустріч.

— Чудовий вечір, Лізо!

— Що ти тут робиш?

Я тримався віддалік, розглядаючи незнайомця. Важка, із по-бульдожому обвислими щоками голова здавалася завеликою навіть на плечах громіздкого, наче ведмежого тіла; блідо-жовтуваті, немов виліплені з тіста очі ховалися глибоко під навислими надбрівними дугами; а з-під світлих, схожих на варені молюски губів, що різко контрастували із червоною шкірою, пробивалися жовті зуби.

— Мені що, не можна побачити людину, яка ледь не схопила за яйця самого Серхіо Вігліоне?

У кутиках його губів біліли пуп’янки слини.

— Боїшся втратити роботу? — глузливо видав Ґарет.

Ліза Торнтон мовчала. Рудий нарешті встромив погляд у мене, посміхнувся:

— У вас є знайомі чи родичі в Мексиці?

Його виставлена вперед щелепа нагадувала екскаваторний ківш, прикрашений парою крихітних, схожих на зів’ялі квітки вух. Я задивився на його подібні на жовту крейду зуби та не відповів. Не знав, що відповідати.

— Він, на хрін, не говорить англійською? — рудий ображено зиркнув на Ґарета.

— Він говорить краще за тебе, — озвалася Торнтон.

Я підійшов достатньо близько, щоб розгледіти веснянки й темні печінкові бляшки, що рясно вкривали його обличчя — від щік аж до скронь. Складалося враження, ніби хтось розмахнувся й ляпнув пригорщу бруду просто йому в обличчя.

— То чого він мовчить? — чоловік насупився. Глипнув на Ґарета, перевів очі на Лізу. — Дай угадаю: ти вже промила йому мізки, так? — Торнтон німувала. Рудий змахнув своїми ручищами: — Та годі вам, я розумію, що згідно з правилами програми із захисту свідків я не маю права…

— Він не свідок, Пейтоне, вгамуйся! Цей чоловік під час каліфорнійської операції перебував на протилежному боці планети.

— Але ж він мусив якось дізнатися про цю херню!

— Пейтоне!

— Що, в сраку, Пейтоне? — його очі з блідо-жовтих стали темно-рудими. — У чувака кращі інформатори, ніж в усього довбаного Розвідувального відділу, а я не можу сказати йому «хелоу»?

Торнтон різким жестом наказала йому вгомонитися. Повернулася до мене:

— Пробачте. Його дуже недолюбили в дитинстві.

— Я все чую, агенте Торнтон!

Вона пропустила вигук повз вуха та провела мене до рецепції:

— Реєструйтесь.

Я привітався з консьєржем, виклав на стійку паспорт і заповнив анкету. Ліза Торнтон тим часом щось сердито торочила просто у вухо рудого, після чого той обурено пирхнув і, не попрощавшись, почовгав на вулицю.

Я отримав ключ від кімнати та, не відпускаючи руки Теодора, попрямував до ліфта. Ліза супроводжувала мене. Потому як стулки дверей роз’їхалися, я повернув до неї голову:

— То був Норвуд?

— Так, — відказала вона, — спеціальний агент Пейтон Норвуд. Не зважайте на нього. Пейтон холостяк, і в нього кепський характер, але це не заважає йому залишатися одним із найкращих працівників ФБР. Ми іноді жартуємо, що агент Норвуд для Бюро — як дірка в задниці для людини. Ні для кого не найулюбленіша частина тіла, та без неї ніяк, бо за лічені дні все заб’ється лайном.

Я вступив до кабіни ліфта. Малюк став поруч. Готельний ліфт так відрізнявся від ліфтів житлових багатоповерхівок в Україні, що хлопчик навіть не напружився.

— Відпочивайте. На ранок я замовила вам сніданок у номер. А о десятій ми по вас заїдемо, — Ліза всміхнулась і тицьнула пальцем у картонний пакунок із сім-картою, який я досі стискав у руках. — Раптом що — телефонуйте.

— Дякую.

Вона підняла на прощання руку, й двері зачинилися.

64

Номер був на одинадцятому поверсі. У кімнаті переважали пастельно-коричневі тони: світло-жовті стіни, гірчичного кольору крісло, дерев’яні меблі темно-бурих відтінків. Більшу частину простору займали двоспальне ліжко під світло-коричневою ковдрою та висока старомодна шафа. Я відсунув установлені на коліщатка двері та зазирнув до ванної: сіро-молочного кольору мармур, скляна душова кабіна, велетенське дзеркало над умивальником. Симпатично.

Тео валився з ніг, тож я не став заганяти його в душ — простежив лише, щоб хлопчак почистив зуби, — після чого малий сам заліз під ковдру.

У номері було трохи задушливо. Я підійшов до задрапованого важкими гардинами вікна та розчахнув його навстіж. Знадвору війнуло прохолодою й терпкими запахами висушеного літнім сонцем великого міста. Я вихилився та визирнув із вікна. Кімната розташовувалася зі східного боку будівлі, а сам дванадцятиповерховий Wyndham Baltimore височів у центрі історичного району Маунт-Вернон. Завдяки тому що інших висотних будинків довкола не було, Балтимор постав переді мною як на долоні. У темряві просто навпроти вікна — посеред Маунт-Вернон-плейс — проступала колона з білого мармуру зі статуєю Вашингтона на вершечку, один із перших в Америці пам’ятників батькові-засновнику. (Певна річ, тоді я ще цього не знав; на ту мить уявлення не мав ані про унікальність монумента, ані навіть про те, чия статуя вивищується на колоні.) Мармуровий Джордж знаходився практично на рівні зі мною — колона була такої самої висоти, що й готель. На півдні сяяв вогнями даунтаун. Серед збитих докупи висотних будівель я впізнав сорокаповерховий хмарочос Transamerica Tower, який показувала Ліза Торнтон. Центр був настільки щільно забудованим, що за висотками не було видно Чесапікської затоки.

Я повернув голову та подивився перед собою. На сході, метрів за триста від готелю, біліли бетонні естакади. Дістав із кишені телефон, під’єднався до готельного wi-fi і зайшов на Google Maps. Програма підказала, що то шосе І-83[46], яке тягнулося від даунтауна на північ міста й далі, аж до сусідньої Пенсильванії.

Перемкнувшись на Google, я відшукав сторінку з інформацією про Балтимор і став не так читати, як проглядати навскоси, вихоплюючи з тексту лише найважливіше: «Великий порт… найбільше місто в штаті Меріленд… населення — 623 тисячі осіб… завдяки великій кількості передмість Балтимор називають містом околиць… відомі жителі: Едгар Аллан По, Біллі Холідей[47]… місто- побратим — Одеса… расовий склад: афроамериканці — 62,5 %, білі — 28,2 %, латиноамериканці — 4,6 %… впродовж останніх років є лідером у США за кількістю вбивств на душу населення… з 2000 року відбулося скорочення населення на 4,5 %».

Відірвавшись від смартфона, окинув поглядом блискуче від вогнів місто. Я був утомленим, усе ще непокоївся за Тео, та не почувався пригніченим. Дихалося напрочуд вільно. Груди розпирало від непояснимої впевненості в тому, що все буде добре. Якимось дивним чином переліт підживив мене, витіснив зайве та примусив забути про проблеми, що в тепер уже такій далекій Україні здавались абсолютно нерозв’язними.

Коли я зачинив вікно й озирнувся, Тео, влігшись на живіт і розкинувшись зірочкою, вже спав.

65

Рівно о десятій ранку 1 липня 2015-го чорний Chevrolet Suburban із Лізою Торнтон і Ґаретом Джонсоном з’явився перед парадним входом до готелю Wyndham Baltimore. Ми з Тео вже чекали у вестибюлі. Ґарет допоміг із речами. Ми завантажились у позашляховик і рушили — спочатку по Вест-Медисон-стрит на захід, а потім по МакКаллох-стрит на північний-захід у напрямку виїзду з міста.

Що далі від’їжджали від центру Балтимора, то біднішими ставали квартали. Траплялися переважно дво- та триповерхові будинки, і всі як один із темно-червоної цегли. У якомусь місці ми промчали повз довжелезну будівлю якогось складу з велетенським реалістичним графіті на стіні — зображенням молодого афроамериканця в червоній футболці із сердито зведеними на переніссі бровами й укритими зморшками лобом. Через півкілометра після складу Ґарет звернув ліворуч.

— Чому не по Рейстерстаун-роуд? — поцікавилася Ліза.

— По міжштатному буде швидше, побачиш, — відказав Джонсон.

Невдовзі ми вискочили на міжштатне І-795[48] — шосе виглядало помітно кращим, ніж дорога у передмістях, — і Ґарет збільшив швидкість до сімдесяти миль за годину.

— Я вчора прочитав, що Балтимор не надто спокійне в плані криміналу місце, — зазначив я.

Ліза Торнтон із переднього сидіння відповіла:

— Загалом від початку 2000-х ситуація ще була терпимою. Більш-менш. До квітня цього року.

— А що сталося у квітні цього року?

— Загинув Фредді Ґрей. Двадцятип’ятирічний афроамериканець, виходець із Ґілмор Хоумз, не дуже благополучного району, який ми щойно проминули.

— Бачили графіті на стіні складу ліворуч від дороги? — піймавши мій погляд у дзеркальці заднього огляду, запитав Ґарет Джонсон.

— Так.

— Це він.

— У квітні місцеві копи заарештували Ґрея, — продовжила Ліза, — по суті, ні за що, й, арештовуючи, трохи перестаралися. Хлопець провалився в кому та через тиждень помер, не прийшовши до тями. Копи, зрозуміло, були білими. Місто почало лихоманити. 27 квітня відбувся похорон, який переріс у демонстрацію, а та — у погроми поліційних відділків. За ніч ситуація вийшла з-під контролю, тож на ранок 28 квітня в Балтимор увели підрозділи Національної гвардії. Заворушення вдалося придушити, та відтоді криміногенна ситуація різко погіршилася, — Ліза Джин зітхнула. — До кінця року ще далеко, а в місті вже скоєно 327 убивств, що близько до рекорду 1993-го — 353 людини. Хоча Західний Балтимор і до загибелі Ґрея не можна було назвати променадом. Нещодавно місцева влада прийняла акт… — жінка глянула на Ґарета. — Коли це сталося? Рік тому?

— Так. У серпні 2014-го.

— У серпні 2014-го набув чинності муніципальний закон про комендантську годину для молоді. Він забороняє тинейджерам віком до чотирнадцяти років перебувати на вулиці без супроводу батьків після дев’ятої вечора. Мер вважає, що це дасть змогу втримати дітей подалі від небезпечних місць і знизити рівень злочинності.

Я подивився на неї:

— І ви привезли мене сюди, щоб подбати про безпеку мого сина?

Кутики її губів ледь піднялися:

— Якщо ви не помітили, ми щойно виїхали з міста.

— Але ж…

— Ви житимете не в Балтиморі.

— А де?

— У будинку на березі водосховища Ліберті. Це на північному заході від Балтимора, зовсім поряд із мальовничим парком Patapsco Valley. Формально водосховище є частиною міста, бо належить балтиморському Департаментові громадських робіт, проте сама водойма знаходиться далеко за межами міста.

— Чому Балтимор, а не Вашингтон?

— Тому що незважаючи на все розказане мною про кримінальну ситуацію, майже чверть робочих місць у Балтиморі пов’язані з наукою та новітніми технологіями. Тут багато хороших шкіл і коледжів, а тому не виникає проблем із кваліфікованими працівниками.

Ліза Джин замовкла. Мене її відповідь не вдовольнила:

— І?

— І я думаю, що окремі з цих кваліфікованих працівників допоможуть з’ясувати, яким чином ваш син дізнався про доставку наркотиків із Колумбії та теракт у метро.

За нашими спинами сонце дряпалося до зеніту. Нагріте повітря мерехтіло й іскрилося, хвилями підіймаючись над розпеченим асфальтом. Де-не-де у неглибоких вибоїнах на дорозі промені заломлювалися, перетворюючи заглибини на калюжі сріблястої ртуті.

— Хто такий Дієго Медран? — запитав я.

— Перепрошую? — озирнулась американка.

— Ви знаєте, хто такий Дієго Медран? Це ім’я вам відоме?

Ліза заперечно мотнула головою:

— Уперше чую.

— А Альваро… — я забув прізвище, — чекайте. — Швидко дістав смартфон, підглянув і доказав: — Альваро Льйоренте?

— Ні, — відповіла Ліза.

— Можна перевірити, — кинув Ґарет Джонсон.

Він витягнув із-під сидіння потертий планшет, поклав його на праве стегно й увімкнув. Не дивлячись, увів пароль. Потім, торкнувшись екрана пальцем, запустив якийсь додаток. За мить на планшеті відкрилося синьо-сіре діалогове вікно із рядком для запитів у лівій частині та синьою з жовтими зірками печаткою — логотипом ФБР — у правій. Ґарет зиркнув на мене у дзеркальце заднього огляду:

— Продиктуйте по літерах.

Я продиктував перше ім’я:

— Ді-ай-і-джі-оу Ем-і-ді-ар-ей-ен.

Ґарет літера за літерою заповнив пошуковий рядок і натиснув кнопку зі стилізованим зображенням збільшувальної лупи. Менш ніж за секунду на екрані зринула фотографія давно нестриженого чорнявого латиноамериканця зі шрамом над правою бровою та низкою сережок у нижній губі. Я подався вперед, просунувши голову в проміжок між передніми сидіннями, та праворуч від фотографії прочитав:

DIEGO MEDRAN

CARTEL: Cártel de Tijuana

ALIASES: El Barán

DOB: April 21, 1979

ALT. DOB: December 11, 1977

POB: Tijuana, Mexico

NATIONALITY: Mexican

CITIZENSHIP: Mexico

HEIGHT: 6 feet 1 inch

WEIGHT: 198 pounds

HAIR COLOR: Black

EYE COLOR: Brown[49]

Нижче йшов текст дрібнішими літерами, проте сфокусувати на ньому погляд не вдавалося. Заважала вібрація автомобіля, що через ногу агента передавалася на планшет. Утім, дещо я все ж помітив. Зліва під фотографією червонів напис: eliminated[50].

— Притримай кермо, — попросив Ґарет.

Ліза зосереджено кивнула й поклала ліву руку на кермо. Джонсон підніс планшет до очей і, насупившись, пробіг очима текст. Потім різко озирнувся на мене:

— Яке друге ім’я, що ви назвали?

— Альваро Льйоренте. На початку подвійне «ел».

Джонсон кивнув, надрукував ім’я й повторив запит. Система миттєво вивела на екран потрібний профайл. Я витягнув шию. З фотографії на мене зухвало щирився лисий здоровань із жовтими зубами та підплилими кров’ю витрішкуватими очиськами. Жирові складки, неначе здохлі змії, грубими кільцями огортали колоноподібну шию. Щоки, вилиці, скроні та лоб здавалися фіолетовими від витатуйованих візерунків. Із написів розрізнив небагато: праворуч від фото — ALVARO LLORENTE, Cártel de Tijuana, під фотографією — eliminated. Також ліквідований.

— Що там? — запитала Ліза, не знімаючи руку з керма.

— Це бійці Тіхуанського наркокартелю. Обоє загинули під час спецоперації біля Сан-Хуан-де-ла-Коста. Льйоренте застрелив снайпер, Медран отримав поранення в шию та помер до надання допомоги.

Джонсон узяв кермо у свої руки. Ліза повернулася до мене.

— Звідки вам відомі ці імена? — ще не дочекавшись відповіді, жінка глянула на Тео. — Ваш син?..

Я знизав плечима:

— Перед викраденням Тео хтось на моєму ноуті шукав інформацію про федерала, якому було надіслано попередження про теракти у Вашингтоні. Я виявив записи в історії Google. Перед вильотом вирішив більш детально вивчити історію пошуку й натрапив на цих двох, Медрана та Льйоренте, проте уявлення не мав, що вони наркоторговці. Інформацію про них намагалися знайти за день після стрілянини в бухті біля Сан-Хуан-де-ла-Коста.

Ліза переводила погляд із мене на сина й назад. Теодора наша розмова не цікавила. Він тримав спину рівно, ліву руку — на підлокітникові й без особливої цікавості спостерігав за деревами на узбіччі. У такій великій машині хлопчак здавався особливо маленьким.

Ми промчали повз трирівневу розв’язку — одна дорога промайнула попід нами, ще одна, трохи далі, естакадою вигиналась над трьома смугами I-795. Знаки вказували на наближення до Рейстерстауна[51], проте будівлі не проглядалися.

— Запитів було п’ять, — продовжив я, — й у мене склалося враження, наче той, хто шукав інформацію про мексиканців, хотів переконатися, що вони мертві.

Ґарет Джонсон пирхнув і похитав головою. Я зустрівся з його очима в дзеркалі заднього огляду. «Нібито те, що відбувалося до цього, тебе не бентежило».

— Чому ви так вирішили? — промовила Ліза.

— Я бачив запити на кшталт diego medran dead, san juan de la costa firefight.

Ліза та Ґарет обмінялися поглядами.

— Треба поговорити з Норвудом, — сказала американка.

Джонсон кивнув. Потім, не обертаючись, поцікавився:

— А запитів, пов’язаних із терактами, не знайши?

— Ні. Я прогорнув історію аж до початку березня.

І-795 поступово забирала на північ. Ми проскочили знак Hampstead — Manchester — EXIT 9A, через кілька сотень метрів з’їхали з магістралі на виїзді 9B й повернули на захід — на шосе MD 140. Ще за кілька кілометрів Джонсон з’їхав з MD 140 та скерував Chevrolet Suburban на південь.

Дорога стала вужчою — по одній смузі в кожен напрямок, — а краєвид за вікнами іншим. Дерев поменшало, а ті, що лишились, видавалися протиприродно випещеними. «Підстрижені, мов пуделі перед виставкою», — подумав я. Вузька асфальтівка тягнулася поміж плескатими пагорбами, вкритими одноманітним, насичено-зеленим трав’яним килимом. Через ядучий колір і майже повну відсутність відтінків, трава, як і дерева, виглядала штучною, немов намальованою. У тих місцях, де дерева відступали від дороги, Suburban начебто котився щойно обробленим газонокосаркою полем для гольфу.

Де-не-де траплялися гравійні чи асфальтовані доріжки, що відходили від основної асфальтівки та зникали поміж дерев. Біля кожного відгалуження на півметрових дерев’яних стовпчиках стояла типово американська поштова скринька, подеколи — дві, одна біля одної, з намальованими чорною фарбою номерами та прапорцями, що сигналізували про наявність чи відсутність пошти; поруч зі скриньками — баки для сміття.

Ми віддалилися від шосе 140 на кілометр, коли я побачив перший котедж. Ошатний, обсаджений деревами будинок із двома автомобілями перед ґанком і невеликим басейном із південного боку. Що далі просувалися на південь, то більшими й багатшими на вигляд ставали котеджі. Утім, згодом доглянуті дерева знову поступилися місцем неторканому лісу.

Приблизно через п’ять кілометрів ми опинилися на перехресті, де Джонсон повернув направо, і ми знову рушили на захід. Цього разу їхали недовго. Обрамлена заростями дорога за півтори сотні метрів обірвалася. Від її закінчення відходили дві присипані гравієм стежки, кожна з яких вела до будинку. Ближчий, у приємних коричнево-воскових тонах, мав два поверхи (якщо не брати до уваги мансардних кімнат) і два несиметричні, та дуже довгі крила. Другий, що стояв трохи далі, — теж двоповерховий, але менший, акуратніший і більш щільно вкутаний у зелень.

— Приїхали, — Джонсон розвернув позашляховик і заглушив мотор.

Я прочинив масивні дверцята, зіскочив на гарячий асфальт і допоміг вийти Теодору.

— Ось той, що далі, — ваш, — махнула рукою Ліза. — Тут ви житимете, — вона стежила за моєю реакцію, безмовно запитуючи, чи мені подобається.

Я промовчав, хоча будинок був гарним.

На початку стежини стояла поштова скринька. До стовпчика під нею було прибито дощечку з адресою:

171 °Content Ln

Джонсон забрав із багажника сумку з моїми речами, й ми подалися до будинку. Наближаючись, я відчув запах води й уловив невиразний — очевидно не морський — шепіт прибою.

— Відразу за цими хащами починається водосховище, — Ліза Торнтон показала на захід. — Біля будинку басейн, тож я не думаю, що вам захочеться купатись у водоймі, та раптом що — тут є стежки до води.

Вона вручила ключі, і я відімкнув вхідні двері. Учотирьох ми зайшли до просторої вітальні. Повітря всередині було прохолодним і сухим. Пахло деревом, шкірою та чистою постільною білизною. Відчувалося, що в будинку довго ніхто не жив. Я роззирнувся. Більшу частину першого поверху займала вітальня. З меблів — диван, пара крісел, шафа для одягу, журнальний столик із ноутбуком на ньому, висока ваза та велетенський, на півстіни, плоский телевізор. Праворуч розташовувалася кухня, крізь широкий арковий прохід я бачив довгий стіл, високі сріблясті стільці, холодильник; з іншого боку — відкрита напівкругла веранда, за якою виблискував на сонці чималий басейн.

— Нагорі — дві спальні, туалет і ванна, — впершись руками в боки, Ліза стояла за моєю спиною, — в холодильнику є продукти. Раз на день до вас приходитиме кухарка, двічі на тиждень — садівник, який також чиститиме басейн. Одну зі спалень нагорі перероблено під дитячу кімнату. Там є іграшки, — вона посміхнулася Теодору, але той не дивився на неї, — багато іграшок, але якщо ваш син захоче чогось конкретного, ми все підвеземо. Мій номер ви знаєте. Як буде щось потрібно — телефонуйте.

Я обернувся. Тео тулився до моєї ноги та підозріло зиркав на сходи, що вели на другий поверх.

— Що мені робити? — я почувався розгубленим.

Ліза з Ґаретом перезирнулися. Чоловік знизав плечима.

— Можете порибалити. На кухні вхід до підвалу, там має бути кілька вудок, — він глипнув на мене. — Вам подобається рибалити?

Я не ворушився та мовчав, механічно погладжуючи голівку Теодора. «Яке, в сраку, порибалити?» Ґарет продовжив:

— У будинку є Інтернет, телевізор, якщо треба, привеземо книжки. Відпочивайте. Завтра по вас заїдуть.

«Завтра по вас заїдуть — і що? — подумав я. — Що далі?»

Ліза сказала:

— Завтра в мене справи, ми з вами не побачимось. Я надішлю агента, який відвезе вас до неврологічної лабораторії в Балтиморі. Хочу, щоб ви познайомилися з доктором Далтоном. Просто поспілкуйтеся, нічого більше, — останню фразу вона промовила так, наче розмовляла з обвішаним вибухівкою ісламським терористом. — О десятій буде зручно?

— Так.

— Щось іще?

Я заперечно мотнув головою. Ґарет розвернувся та, заклавши великі пальці за пояс, вийшов на заллятий сонцем ґанок, зате Ліза Джин затрималась, і наші погляди зустрілися. Зачепившись за її золотаві з димчастими вкрапленнями очі, я вирішив, що зараз саме час з’ясувати дещо, що на ту мить чомусь здавалося важливішим за візит до доктора Далтона. Ліза знала про Аймонта, я розповідав їй, а Ґарет — ні. Ґарету довелося б пояснювати. Тож на язику крутилося запитання про те, чи не дивно, що Аймонт замість дізнаватися про результати операції шукав інформацію про двох, очевидно далеко не найважливіших членів Тіхуанського картелю. Це виглядало якось… неправильно. Я старався про це не думати та водночас не міг позбутися набридливого відчуття, що цей факт ніби перевертає все догори дриґом.

Присягаюся, Ліза чекала на це запитання. Але я так і не розтулив губів. Була ще частина мене, яка насправді не бажала — боялася? — почути відповідь. Ми ще постояли, споглядаючи один одного, а тоді американка кивнула та вийшла за Джонсоном.

66

Ми з Тео залишилися самі. Я заходився розпаковувати речі, проте незабаром почуття самотності, що невпинно важчало й розросталося відтоді, як Ліза та Ґарет поїхали, зовсім відбило охоту що-небудь робити. Я ввімкнув телевізор, відшукав американський Discovery — українською нічого не знайшлося, — потім під’єднався до Інтернету та перевірив пошту. Утім не допомагало ніщо. Куди б не йшов, за що б не хапався, будинок дихав мені в спину ворожістю та смутком. Зрештою ми з Тео взяли з холодильника по баночці Pepsi, вийшли на обсаджений кущами задній двір і розляглися в шезлонгах перед басейном.

Припікало. Тео ще не вмів плавати, а без нього я не хотів лізти у воду. Якийсь час уявляв, як учитиму малого триматися на воді, прикидав, скільки часу знадобиться, щоб він навчився плавати кролем; потім зателефонував мамі з американського номера, сказав, що в нас усе добре, й дав поговорити з онуком; потім подумав, що було б непогано почитати разом із Теодором, але згадав, що не привіз із собою книг. Опівдні розігрів у мікрохвильовці дві порції рису з овочами, після чого ми з малим там же, біля басейну, й пообідали.

О пів на третю у невеликій тумбочці біля телевізора я побачив ігрову консоль Xbox One. Відтоді й аж до вечора ми з Тео ганяли в Need for Speed.

Зважаючи на різницю в часі, спати ми пішли рано — відразу по восьмій за місцевим. Тео — що мене не здивувало — відмовився лягати в дитячій кімнаті. На щастя, на ліжку в «дорослій» спальні вистачало місця для двох.

Засинаючи, я думав про те, що перший повний день в Америці минув безглуздо й марно, та чомусь не переймався цим. Мені було начхати навіть на те, що всі наступні дні можуть виявитися такими самими.

67

У четвер, за чверть до десятої ранку, біля поштової скриньки з написом 171 °Content Ln зупинився темно-синій кросовер-позашляховик Ford Edge. За водія був кремезний афроамериканець, який, показавши значок спецагента ФБР, назвався Каеліном Уестом. Він не став заходити до будинку й чекав на ґанку, поки ми з Теодором збиралися. Перед тим як рушили до Балтимора, Уест вручив мені конверт. На моє запитання, що в ньому, Каелін відповів, що це від Торнтон і всередині банківська картка, на яку мені щомісяця нараховуватимуть гроші на кишенькові витрати (пізніше, вже в Балтиморі, я дізнався, що на рахунку сімсот доларів). На в’їзді до Ґілмор Хоумз ми втрапили в затор, що, проте, не завадило кросоверу зануритись у покремсане тінями від висоток черево міста відразу потому, як на годиннику висвітилось 11:00.

68

За півгодини до полудня, залишивши позаду кампус Балтиморського політехнічного інституту, ми під’їхали до фасаду модернової чотириповерхової будівлі на півночі міста. Зліва від непоказного центрального входу побачили огороджену височенним дротяним парканом напівпорожню стоянку для машин, праворуч — газони із ретельно підстриженими кущами, також огороджені. Ми з Теодором вийшли з машини, Каелін залишився в салоні. Хоч сонце лупило нам у спини, ми мусили мружитися через виняткову яскравість відбитого від вікон світла. Вікна будівлі здавалися велетенськими, займали більшу частину фронтальної стіни. Я приставив долоню дашком над очима, обдивився фасад, але не знайшов ні назви вулиці, ні номера будинку.

— І що ми… — озирнувся з наміром запитати в Каеліна Уеста, що нам робити, і з подивом побачив, що кросовер, розвернувшись, безшумно котиться до виїзду на дорогу, якою ми прибули. Я сторопіло застиг, проводжаючи машину поглядом.

Із заціпеніння мене вивело тихе дзижчання електронного замка. Озирнувся на звук і вперся поглядом у середнього зросту смаглявого латиноамериканця зі стрижкою «британка» — ретельно виголені скроні, недбало скуйовджене волосся на тім’ї, — мутними жовтувато-бурими очима та чималою, завбільшки з п’ятицентову монету, сережкою у лівому вусі. Притримуючи однією рукою двері, він усміхнувся мені:

— Mister Belinsky? Come on in![52]

Ми з Тео опинилися у прохолодному просторому холі. Проціджене крізь тоновані вікна світло більше не обпікало.

— Привіт! — латиноамериканець простягнув руку. — Моє ім’я Джено, я — лаборант-технолог, — він був у білому халаті, накинутому на сіру футболку, та простих синіх джинсах. — Радий вас бачити!

Я кивнув, потиснув руку та почув, як, дзизнувши, прочиняються напівпрозорі двері, розташовані зліва від основного входу. У проході постала висока, нордичного типу дівчина. Пишногруда, з опуклими рельєфними вилицями та м’яким підборіддям. Виглядала, як і латиноамериканець, не більше як на тридцять.

— А це, — Джено показав рукою на білявку, — Меллорі, асистент доктора Далтона.

— Пробачте, що не зустріли вас, — перепросила Меллорі. — Нас не попередили, що вас привезуть раніше від дванадцятої.

Вона спробувала заправити неслухняне волосся за вуха, та окремі цупкі пасма все ж вибилися й опали хвилями вздовж обличчя. Її широкий рот розтягнувся в посмішці, зробивши вилиці ще більш м’ясистими. Я подумав, що Меллорі була би з біса гарною, якби не заширокі, як для жінки, плечі та надто червона помада на губах.

— Йеп, — підтакнув Джено, — доктор Далтон ще в дорозі, проте з’явиться з хвилини на хвилину, бо я йому телефонував, — він заметушився, жестами запрошуючи мене пройти.

Їхні імена здавалися незвичними — тобто незвичними для українця, — тож перед тим, як рушити далі, я ковзнув поглядом по нагрудних табличках. Geno Cardona. Mallory Hardison. Мимоволі пригадав Джорджа Меллорі, британського альпініста, який загинув 1924-го під час першої в історії людства спроби піднятися на вершину Евересту. Потому зловив себе на думці, що якби натрапив на ці імена в електронному листі чи в якому-небудь документі — тобто не бачачи власників, — я б, напевно, вирішив, що Джено — це дівчина, а Меллорі — чоловік, а не навпаки. Вголос, звісно, нічого такого не казав.

Вузьким коридором ми пройшли до дверей у північній частині будівлі. Меллорі, скориставшись магнітним ключем, відімкнула їх і пропустила нас досередини. Приміщення, що відкрилося огляду, нагадувало університетську лабораторію: потерті столи, вишикувані комп’ютерні монітори попід стіною, кілька мікроскопів і більш масивних установок незрозумілого призначення.

— Присядьте, — білявка показала на вільні стільчики, — зачекаєте на доктора Далтона тут.

Ми з Тео слухняно присіли.

— Це ваш син? — Джено Кардона опустився навпочіпки перед Теодором, який навіть на стільчику не відпускав моєї руки. — Як твоє ім’я, приятелю?

Я нахилився до Тео й прошепотів українською:

— Дядько питає, як тебе…

— Теодор.

— Як? — перепитав Джено.

Я повторив англійською:

— Theodor.

— О, це ж як президента, так? — латиноамериканець злегка поторсав малого за плече. — Приємно познайомитися, містере презид… ой… — награно приклав долоню до губів. — Теодоре! Як тобі в Америці?

— Він не знає англійської, — сухо констатував я.

Джено зиркнув на мене знизу вверх:

— Але ж він щойно сказав своє і… — лаборант затнувся й умить посерйознішав. Меллорі продовжувала всміхатись, зате Джено, схоже, збагнув, що Теодор не такий, як усі, тож якби малюк був «нормальним», то ніколи не опинився б в цій лабораторії. Поправляючи джинси, лаборант устав: — Ви гарно говорите англійською. Я навіть акцент не вловлюю. Тому мені здалося, що ваш малий теж… ну, ви розумієте.

— Я працював оператором англомовного кол-центру в Україні. Але не вчив Теодора англійської, бо… думав, що він іще малий. Або якщо відверто, ніколи не ставало на це часу.

— Зрозумів.

— А в нас не виникне проблем під час… — Меллорі поглянула на Теодора, потім на мене, — спілкування?

Я штрикнув її холодним поглядом:

— Не виникне, бо я не маю наміру залишати його.

69

Доктор Далтон з’явився за п’ять до дванадцятої. Високий, білявий (але темніший за Меллорі), із засмаглим обличчям і чіпкими, допитливими очима. Губи та кутики очей обрамляли тонкі зморшки, а на носі сиділи окуляри, що, втім, не допомагало встановити вік. Точно більше ніж тридцять п’ять. Водночас, якщо припустити, що він правильно харчувався та стежив за здоров’ям, чоловікові могло бути далеко за п’ятдесят. Він привітався з асистенткою та лаборантом, а тоді відрекомендувався:

— Доктор Енді Далтон, — усміхнувся, подаючи руку. Джено й Меллорі спостерігали за нами й теж усміхались. Я випромінював похмуру настороженість.

— Мирон Белінський.

— Приємно познайомитись, — злегка нахилив голову Далтон. Його пальці, попри спеку, були холодними. — Мені справді приємно. Ліза стільки розповідала і про вас, і про вашого сина, що я зараз почуваюся, наче зустрів давнього друга, якого востаннє бачив чверть століття тому.

Кілька секунд, не відпускаючи руки, я роздивлявся його обличчя. Далтон не здавався слизьким, нічого фальшивого чи тривожного в ньому не проглядалося, та чомусь — так само, як і з віком, — я не міг визначитися, який він насправді.

— Напевно, міркуєте, де чули моє ім’я? — примружився він.

— Насправді ні, хоча… чекайте, — я клацнув пальцями: — Стівен Кінг, «Доктор Сон». Там, якщо не помиляюсь, був якийсь Далтон, доктор Джон Далтон, так?

На мить сірувато-блакитні очі Далтона трохи розширились. Я помітив кинутий на нас погляд Джено Кардона та його — вже, мабуть, соту, хіба ні? — посмішку.

— Не вгадали, — виблискуючи доглянутими зубами, проказав лаборант.

— Ага, — кивнув Енді Далтон. — Пробачте, пане Белінськи, я не читаю Кінга, і, якщо відверто, мене вперше асоціюють із кимось із його героїв. Насправді моє ім’я збігається з іменем і прізвищем того рудого засранця, квотербека[53] Cincinnati Bengals[54] Енді Ґреґорі Далтона. Не те щоб мене з ним плутали, я для цього недостатньо рудий, але якщо ви стежите за НФЛ, то, гадаю, уявляєте, що з таким іменем мені дуже непросто жити в хоум-тауні Ravens[55], — Енді Далтон і Джено Кардона розсміялися.

Поки ми обмінювалися люб’язностями, я краєм ока спостерігав за сином. Малюк не здавався напруженим. Він сидів на стільчику, підклавши долоні під стегна, та розглядав лабораторію. Кілька разів його погляд упирався в Меллорі Хардисон, дівчина щоразу йому підморгувала, проте Тео поспіхом відвертався.

— Давайте до справи, — Далтон глипнув на Тео, а потім м’яко запитав: — Джено ще не розповідав вам?

— Про що?

— Про те, чим ми тут займаємось.

— Я не встиг, — не обертаючись, повідомив лаборант.

— Зрозуміло, — доктор зробив невиразний жест рукою та попрямував до дверей. — Ліза Торнтон попросила мене ввести вас у курс справи. Я поясню, що можу, а потім ви самі вирішите, як ми вам можемо допомогти.

Лише після того, як Далтон зупинився біля виходу з лабораторії й озирнувся на мене, я збагнув, що жестом він кликав мене за собою.

Я підвівся, взяв Теодора за руку.

— Залиште хлопчика тут, — Далтон провів магнітною карткою по замку.

Я наїжачився:

— Ні.

— Не хвилюйтеся, ми йдемо до сусідньої лабораторії. Десять кроків далі коридором.

Тео, задерши голівку, дивився на мене.

— Побудеш тут, чемпіоне?

Малюк не відповів.

— Мені треба поговорити з отим дядьком, — я показав на доктора Далтона. — Його ім’я Енді, чудне, правда? А ти залишишся з Меллорі.

— Я не заважатиму вам, — утиснувши голову між пліч, прошепотів Тео.

Я присів, злегка скривившись, коли хруснуло в коліні:

— Ти мені ніколи не заважаєш, чемпіоне, та той дядько, — я махнув рукою в бік Далтона, що, вичікуючи, тримав двері напівпрочиненими, — соромиться перед тобою розмовляти. Уявляєш? Такий дорослий і соромиться, — попри те що малюк притиснувся до мене, настрашеним не виглядав. — Я вийду до сусідньої кімнати й швидко повернусь. А ти поки можеш посидіти за комп’ютером, — я підняв голову й англійською звернувся до Меллорі Хардисон: — Увімкніть йому щось на комп’ютері.

Та кивнула, розтягнувши повні вуста у посмішці:

— Без проблем.

— «Ніндзяґо», — так само пошепки попросив Тео.

— Йому подобається «Ніндзяґо», — сказав я. — Знайдіть йому на YouTube. Не обов’язково мультики, можна про конструктори, а далі він уже перемикатиметься серед рекомендованих відео.

Кремезна білявка підтягнула до себе ще один стільчик. Я вмостив на нього Теодора та погладив його по голівці. Малюк мовчав.

— Я недовго, — запевнив я й на порозі озирнувся. Хлопчак сидів, викрутивши голову заледве не на 180°, і мовчки проводжав мене поглядом.

70

Завдяки трьом широченним, на всю стіну, вікнам лабораторія, куди привів мене Енді Далтон, здавалася значно більшою, ніж була насправді. Коло підвіконня стояв стіл із комп’ютером і лотками для паперів, на стіні навпроти висіла інтерактивна дошка. У глибині стриміла химерна конструкція, яка складалася зі схожого на стоматологічне крісла з металевими опорами для ніг і півдесятка моніторів з екранами різного розміру. На кріслі, неначе скальп якогось робота, лежав гумовий шолом зі жмутком тонких чорних дротів, що відходили від його нижньої частини.

— Учора весь день думав, що вам розповідати, — почав американець, скидаючи жакет. — Непросто втиснути у півгодинну лекцію все напрацьоване впродовж трьох років. Зрештою вирішив спочатку показати, а потім пояснювати. Так буде легше.

Він накинув халат, підійшов до стола та захопив із лотка біля монітора кілька аркушів із кольоровими малюнками. Вказав рукою в бік крісла.

— Надягайте.

— Що надягати?

— Гумовий шолом з електродами. Натягніть його на голову.

Я підозріло зиркнув на американця.

— Це цілком безпечно, — смикнувши краєчками губів, зауважив Далтон.

— Усі лікарі так кажуть.

Я підступив до крісла й узяв те гумове чортзна-що до рук. Шолом був важким, відчувалося щось заховане в гумі. Щось металеве. Далтон наблизився до мене, нетерпляче виблискуючи очима з-під рідких брів:

— Ну?

Притримуючи рукою дроти, я обережно насунув шолом на голову. Поправив волосся, глипнув на американця.

— Не тисне?

Важкі дроти пригинали голову донизу, та особливого дискомфорту це не викликало.

— Ні, нормально.

— Чудово! — і доктор Далтон розклав переді мною аркуші.

Усього їх було чотири: Велика червона пляма на Юпітері[56], єнот, що тримає в руках шматок яблука, сфотографований крупним планом бедрик на ромашці й Кеті Перрі на червоній доріжці в чорному платті з глибоченним вирізом — звичайні, що нічим особливим не вирізняються, фотографії з Інтернету. Далтон натиснув кілька кнопок під екранами. Під кріслом щось рівномірно загуло, а монітори почали один за одним спалахувати.

— Станьте спиною до стола, — попросив він, — і не обертайтеся. Стійте так, щоб я не бачив ваших очей, домовились?

— Навіщо?

— Зараз дізнаєтесь, — він повернувся до робочого стола.

Через секунду я почув звук увімкнення комп’ютера.

— Відверніться і… е-е… зачекайте хвилинку, мушу дещо налаштувати… — клацання клавіатури, — так… отак… чудово, — Далтон прокашлявся: — А тепер, пане Белінськи… е… Мироне, гляньте на одну з фотографій перед вами. Виберіть одну будь-яку, сфокусуйте на ній погляд, але не повертайте голову, щоб я зі свого місця не міг здогадатися, на який знімок ви дивитеся. Готові?

Хоч це здавалося дурнуватим розіграшем, я погодився:

— Так.

— Тоді починаємо.

Стоячи перед кріслом спиною до вікон, спершу глянув на Кеті Перрі, та відразу потому перескочив на Юпітера.

У в’язкій, ледь розбавленій тихим гудінням апаратів тиші спливло півхвилини.

— Як довго мені дивитися?

Доктор Далтон не відповів. Я переступив із ноги на ногу та, карбуючи кожне слово, повторив запитання:

— Як довго я маю…

— Ви зараз дивитеся на картинку з Юпітером. Не відволікайтеся, будь ласка. У вас так багато всього в голові, що я ледве розрізняю, на чому ви сконцентровані.

Я глитнув слину, подумав — насправді нічого я тоді не подумав, навпаки, на секунду завис — і зиркнув на бедрика. У ту саму мить:

— А тепер на комаху на квітці, — впевнено виголосив американець. — Уже краще!

Я повів очима вбік і втупився поглядом у Кеті Перрі. Значно старший за мене доктор Далтон по-хлопчачому гигикнув:

— На виріз плаття співачки. Гарні цицьки, погоджуюсь! Дивно, що ви аж за третім разом звернули увагу.

Секунду повагавшись, я повернувся до Юпітера.

— А зараз знову дивитеся на планету.

Я видихнув і заплющив очі. Спершу Далтон здивовано крекнув, а тоді резюмував:

— Схоже, ви заплющили очі, пане Белінськи.

Він підвівся, підійшов до мене та, відсунувши ілюстрації, вмостився у крісло. Склав руки між колінами:

— Ну як? Що скажете?

Американець дивився на мене примружившись, наче крізь дірки в ґудзиках.

Я тихо пирхнув:

— Я маю бути враженим? — мене самого пересмикнуло від жовчі в моєму голосі. — Не розумію, на що ви очікували. Що я після цих фокусів заплескаю в долоні?

— Це не фокуси, — вивчаючи мене поглядом понад скельцями окулярів, заперечив Далтон. Його тон не змінився, але з того, як смикнулися, витягнувшись у риску, тонкі губи, я збагнув, що мої слова зачепили його.

— Ви могли сховати де-небудь камеру й потай спостерігати за мною.

Він закотив очі:

— І, звісно, примусив вас натягти цей шолом лише для того, щоб позбиткуватись.

Я зиркнув на дроти, що тяглися від мого тімені та зникали поміж моніторами:

— Хочете сказати, що дізналися про те, яке зображення я вибирав, через ось це?

Далтон кивнув:

— Так. Саме так. За сигналами з вашого мозку.

Цього разу я не пирхав, усвідомлюючи, що вченому немає сенсу розігрувати комедію. Утім, загалом скепсису ні на крихту не поменшало.

— Ви не вірите, — Енді Далтон устав із крісла, заховав руки до кишень штанів і довго, ледь схиливши голову, дивився на мене. Його обличчям блукала не так посмішка, як радше тінь від посмішки, а очі по-юначому задерикувато світилися. Та невловна, майже невидима посмішка змінювала все. Коли Далтонові очі посміхалися, він здавався моїм однолітком.

— Просто не бачу, в що саме я повинен повірити.

— Гаразд, тоді вчинімо інакше. Лягайте, — вчений згріб ілюстрації рукою та поклав її мені на плече, примушуючи опуститися в крісло. Коли я дозволив себе всадовити, він лівою натиснув на важіль під кріслом і відкинув спинку. Я витягся горизонтально. Він сказав: — Заплющіть очі та розслабтеся. Заплющуйте, заплющуйте, — тільки потому, як я заплющив очі, Далтон відійшов від крісла й сів за робочий стіл. — Тепер, не розплющуючи очей, спробуйте пригадати який-небудь приємний момент, щось таке, що потішило чи розвеселило вас, щось хороше, яскраве, що відкарбувалося в пам’яті.

Я глибоко вдихнув і спробував уявити личко всміхненого Теодора. Мені вдалося, проте образ утримався у свідомості не довше ніж секунду. Думки галопом помчали далі — я пригадав переліт до Америки, останню розмову з Євою, викрадення, потім знову Єву, потім чомусь лист від колекторів і насамкінець Блакитного Монстра.

— Пане Белінськи, будь ласка, зосередьтесь, — невдоволено, із притиском промовив доктор Далтон, — у вашій голові така каша.

Я вчепився за останнє, що промайнуло перед внутрішнім поглядом, — блакитний «фольксваген». Річ украй далека від «чогось хорошого та яскравого, що мене потішило», проте добряче відкарбована у пам’яті.

— М-м-м… — долинуло від стола. — Ви зараз думаєте про щось… синє.

Я здригнувся.

— Тільки не розплющуйте очей! — вигукнув Далтон.

Його вигук відкинув зайве і дозволив зосередитися винятково на Блакитній Жабі. Я пригадав день, коли натрапив на нього в автосалоні Рівного: компактний автомобіль, що звабливо виблискував булькатими фарами в навскісних променях призахідного сонця.

— Це автомобіль? — припустив Далтон. І тут-таки з певністю: — Так, це машина! От тільки не можу вгадати марку.

На одну мить — поки переляк і здивування не почали брати гору — я уявив, наче стою перед Блакитним Монстром і схиляюсь над капотом. Моє обличчя зупиняється за півметра від сріблясто-блискучого знака WV і…

— Це «фольксваген», — безапеляційно заявив американець, — невеликий блакитний «фольксваген». Це ж Beetle! Я вгадав, пане Белінськи? У «фольксвагена» немає інших таких лупатих компакт-карів!

— Що за?!

— Будь ласка, не хвилюйтеся, не треба…

Утім, пізно, бо я вже розплющив очі й кілька секунд безтямно блимав, туплячись у стелю. Потім рвучко сів і тремтячими руками стягнув шолом із голови.

— ЩО ЦЕ ЗА ФІГНЯ ТАКА БУЛА?!

— Обережно! — скрикнув доктор Далтон. — Не повідривайте дроти!

Він подався у протилежний куток лабораторії, приніс звідти стілець і підсунув його до стола.

— Сідайте.

З осторогою відклавши гумовий шолом, я пройшов до стола й опустився на стілець навпроти Далтона.

— Тепер вірите? — запитав він. Я не відповів. — Девід Коперфільд заплатив би за цю штуку мільярд доларів, не менше. Я ж навпаки маю пояснити вам, чому зроблене мною не має нічого спільного з магією. — Американець дістав із шухляди пакуночок жувального драже Mentos і, надірвавши обгортку, простягнув мені: — Будете?

— Ні, дякую, — я все ще не міг заспокоїтись після того, що сталося.

Далтон знизав плечима, вкинув до рота дві цукерки та розжував їх. Хвилину чи дві мовчав, потім, посерйознішавши, подивився на мене:

— Що ви знаєте про те, як ми, люди, бачимо?

— Не розумію.

— Ну, як у голові — тут, — доктор постукав пальцем по лобі, — формується картина світу, що нас оточує.

Я стенув плечима. Мені здавалося, що запитання більше стосується філософії, ніж нейрофізики.

— Не знаю.

— Гаразд, — Далтон кивнув із таким виглядом, наче нічого іншого й не очікував, — тоді поясню на пальцях. Отже, все, що є в цій кімнаті, — американець обвів рукою лабораторію, — всі речі, відображені вашою свідомістю, ви бачите тому, що на них падає світло. Ось цей стіл, мій комп’ютер, операційний стенд, стільці, стіни, стеля — їх видно, бо вони освітлені. Світло надходить звідси, — Далтон показав на вікна, — надходить від комп’ютера, надходило б від ламп під стелею, якби їх було ввімкнено, тощо. Якби за вікном стояла беззоряна ніч і я вимкнув освітлення, всі ці предмети зникли… е-е… тобто зникли б із вашої свідомості. Це зрозуміло?

— Так.

— Чудово. А тепер: що таке світло? Це діапазон електромагнітного випромінювання, який здатні сприймати очі людини. Розумію, що це, мабуть, складно осягнути неспеціалісту. Скажу простіше: світло — це така сутність, яка поширюється у просторі як хвиля, але поглинається і випромінюється окремими часточками, фотонами. Вам важливо запам’ятати, що світло, яке падає на об’єкт, взаємодіє з ним не як електромагнітна хвиля, а як потік фотонів.

Я кивнув. Він правив далі:

— Отже, я бачу свій стіл, бачу вас, бачу крісло під вами, бо фотони відбиваються від них і потрапляють мені в очі, — Далтон підніс указівний палець до ока. — Фотони подразнюють клітини моєї сітківки, що вистилає внутрішню частину кришталика, після чого зорові рецептори перетворюють енергію фотонів на нервові імпульси. Далі інформацію — а нервові імпульси, безперечно, несуть у собі інформацію — зоровими нервами через середній і проміжний мозок отримують зорові зони кори головного мозку. Фактично, фотон передає оку інформацію про стан окремо взятої точки простору, тієї точки, з якої він надійшов. І попри те, що клітини людського ока складні, ця інформація досить примітивна. Вона стосується лише кольору та яскравості точки. Ну, і ще переміщення, якщо об’єкт у полі зору рухається. Тобто якби ми перехопили згенерований зоровими клітинами сигнал ось тут… — Далтон пробігся пальцями по клавіатурі — й на цифровій дошці справа від мене з’явилося зображення людського мозку. Потому взяв цифрове перо й, утримуючи грифель за міліметр від планшета, домалював стрілку, що вказувала на зоровий нерв, — на початку зорового нерва, то ми б одержали приблизно таку картинку.

Далтон щось натиснув на клавіатурі. Зображення мозку зникло, натомість з’явилась абстрактна картина — хаотичний набір різнобарвних крапок і кіл.

— Безладна мішанина рухливих цяток різного кольору та відмінної інтенсивності, — прокоментував учений, — це те, що в буквальному сенсі бачать наші очі. Але нервові імпульси не зупиняються на зоровому нерві. Вони йдуть далі, до кори, де закодована в них примітивна інформація обробляється. І тут починається найцікавіше. Після оброблення вінегрет із яскравих, але беззмістовних цяток перетворюється в безумовно осмислене зображення, в майже завжди недвозначну картинку, що дає нам 90 % інформації про навколишній світ. Я досліджую це більше ніж десять років, але досі не можу позбутися відчуття, що це якась магія. Подумайте тільки: відразу за моїм оком ви є набором плямок і лише в корі перетворюєтеся на людину. Так, я бачу, що ви людина, відрізняю вас від портрета чи фотографії, — він підняв перед собою цифрове перо, — відрізняю вас від ось цього пера, розумію, що перо знаходиться ближче, а ви, відповідно, далі, ніж перо, та ближче, ніж, скажімо, операційне ліжко, на якому ви щойно лежали. Це дивовижно, хіба ні, пане Белінськи? — він раптом по-дитячому ніяково всміхнувся. — Я, мабуть, забагато про це розказую. Найважливіше, що ви маєте збагнути: робота моєї системи ґрунтується на імітації того, як зорова зона кори головного мозку перетворює потік примітивних електричних імпульсів на об’ємну картинку всередині нашої свідомості. Тобто я не намагаюся розкодувати, яким чином мережа із сотень мільйонів нейронів обробляє електричні сигнали. Цей механізм є результатом сотень мільйонів років еволюції, та я гадаю, що мине ще багато десятків років, перш ніж хтось принаймні спробує його розшифрувати. Я лише навчаю програму імітувати це розкодування: брати імпульси та відображати на екрані комп’ютера те, що зорова кора вибудовує у свідомості.

— Як навчаєте?

Енді Далтон почухав пальцями підборіддя:

— Ви чули коли-небудь про машинне навчання або системи розпізнавання візуальних образів?

— Ні.

— Штучні нейронні системи[57]?

— Я лінгвіст, пане Далтон.

— О’кей, — він забарабанив тонкими пальцями по столу. — Машинне навчання — це математична дисципліна, частина теорії штучного інтелекту, яка займається розробленням методів навчання штучних систем. Тобто це теорія, яка показує, як зробити так, щоби штучна система, наприклад, комп’ютер, навчилася аналізувати приклади та робити узагальнення, ну… — помітивши, як скляніють мої очі, він розсерджено змахнув рукою, — навчилася генерувати досвід, витягуючи із цих прикладів знання. Можу сформулювати ще простіше, та пробачте за каламбур: машинне навчання — це наука про те, як навчити машину вчитися.

Я повільно поводив головою з боку в бік, показуючи, що не розумію. Пальці Далтона потягнулися до підборіддя.

— Ну, гаразд, продемонструю на прикладі. Скажімо, антиспам-фільтр, — він тицьнув пальцем у монітор. — Ми стикаємося з такими щодня. Це захована у поштовику програма, яка за допомогою закладених у неї алгоритмів машинного навчання навчилася відрізняти важливі повідомлення від небажаних. Звідки узявся цей досвід? На початку програма вміла лише аналізувати текст. Потім її почали навчати. Проганяли сотні, тисячі, десятки тисяч різнопланових повідомлень, щоразу зазначаючи: ось це — спам, а це — не спам. Убудований у програму аналізатор на основі математичної статистики, методів оптимізації, дискретного аналізу, теорії ймовірностей тощо виявляв і запам’ятовував закономірності у повідомленнях, позначених користувачами як спам. Після завершення навчання програма починає роботу: сканує повідомлення й на основі отриманих знань вирішує, які з них небажані, а які важливі. Часом спам-фільтр припускається помилки, проте відсоток помилок зникаюче малий. Це зрозуміло?

— Загалом так.

— Добре. Системи розпізнавання візуальних образів працюють певною мірою схоже. Вони повсюди, ми використовуємо їх давно, та, як це завжди буває, не помічаємо. Наприклад, — Далтон став по черзі загинати пальці, — сканери для зчитування штрихових чи QR-кодів, програма розпізнавання облич у Facebook, програма розпізнавання автомобільних номерів під час автоматичної фіксації порушень правил дорожнього руху, розпізнавання та класифікація овочів і фруктів у супермаркетах, — доктор труснув переді мною кулаком із відстовбурченим великим пальцем.

Я звів брову:

— Розпізнавання овочів та фруктів?

«На дідька комусь розпізнавати овочі та фрукти?»

— Не чули про такі системи?

Я мотнув головою:

— Ні.

— 2014 року у трьохста німецьких супермаркетах було встановлено системи розпізнавання будь-яких із наявних у продажу фруктів чи овочів. Це класичний приклад розпізнавання образів! Технічно система складається зі сканера, який «промацує» лазерами об’єкт, що підлягає розпізнаванню, й аналізатора із запрограмованим алгоритмом машинного навчання. Як і в ситуації з антиспам-фільтром спочатку систему навчають. Мета — навчити її самостійно класифікувати різнопланові візуальні образи за визначеними істотними ознаками. На початку навчання сканеру показують, скажімо, помідори — строго по одному за раз — різного розміру, форми та кольору, а програмі щоразу «повторюють»: перед тобою помідор, помідор, помідор. Аналізатор зчитує надіслані сканером образи, виокремлює повторювані ознаки, обробляє їх і формує у пам’яті програми характерну криву, співвідносну з формою та кольором об’єкта за назвою «помідор». Аналогічно систему примушують «запам’ятати» інші овочі та фрукти: сканеру сотні разів демонструють картоплини, капустини, морквини, апельсини, кабачки, банани тощо, щоразу «іменуючи» їх. Унаслідок цього в тілі програми формується масив кривих, які відповідають усередненим значенням кольору та форми низки овочів і фруктів. Коли навчання завершено, система починає працювати. Сканеру показують, наприклад, зелене яблуко. Тобто, ну, ви розумієте: нове зелене яблуко, яке програма раніше не бачила. Система сканує його, порівнює з кривими в пам’яті й на основі отриманого досвіду видає результат: сканований об’єкт із імовірністю 98,3 % є зеленим яблуком. Тепер покупцям не потрібно чекати на продавця та зважувати фрукти чи овочі на окремих вагах, вони несуть усе до каси, де система розпізнавання визначить, що вони мають намір придбати з імовірністю 99,8 % — один ананас, з імовірністю 98,7 % — три огірки тощо, й сама сформує чек. Сподіваюся, ви зрозуміли.

— Так, — я схопив суть, але не міг збагнути, як це стосується мого сина.

Енді Далтон наче прочитав мої думки.

— Тепер до основного. 2007-го молодий професор Каліфорнійського університету в Берклі Джек Ґеллент першим здогадався застосувати алгоритми машинного навчання для розпізнавання образів, згенерованих зоровою зоною кори головного мозку. Те, яка частина кори відповідальна за формування візуальних образів у свідомості, відомо давно. Джек Ґеллент першим подумав, що з активності в корі можна витягти щось більше, ніж різнокольорові плямки на схематичному зображенні мозку. Він написав програму, що давала змогу фіксувати активність нейронів чи, якщо бути точним, зміну активності нейронів у корі залежно від простих геометричних ілюстрацій, на які дивиться піддослідний, потім порівнювала цю активність із картинками й таким чином навчалася. Для вимірювання мозкової активності Ґеллент скористався методом функціональної томографії — фМРТ. Принцип фМРТ простий: шляхом визначення концентрації кисню в окремих зонах мозку можна встановити активність нейронів. Річ у тім, що активні нейрони споживають багато енергії, їх розряджання спричиняє підвищення потоку крові у прилеглих капілярах, що, у свою чергу, призводить до посилення концентрації кисню, а це легко вдається зафіксувати томографові.

Далтон пробігся пальцями по клавішах:

— Ось типове зображення мозку під час функціональної томографії. Оранжевим позначено зони з підвищеною активністю нейронів.

Я кинув погляд на інтерактивну дошку. У центрі розгорнувся сірий зріз мозку з яскравими та дуже чіткими — піксельними — плямами в потиличній частині. Пікселі у плямах відрізнялися різними відтінками — від світло- оранжевого до майже коричневого.

Повернувшись назад до Далтона, я невпевнено проказав:

— Як саме система того професора навчалася?

— Зараз поясню. Джек Ґеллент не мав шолома, подібного до нашого, йому доводилося заштовхувати піддослідного (наче в якийсь тубус) до велетенської МРТ-труби. Утім, працював за аналогічним принципом. Він вмикав магніторезонансний томограф, показував піддослідному прості геометричні зображення, наприклад, смужки з різними кутами нахилу, та фіксував зміни активності нейронів у ділянці мозку, що відповідає за первинний аналіз зорової інформації. Метод функціональної томографії не дає змогу отримати доступ до окремих нейронів. По суті, апарат фіксує усереднену активність багатьох тисяч клітин у межах певного мінімального об’єму. Через це Ґеллент розбив мозок піддослідного на тисячі уявних вокселів. Воксель — це як піксель, лише для об’ємних картинок. Подібно до того як ми формуємо двовимірне зображення з маленьких кольорових квадратиків-пікселів, 3D-модель можна представити у вигляді набору крихітних кубиків-вокселів. Із цим усе гаразд — уявляєте?

— Ну… — я повільно підняв і опустив плечі.

Доктор Далтон поклацав по клавіатурі й вивів на дошку наступне зображення.

— Це 3D-модель мозку у вигляді набору вокселів. На малюнку вокселі не мають кольорів, але під час досліду вони, як і пікселі, стають кольоровими, причому колір відповідає рівню усередненої активності нервових клітин, що ніби як утиснені у воксель. Фактично, воксель — це мінімальний, замкнений у крихітному кубі об’єм мозку, зміну активності якого може сприйняти томограф.

— Тепер о’кей.

— Чудово! Спочатку Джек Ґеллент демонстрував піддослідному серію паралельних вертикальних рисок. Потім — діагональних, помалу змінюючи кут їхнього нахилу. Потому — горизонтальних. Томограф фіксував зміну активності вокселей у зоровій зоні кори. Звісно, нам, ученим, хотілося б, щоби зміна активності нейронів у певному вокселі відповідала конкретному куту нахилу рисок, на які дивиться піддослідний, але це було не так. Виявилось, що свідомість може сприймати один і той самий візуальний образ через різні групи нейронів. Важливими були комбінації або візерунки активності вокселей. Саме їх Ґеллент застосував для машинного навчання своєї програми. Він провів безліч дослідів за різних кутів нахилу рисок, примусив програму аналізувати візерунки, утворені з активних вокселів, і зрештою отримав комп’ютерну модель, у якій різним кутам нахилу рисок відповідали різні візерунки активації вокселів. Модель була реверсивною, тобто уможливлювала зворотну операцію — тепер, зафіксувавши візерунок активних нейронів, Джек Ґеллент міг угадати кут нахилу рисок, які споглядає його піддослідний.

Я незчувся, як розповідь американця захопила мене, і несамохіть нахилився ближче. Помітивши рух, Далтон усміхнувся. Попри зморшки, що на засмаглому лиці здавалися радше подряпинами, він виглядав хлопчаком, безмежно щасливим тому, що його історія захопила однолітків.

— Це був тільки початок, — продовжив він. — Професор Ґеллент не припиняв навчати програму. Він набрав більше добровольців, а після рисок зосередився на складніших геометричних зображеннях. Відчувши, що програма накопичила достатньо досвіду, Ґеллент запустив зворотній процес: почав показувати піддослідним картинки, які вони (а отже, і програма) раніше не бачили, потому фіксував візерунки активних нейронів, завантажував їх у програму та примушував її «вгадувати», тобто вибудовувати на екрані те, що, на її думку, в цю мить бачить людина.

Енді Далтон схилився над клавіатурою.

— Наприклад, піддослідним демонстрували ось такий чорний квадрат на білому тлі, обрамлений чорною рамкою.

Я повернув голову до дошки.

— А ось що після зчитування сигналів із мозку вибудувала програма.

На місці попереднього виникло, на перший погляд, невпорядковане зображення із пікселів різних відтінків сірого.

Я не мусив придивлятися, щоб збагнути: попри видиму хаотичність, зображення загалом подібні. У центрі чітко проглядався темний квадрат в обрамленні більш світлих пікселів.

— Це не єдиний приклад. Ось іще кілька зображень, побудованих програмою під час експерименту, — на дошці з’явилося шість чорно-білих квадратів, розташованих у два ряди. — У верхньому ряді — малюнки, які Ґеллент показував піддослідним, у нижньому — їхні відповідники, намальовані програмою.

Я не зводив очей із дошки. Зображення нижнього ряду виглядали наче притуманеними та водночас достатньо виразними, щоби безпомилково зіставити їх із відповідниками, розміщеними у верхньому ряді.

— У складнішій версії експерименту, — розказував далі доктор Далтон, — яку 2008-го зреалізувала команда японських учених під керівництвом Юкіясу Камітані, прості чорно-білі фігури замінили на білі й дещо спрощені літери на чорному тлі. Схожу програму тривалий час вивчали, після чого різним піддослідним показували просте слово з шести літер. І кожного разу програма генерувала картинку, з якої експериментатори без особливих зусиль могли прочитати вихідне слово, — чудово усвідомлюючи, як прозвучить наступна фраза, Енді Далтон підняв указівний палець, а з-під розтягнутих у широкій посмішці губів блиснули по- голлівудському доглянуті зуби. — І слово було neuron.

Я також усміхнувся. Далтон перемкнувся на інший малюнок:

— Це малюнок зі статті, опублікованої японцями. Угорі, як ви розумієте, — те, що демонстрували піддослідним.

Посмішка на моєму лиці поступилася місцем здивуванню. Я прикипів очима до нижнього рядка. Як і в попередніх прикладах, літери виглядали розмитими, вони наче мерехтіли, та я ні на мить не сумнівався, що зміг би прочитати «neuron» навіть у тому разі, якби не бачив верхнього напису.

— Дивовижно, — зірвалося з губ.

— Згоден, — коротко мовив доктор Далтон. — Уперше в історії людській істоті вдалося прочитати слово, на яке дивиться інша людська істота, винятково за сигналами з мозку останньої. Так, я з вами згоден, пане Белінськи, це дивовижно. Але й це ще не все. Джек Ґеллент не мав наміру зупинятися, він пішов далі. Значно далі за японців.

Я нетерпляче заворушився на стільці. На мить згадав про Теодора — як він там? — але потім мою увагу знову прикував американець.

— Три роки професор Ґеллент ламав голову над тим, як удосконалити систему. Зрештою він зрозумів, що слід змінити. У новій версії програми було заакцентовано не на декодуванні інформації, а на більш точному моделюванні особливостей сприйняття мозком візуальних образів. Для цього Джек Ґеллент із двома колегами з Неврологічного інституту ім. Хелен Уіллз розробили дві окремі математичні моделі. Перша симулювала поведінку нейронів залежно від змін у сигналах, отриманих зоровими нервами від очей. По суті, вони створили штучну нейронну мережу, що моделювала зорову ділянку кори головного мозку. Друга модель розраховувала, як поведінка великої кількості таких нейронів позначиться на яскравості окремих вокселів на фМРТ. За вихідні дані, як і в попередніх дослідах, Ґеллентом і колегами було обрано кути та швидкість руху окремих точок відтворюваного зображення.

Я відчував, що не встигаю за його думкою. Енді Далтон перевів подих, махнув рукою:

— Простіше кажучи, професор Ґеллент змінив програму так, що її можна було більш тонко налаштовувати. Як наслідок — програма набула можливості відтворювати не лише чорно-білі зображення розміром 10 × 10 пікселів, але й повнорозмірні кольорові динамічні картинки, тобто… — він ще раз підняв указівний палець.

— Відео? — блимнув я.

— Так, відео. Звісно, спочатку програма потребувала навчання. Джек Ґеллент і ті двоє його колег зголосилися виступити добровольцями. Вони годинами пролежували в томографі, переглядаючи старі голлівудські фільми та відеокліпи з YouTube. Потім ці ж фільми було завантажено у програму. Система зіставила їх і в підсумку набула достатньо досвіду, щоб із обмеженою точністю відтворювати відео або будь-який інший рухомий образ, на який дивиться піддослідний.

Доктор Далтон запустив на дошці відео. Ліва його частина відображала відеокліп, продемонстрований піддослідному, права — анімаційний ролик, відтворений програмою професора Ґеллента за сигналами з мозку. Першим ішов короткий фрагмент із кримінальної комедії «Рожева пантера» 2006 року. Ліворуч Стів Мартін[58] кривлявся та розводив руки врізнобіч. Справа миготіли невиразні тіні. Далі з’явилася краплина, що падала та розтікалася брудно-жовтою поверхнею. Цього разу анімаційний ролик у правій частині дошки з великою точністю передав оригінал. За краплиною знову виринув Мартін — у поліцейській уніформі, в ролі інспектора Жака Клузо[59]. Стів говорив, хоча звуків, певна річ, не вчувалося. На його грудях на біло-блакитній стрічці теліпалась якась нагорода. Я примружився. Справа від актора на розмазаному й мерехтливому сіро-блакитному тлі постав розмитий силует. Я розрізняв тулуб, голову, частково риси обличчя. Було видно, що силует одягнутий у жакет чи куртку такого ж, як і уніформа Клузо, темно-синього кольору. Й основне — я чітко бачив блакитну смужку навколо обтягнутої комірцем шиї. Силует у правій частині дошки рухався синхронно з Мартіном у лівій. Навряд чи хто-небудь, розглядаючи обрис, міг би вгадати в ньому інспектора Клузо, але те, що на відео поставала людина, видавалося сумнівним. Перед моїми очима пробігли й інші фрагменти: слони, що йдуть; папуга, що летить; літак, який заходить на посадку, а також кілька людських облич крупним планом (обличчя програма відображала найточніше[60]). Та попри все, коли відео обірвалося, я почувався розчарованим. Більш ніж у половині випадків зображення у правій частині дошки здавалися такими хаотичними та нечіткими, що вирізнити із них що-небудь було немислимо.

— Якось… — я поводив губами з боку в бік, добираючи правильне слово, — не завжди воно, ну… збігається з оригіналом.

— Знаю, — сказав Далтон. Його очі лукаво виблискували. — Та не забувайте, що відео відзнято 2011-го.

— Чотири роки, так, це немало. І як далеко з того часу зайшов Ґеллент?

— На жаль, цього я теж не знаю, — лукаві вогники в очах Енді Далтона спалахнули яскравіше. — І мені направду байдуже. І вас це не має хвилювати. Для вас важливіше, як далеко зайшли ми, — він легенько ляснув долонею по столу перед клавіатурою, — ось тут, у стінах цієї лабораторії.

Фраза здалася надміру пафосною. Вона й була пафосною, тож я лише стримано кивнув:

— О’кей.

— 2011-го, вперше побачивши результати команди Ґеллента, я загорівся страшенним бажанням займатися декодуванням візуальних образів з мозку людини. Неврологія на сьогодні є однією з найбільш динамічних галузей. Крім того, зроблене Ґеллентом зі співавторами взагалі варто визнати золотою жилою. За рік мені пощастило потрапити сюди, — Енді Далтон обвів рукою кабінет, — де я отримав доступ до ресурсів, незрівнянно багатших за ті, які мав у своєму розпорядженні Ґеллент. Ви ж розумієте, чому відео Ґеллента були такими непевними? Це через те, що функціональна томографія не може вимірювати активність окремо взятого нейрона, апарат фіксує усереднене значення водночас для кількох тисяч нервових клітин, обмежених вокселем. Що менший розмір вокселя, то більш складні зв’язки розкриє машинне навчання й, відповідно, більш точним стане відтворюване відео. Протягом чотирьох років мені вдалося в сотню разів, тобто аж на два порядки, зменшити розмір вокселя. Якщо в Ґеллента система розбивала зорову зону на кілька тисяч вокселів і кожен воксель апроксимував активність для тисяч клітин, то моя установка працює з сотнями мільйонів вокселів, а це вже близько до масштабу клітини. Я проводжу усереднення для кількох десятків, максимум — двох-трьох сотень нейронів. Ми також відмовилися від «тубусоподібного» томографа, розробивши зручний шолом. Крім того, ви бачили мою асистентку, пані Хардисон. Вона невролог, але також і програміст, дуже хороший програміст, а відтак змогла відчутно вдосконалити програму. Як наслідок — ми вимірюємо точніше, навчаємо краще та розкриваємо глибші зв’язки, — доктора Далтона розпирало від гордості, — достатні, щоб розпізнати фірмовий значок концерну «фольксваген», щойно ви про нього подумали.

Зізнаюсь, я був вражений.

— Зменшення вокселя у сто разів дало змогу відчутно покращити достовірність розшифрування, — Енді Далтон не міг зупинитись. — Ось погляньте, — він щось запустив на комп’ютері, потім зірвався з місця, підійшов до «стоматологічного» крісла та натренованим рухом натягнув на голову гумовий шолом. Притиснуте гумою пасмо білявого волосся кумедно стирчало над збуджено вигнутою бровою. Електроди, наче тонкі чорні дреди, спадали на його плече. — Подивіться на монітор.

Я повернув голову до інтерактивної дошки.

— Ні, ні, на монітор, що на столі! Можете сісти на моє місце.

Я встав, обігнув кут стола. Ще тепле шкіряне крісло м’яко рипнуло піді мною. Далтон заплющив очі й увімкнув апарат.

— Що ви бачите?

Діалогове вікно, розгорнуте на весь екран. Заголовок — BrAD Pro Scanner V4.1.0.15. Під ним — рядок меню з розділами File, Edit, Scanning, Animation, Voxels, View та Windows. У правій частині та внизу вікна тулились один до одного не менше ніж три десятки елементів керування: перемикачі, повзунки-регулятори, крихітні кнопки, а також шість продовгуватих інтерактивних панелей із графіками. Графіки змінювалися — рухалися справа наліво, нагадуючи кардіограму людини з нападом аритмії. Я здогадався, що це електричні ритми ЕЕГ, подібні до тих, що бачив у висновку за результатами обстеження Теодора ще в Рівному. Справа до панелей тиснулися колонки з цифрами. Цифри теж постійно змінювались. Окремі час від часу блимали червоним. Проте основним елементом інтерфейсу була велика панель з повзунком, як для прокручування відео. Вона займала більшу частину діалогового вікна, через що додаток нагадував програму для редагування відео на кшталт Adobe Premiere Pro.

Коли Енді Далтон заплющив очі й активував апарат, головна панель з чорної стала багряною. Зображення плавно, рівномірно пульсувало. У різних місцях то з’являлися, то зникали мерехтливі світло-сині хробаки.

— Якесь мерехтіння, — сказав я, — все темно-червоне.

Багрянець тим часом посвітлішав, і на пурпуровому тлі проступили темніші елементи. Несподівано я розрізнив обрис стільця, на якому сидів за хвилину до того, а також стіл, монітор і світлі, майже рожеві, прямокутники вікон. А потім побачив себе у кріслі доктора Далтона з лівою рукою на клавіатурі. Я відсмикнув руку й тут-таки змазаний, густо-червоний силует на екрані прибрав руку зі стола. Я збагнув, що дивлюся сам на себе — з того місця, де стояв Далтон, — тільки немовби крізь просякнуту кров’ю плівку. Щойно розтулив рота, щоб описати це, американець знову озвався.

— А тепер? — і він широко розплющив очі.

Багряні й пурпурові тони миттю щезли. На панелі з’явилося зображення лабораторії — ті самі стіл, монітор, крісла, вікна. Картинка все ще подригувала, де-не-де пробивалися синьо-сріблясті артефакти, ледь згорблена перед монітором фігура здавалася намальованою акварельними фарбами, та всі деталі — картатий візерунок на моїй сорочці, темно-русява кучма скуйовдженого волосся й навіть риси обличчя — проступали чітко. Я повів головою до Далтона, не припиняючи краєм ока спостерігати за зображенням на екрані. На мить голова мене-фігури розплилася, проте за секунду зображення сфокусувалося, і тепер я бачив на екрані обернене до камери обличчя.

Далтон обвів поглядом лабораторію: почав із дальнього кутка, зупинився на вхідних дверях, перескочив на робочий стіл, ковзнув по вікнах і зрештою прикипів до кута за спиною. Картинка на екрані зазнавала відповідних змін.

— Думаєте, в шоломі заховано камеру?

Ні, я так не думав. Чорт забирай, я вже давно так не думав.

— Я зараз знову заплющу очі.

І він склепив повіки. Ви коли-небудь бачили дорослого чоловіка, доктора наук, із міцно заплющеними очима, придуркуватим гумовим шоломом на голові та невитравною посмішкою на вустах? Ще те видовище. Зображення у BrAD Pro Scanner застигло й знову стало багряним.

— А тепер розплющу.

Чимось він нагадував Тео, який демонструє можливості щойно подарованої іграшки.

— Бачите?

— Так.

«Бачу, бачу. Достатньо! Я все зрозумів».

Далтон стягнув шолом. Я звільнив його місце, й ми знову всілися за столом.

— Ну і я не сказав найважливішого, — він клацнув мишею, закривши діалогове вікно, — хоча ви, напевно, вже самі здогадалися. За допомогою цієї установки ми зазирнемо в голову вашого хлопця під час сну та спробуємо визначити, що його так турбує. Я кажу «спробую», бо зі снами не все так просто. По-перше, до цього часу ні я, ні Ґеллент, ні Камітані не впевнені, що нейрофізіологічний механізм реалізації сновидінь такий самий, як і в усвідомленого бачення. А по-друге, сни самі по собі нечіткі. Втім, якщо вони все ж виявляться чіткими, я вірю, що і ви, і пані Торнтон отримаєте відповіді на всі запитання.

Мабуть, не менше ніж півхвилини я сидів насупившись і обмірковував почуте й побачене. Зрештою звів погляд на американця:

— Яка мета ваших розробок? Тобто навряд чи ви працювали три роки в очікуванні прибуття з-за океану чувака з п’ятирічним хлопчаком, якого мучать кошмари. Для чого ви використовуєте чи плануєте використовувати ці системи?

Я хотів знати, що такого Далтон пообіцяв своїм роботодавцям, що йому дали грошей більше, ніж Ґелленту. І скидалося на те, що він зрозумів, бо несподівано зам’явся:

— Тут така справа… методику зчитування візуальних образів з кори ще не остаточно відпрацьовано. Ми змінюємо систему, вдосконалюємо її, тож, ем-м, вона поки що не готова до застосування в реальному проекті.

Спершу в голові проскочило: якого біса, невже ці телепні сподіваються, що я дозволю тестувати систему на моєму синові? Проте відразу збагнув, що це дурня, американець брехав мені.

— Півгодини тому ви змогли розгледіти в моїх думках блакитний Volkswagen Beetle. П’ятнадцять хвилин тому повідомили, що вокселі вашої системи на два порядки менші ніж вокселі системи Джека Ґеллента. Це, по-вашому, «остаточно не відпрацьовано»?

Обличчя Далтона ледь витяглося. Чи то нервовим, чи то злегка роздратованим жестом він поправив прим’яте після шолома волосся.

— Одна з можливих сфер застосування… — він насупився й опустив погляд, — ми плануємо «проганяти» через таку систему пілотів комерційних авіаліній, чий психічний стан викликає занепокоєння, — я звів брови. Далтон зиркнув на мене: — А чого ви дивуєтесь? Тільки впродовж перших п’яти місяців цього року сталися дві великі авіакатастрофи, причиною яких був психічно неврівноважений пілот. 12 січня сорокашестирічний Мігель Суеро, пілот рейсу XL516 компанії LAN Ecuador, під час заходу на посадку в Міжнародному аеропорту Маямі ввігнав свій Boeing 767 в один із терміналів. Загинуло двісті тридцять сім людей: сто сімдесят дев’ять пасажирів борту, двадцять одна людина в терміналі, ще тридцять сім згоріли в літаку American Airlines, що стояв перед терміналом і якого той 767-й фактично розрубав навпіл. 24 травня Андреас Любіц, другий пілот рейсу 9525 компанії Germanwings, дочекався, поки командир екіпажу вийде до туалету, зачинився в кабіні та скерував лайнер у піке. Літак на повній швидкості врізався в землю десь у французьких Альпах. Загинуло 150 людей. Пізніше виявилося, що Любіц страждав від затяжної депресії. Ми віримо, пане Белінськи, що людина нездатна вчинити самогубство, попередньо не «прокрутивши» його в голові. Відповідно, якщо авіакомпанії надсилатимуть нам неблагонадійних пілотів на перевірку, таких катастроф вдаватиметься уникнути.

Цього разу він не обманював, але я однаково відчував, що це не вся правда. І раптом я несподівано дещо осягнув. Пригадав, що на вході до будівлі не побачив жодної вивіски.

— Ви постійно згадуєте Джека Ґеллента та його дослідження. Але чи знає професор Ґеллент про існування цієї лабораторії?

Енді Далтон укотре посміхнувся — по-хлопчачому задерикувато та самовдоволено, так, наче під час забігу на стометрівці обігнав найкращого шкільного друга.

— Професор Джек Ґеллент дуже здивувався б, якби побачив, як далеко ми просунулися.

— Тобто ніхто з його команди не підозрює, що ви… — я не знайшовся, як завершити фразу. Займаєтеся подібними розробками? Рухаєтеся паралельним шляхом і вирвалися далеко вперед?

Доктор Далтон поклав руку на моє плече.

— Пане Белінськи, ви ставите багато непотрібних запитань. Річ не в тім, що я не маю права на них відповідати, річ у тім, що вам насправді не потрібно цікавитися. Так, ми розвиваємо ідеї Джека Ґеллента, і так, професорові Ґелленту нічого невідомо про це. Але в цьому немає нічого протизаконного чи неетичного. Ти не повинен бути Ейнштейном, щоб шукати розв’язок рівнянь Ейнштейна. Джек Ґеллент започаткував напрочуд привабливий напрям у нейробіології, та в нього немає монополії на дослідження в ньому.

— Ви з ФБР?

Енді Далтон зміряв мене невдоволеним поглядом, мовляв, я про що лишень говорив, але все ж відповів:

— Ми не з ФБР, пане. Я представляю дещо іншу організацію. Але іноді федерали роблять нам послуги, ну… — американець прикусив нижню губу, обдумуючи, що сказати, — наприклад, прикривають нас. Я маю на увазі, юридично. Формально діють разом із нами, коли ми… м-м-м… працюємо в межах цієї країни, а не за її межами, як мало би бути згідно із законом. Розумієте? — він примружився й трохи знущально подивився на мене. Схоже, я розумів. Починав розуміти. — Тож іноді ми вдаємося до послуг їм у відповідь. Як ось зараз, пане Белінськи, з вами та вашим сином, — Енді Далтон підвівся, показуючи, що розмову завершено. — Гадаю, нам уже час іти.

Я підвівся.

— Але я не дав дозволу на спостереження за снами свого сина.

Доктор ковзнув по мені поглядом, так, наче я став йому нецікавим.

— А я й не прошу вашого дозволу. Я лише розказав усе, що мав розказати. А тепер ви самі мусите вирішити, чи ми можемо вам допомогти.

Ми пройшли до дверей. Уже в коридорі Далтон озирнувся й, потираючи скроню, додав:

— Ні, ще не все. Оскільки ваш син іще маленький, замість шолома ми розробили для нього спеціальну бездротову шапочку. Щоби дроти не заважали спати. На жаль, я вам її не покажу — ще не закінчили. Буде готова за день-два і, сподіваюся, не тиснутиме. Але якщо тиснутиме, переробимо, — чоловік повернувся та подав мені руку. — Було приємно познайомитися, пане Белінськи. Дуже надіюсь, що ми ще побачимось. Як надумаєте, приїжджайте, матиму за приємність працювати з вами й вашим сином.

Я потиснув простягнену руку, проте дивився вбік. Ми зупинилися навпроти дверей до кімнати, в якій залишив Теодора. Крізь напівпрозорі двері з електричним замком було видно, як Тео і Меллорі Хардисон схилилися над столом, ледь не торкаючись лобами, та щось малювали.

71

Ліза Джин Торнтон не лукавила, коли казала, що на мене ніхто не тиснутиме. Впродовж наступного тижня ми бачилися чи не щодня, та вона жодного разу не запитала, про що ми домовилися з Енді Далтоном чи як швидко я дозволю зазирнути в Теодорові сни.

У п’ятницю, 3 липня, американка навідалася до будинку на березі Ліберті разом із охайно вдягнутим, приємним на вигляд чоловіком років шістдесяти. Ним виявився Пакстон Харват, дитячий психолог із Нью-Йорка. Пакстон — наполовину українець — розмовляв українською, щоправда, дещо спотвореною галицизмами й американізмами. Тео неохоче відповідав на його запитання та майже нічого з того, про що попросив лікар, не намалював. Утім, Харват пояснив, що це радше через природну сором’язливість, а не внаслідок психічної травми. Загалом я не побачив якого-небудь ефекту від його візиту.

Напередодні я розпитував Лізу про дитячі книги — будь-які, бодай і англійською, — бо з собою нічого не прихопив. Американка не пожалкувала часу, відшукала у Вашингтоні українську книгарню та, схоже, скупила там усе. Невдовзі після від’їзду Торнтон і Харвата в будинку з’явився Каелін Уест і привіз паперовий ящик із книжками. Всередині лежало півтора десятка ілюстрованих видань від «Видавництва Старого Лева», «А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГИ» та видавництва «Грані-Т». Передаючи книжки, Уест не привітався та навіть не глянув на мене, напевно, почуваючись розлюченим через покладені на нього обов’язки посильного.

У суботу темношкірий сорокап’ятирічний садівник (попросив називати його Джеремайя та викликав у Теодора справжнє зацікавлення, бо виявився першим афроамериканцем, якого мій син мав можливість торкнутися) розчистив обабіч басейну майданчик розміром 2 × 2 метри й засипав його річковим піском. Ні я, ні Ліза Торнтон не казали йому, садівник сам вирішив, що Теодорові потрібно десь гратися (припускаю, що Джеремайя дуже пожалкував про свою вигадку: ще до наступної суботи половина того піску перекочувала до басейну).

До початку нашого другого тижня в Америці ми з Тео більш-менш призвичаїлися. У понеділок подалися до Плумптонського паркового звіринця, у вівторок вирушили до музею залізниці B&O Railroad Museum, у середу Каелін Уест звозив нас до комашиного зоопарку Carrie Murray Nature Center, у четвер Ліза Торнтон разом із нами сходила до Національного акваріуму в Балтиморі. Останній сподобався Теодору найбільше — через можливість гладити дельфінів (насправді спілкуватися з дельфінами дозволяли дітям, які не молодші від восьми років, але Ліза показала посвідчення агента ФБР, тож нас пропустили). Ми багато відпочивали, засмагали, годинами залипали з Xbox One, я почав учити Тео плавати. Утім, безтурботність була лише завісою. Теодор іноді виглядав захопленим, але практично не посміхався. Мені ж не вдавалося забути про розмову з Енді Далтоном і про те, чому ми опинилися в Америці.

Не знаю, як довго я ще вагався б, якби в суботу, 11 липня, все не вирішилося саме по собі.

72

Вітер задував крізь вікно, нишком шурхотячи шторами. Я вимкнув світло, і ми з Тео, повкривавшись легкими ковдрами, простяглися на ліжку. Тео лежав на боці, мовчав, проте я бачив, що він не спить.

— У тебе незабаром день народження, — нагадав я.

Малюк закивав.

— Що ти хочеш, щоб тобі подарували?

Він замислився:

— Хочу знову до дельфінів.

— О’кей, думаю, я це влаштую. А що ще?

— Ще машинку з великими колесами.

— Джип?

— Ага, джип. Щоб по піску їздити.

— Добре.

— А ще?

Він перекрутився на інший бік і подивився на мене. У спальні було темно, та ми майже торкалися носами, тож я добре бачив його очі.

— Мама приїде на мій день народження?

Я ковтнув слину:

— Ні, Тео.

— Чому?

Я німував, мабуть, хвилину.

— Вона нас не любить більше? — напосідав малюк. — Це тому, що я кричав?

— Ти про що? — спершись на лікоть, я підтримував голову долонею.

— Коли ви забирали мене…

— Коли це? — я збагнув, що він згадує викрадення лише після того, як слова злетіли з язика. Тео сховав підборіддя, показуючи, що більше не бажає говорити.

— Тео, ні, зовсім ні! — я обійняв його.

— А Ліза прийде?

— Запитаю в неї, але гадаю, так.

— А Меллорі?

Дивно, що запам’ятав.

— Гадаю, теж треба буде запитати.

Хлопчак по-дорослому скрушно й тяжко зітхнув.

— Я хочу до мами…

Я не знав, що сказати, тож розмова непомітно згасла. Через п’ять хвилин Тео заснув.

Вітер посилився. Я тихо підвівся, зачинив вікно. Потому трохи постояв, розглядаючи пошарпані темрявою дерева навколо будинку, й знову ліг у ліжко. Довго думав про Єву, втім, якимись чорно-білими, безкровними думками: я не відчував злості, що переповнювала перед вильотом до США. Раніше чи пізніше доведеться розлучатися. Чи можна буде все владнати, не повертаючись до України? Було б чудово, та навряд. Крім того, як бути з Тео? Що говорити йому? Як пояснити п’ятирічній дитині, що його мама не варта суму за нею? Глибоко в душі я розумів, що пояснювати немає чого, що Єва зрадила мене, а не Теодора, та це ще дужче заплутувало й дратувало мене.

Я провалявся без сну до півночі, після чого поринув у неспокійне марення без сновидінь.

73

До сьогодні не знаю, що мене розбудило. Приблизно о пів на третю ночі щось ривком вихопило мене зі сну. Я розплющив очі й тієї самої миті сіпнувся так, що ледь не з’їхав на підлогу. Теодора на ліжку не було. Відгорнувши ковдру, я сів і секунду прислухався, відчайдушно сподіваючись уловити звук від зачинених туалетних дверей або тупіт у коридорі.

Нічого.

Страх гарячими пухирями рвався крізь шкіру. Я ввімкнув світло, вискочив зі спальні, зазирнув до дитячої. Тео там не виявилось. Важко сапаючи, метнувся на перший поверх. У темряві спотикнувся на сходах і пролетів до центру вітальні, де вдарився об підлогу так, що аж зуби клацнули. Грубо вилаявшись, став навкарачки та набрав у легені повітря, намірившись покликати сина, коли щось тихо стукнуло позаду мене. Тук-трак. Крик застряг у горлі. Я по-котячому перекрутився й утупився в двері, що вели на задній двір. Вони були розчинені. Вітер шарпав їх, неголосно вистукуючи об раму. Тук-трак… тук-трак…

«Басейн!» — на секунду щось чорне заслало мій погляд.

Гарикнувши:

— Тео! — я вибіг надвір.

Підходячи, боявся дивитися на воду. Боявся, що серце розірветься, лопне, неначе переповнена гелієм кулька, щойно очі натраплять на зависле у товщі води худеньке тільце. Затамувавши подих, я застиг на краю басейну. Пробігся очима по зморшках на воді, побачив кілька листочків і гілочку, що плавали на поверхні, розгледів власне відображення у глибині — ще блідіше за мерехтливий півмісяць, що визирав з-за вуха, — і… більше нічого.

Кілька секунд телющився на басейн, а тоді підняв голову й роззирнувся. Де він може бути? Теплий, насичений вологою вітер із водосховища зі злостивим шипінням торсав дерева. У темряві здавалося, мов вони нахиляються та повзуть, тягнучись покрученими гілками до моєї горлянки. Стало страшно, мене лякали зарості, що аж кипіли від вітру, мовчазне громаддя будинку за спиною, та найдужче жахала думка про власне безсилля в такій темряві. Куди йти? Де його шукати? Напевно, Тео подався до водосховища. Та на що я спроможний навіть без крихітного ліхтарика на руках? Я обігнув басейн, склав долоні рупором і, перекрикуючи незлагоджене бурчання вітру, заволав:

— ТЕ-Е-О-О-О!

«Я не вберіг його! Як же я після всього, що сталося, його не вберіг?!»

Я весь тремтів. Дивився на чорний ліс і примушував себе зрушити з місця. А що як Тео не там, а у підвалі будинку? А що як я відшукаю його, та вже мертвого? А що як знайду його, але то вже буде не Тео? Зрештою скрипнув зубами: «Треба йти». Вибору не залишалося. Я не міг більше стовбичити на місці та витріщатися на те, як вітер мотлошить стіну з дерев переді мною.

Я віддалився від басейну не більше ніж на двадцять кроків, коли щось підштовхнуло мене озирнутися. Прямуючи до заростів, я відхилився ліворуч (пам’ятав, що десь у тому боці має починатися стежка до водойми), і тепер з того місця, де став, вдавалося побачити білу поштову скриньку на під’їзній алеї. Котедж більше не затуляв її. Місяць був великим і, висячи достатньо високо, заливав перламутровим сяйвом галявину перед будинком. Тож я озирнувся — й серце пропустило удар: біля скриньки виднілася невисока постать в самих лише трусиках. Тьмяна, як привид. Шкіру обсипало холодними колючими мурахами. Я змигнув, щоб упевнитися, що мені не привиділося, а тоді стрімголов метнувся до скриньки.

За п’ять секунд упав навколішки перед сином.

— Тео! — обійняв малюка. — Що ти тут робиш?

Ледь нахиливши голову, він тупився в табличку з написом 171 °Content Ln.

— Чому ти не озивався?

Він не поворухнувся та не повернув голови, тому спершу мені здалося, мовби відповідь долинула не від нього, мовби слова вимовляв хтось невидимий, хто сховався, присівши навпочіпки за Теодором:

— Не знаю…

Я буквально захлинався від страху:

— Це Аймонт? Він знову приходив, так?

Малюк мовчав.

— Скажи мені! Ти бачив поганий сон?!

— Не знаю…

Я міцніше притиснув сина до себе й здивувався тому, як спокійно, заледве не ледачо, б’ється його серце.

— Ти ж не спиш? Ти… — схопивши пальцями за підборіддя, повернув його обличчя до себе, — Тео, ти чуєш мене?

Хлопчак глипнув на мене, зазирнув просто у вічі — ні, він не спав і цього разу не плакав — і нічого не відповів.

— Господи, як же ти мене налякав!

Я взяв його на руки, підвівся й поніс до будинку.

74

Наступного ранку, 12 липня 2015-го, я зателефонував Лізі Торнтон і сказав, що згоден. Вона перенабрала за півгодини. Повідомила, що завтра ввечері доктор Далтон та його асистентка чекатимуть на мене й Теодора в неврологічній лабораторії на півночі Балтимора.

75

— Ви вже тут? — Далтон, затримавшись на порозі кабінету, окинув нас поглядом і лише потім ступив досередини, на ходу знімаючи світло-сірий лляний жакет. Під жакетом мав тонку білу футболку. — Меллорі вже показала вам спальню?

Сонце сіло півгодини тому, й надворі повільно сутеніло.

— Ні, ще не показувала.

— Пробачте, що затримався. На дорогах чортзна-що. Це наче прокляття якесь: коли б не вирушиш, однаково прибудеш на двадцять хвилин пізніше.

— Усе о’кей.

Він пройшов до стола й знову завагався, скоса глипнув спершу на мене, потім на Тео, що сидів, сховавши підборіддя в хутрі Юаня Михайловича. Зрештою повісив жакет на спинку свого крісла, дістав із кишені п’ять упаковок із жувальним драже Mentos — дві фруктові, дві полуничні й одну м’ятну, — а тоді, зосереджено насупившись, узявся вилущувати драже в невисоку скляну миску.

— Хочете?

— Ні, дякую.

— А малий?

— Будеш «Ментос»? — я запитав українською. Малюк підняв голівку та сторожко глянув на мене. Я пояснив: — Це така жувальна цукерка.

Хлопчак ледь помітно похитав головою. Далтон знизав плечима, вкинув до рота з півдесятка драже, ледь скривився, розжовуючи, й сказав:

— Ходімо, — та перед виходом із кабінету відсунув шухляду робочого стола, видобув непрозору пластикову теку та затиснув її під пахвою.

Ми спустилися на другий поверх. Енді Далтон, скориставшись електронним ключем, відімкнув широкі скляні двері та впустив мене й Тео до просторого коридора. Праворуч тягнулася низка вікон, що виходили на автомобільну стоянку та розкреслене вузькими газонами подвір’я. Ліворуч, рівномірно вздовж сліпучо-білої стіни розташувалися четверо дверей. На відміну від першого поверху двері були непрозорими, темнішого за стіни кольору, а замість магнітних замків мали звичайні ручки. У дальньому кінці, перед пожежним виходом, стояли темно-сірий кавовий автомат і кілька стільців. На лівій стіні я нарахував п’ять акуратних тьмяних півсферичних світильників.

— Ви не голодні? — обернувшись, запитав доктор Далтон.

— Повечеряли перед приїздом.

— Добре, — він підступив до других від входу дверей і, натиснувши на ручку, штовхнув їх від себе. — Тоді ласкаво прошу!

Переді мною постала невелика, проте затишна кімната. Холодні сіро-сині кольори коридора поступилися приємним пастельним тонам і м’якому, ніби відчутному на дотик освітленню.

— Трохи нагадує готельний номер, — немовби перепрошуючи, промовив Далтон, — але це краще, ніж якби вона скидалася на лікарняну палату, хіба ні? — чоловік награно розсміявся. — Ось тут, — він відсунув рухому стулку зліва від себе, — душ і туалет.

Ми з Тео пройшли хідник і спинилися перед поставленим перпендикулярно до правої стіни двоспальним ліжком. Воно перегороджувало кімнату навпіл. Майже всю стіну над ним займала блискуча темно-коричнева панель не менше ніж два з половиною метри завдовжки та півтора метри заввишки, що на три сантиметри виступала над обклеєною димчасто-жовтими шпалерами стіною. Справа й позаду височіла шафа коралового відтінку, з іншого боку від ліжка, попід лівою стіною, знаходився стіл на ніжках із нержавіючої сталі, під ним — пуфик, а під ногами м’яко стелився ворсистий килим ніжно-зеленого, неначе весняна трава, відтінку. Над столом висів LCD-телевізор, праворуч від нього — видовжене вертикальне дзеркало, а понад дзеркалом — плаский електронний годинник. Під затягнутим зеленкуватими шторами вікном притулився диван, а праворуч від нього в куток втискалася ще одна вузька шафа такого ж, як і диван, сніжно-білого кольору. Я зауважив витончену вазу із гладіолусами, поставлену між диваном і шафою, а також кілька елегантних торшерів. Утім, перше враження швидко минуло. Я тримав Теодора за руку й думав, що кімната лише здається затишною. Ні, на фото вона виглядала б найкращою спальнею у світі, а наживо враження псував непривітний запах нових меблів, свіжої фарби та незайманих, ще ні разу не праних тканин.

— У шафі, — Енді Далтон постукав пальцями лівої руки по шафі за моєю спиною, — іграшки та постільна білизна. Меллорі сказала, що ваш син фанатіє від «Ніндзяґо». Там є кілька конструкторів. Якщо знадобиться, ми дістанемо окреме ліжко для Теодора.

— У цьому немає потреби.

Біля узголів’я стояла тумбочка. Далтон поставив на неї миску із Mentos, відкрив течку, витягнув звідти невелику пластикову картку й простягнув мені.

— Це вам.

— Що це?

— Магнітний ключ. На першому поверсі, якраз під цією спальнею, розташовано кімнату для відпочинку. Там завжди є кава, чай, печиво, пластівці. Можете брати все, що бачите. На завтра на ранок я замовив вам сніданок. Яєчня з сосисками. Добре?

— Звісно.

— О’кей. Наступного разу замовите самі. Якщо раптом захочете залишитися, вам принесуть обід і вечерю. За бажанням вільні побути тут кілька днів. Лише попередьте, щоб не голодувати, — він передав магнітну картку. — Картку запрограмовано так, щоб не пускати вас туди, де перебувати не варто. Ви можете піднятися до мого кабінету, спуститися на перший поверх до лабораторій і кімнати відпочинку, а також вийти та зайти через основні двері. Маєте право заходити й виходити, коли заманеться, мені потрібно лише, щоб ви і ваш син тут заночували.

— А це що? — я показав рукою на темно-коричневу панель, у якій віддзеркалювалася моя постать.

— Однобічне вікно, — пояснив Енді Далтон.

— Як у кімнатах для допитів?

Далтон укинув до рота світло-блакитне драже:

— Якщо вам так подобається. За вікном — кімната для спостережень, де ми проведемо сьогоднішню ніч.

— Мені можна приєднатись?

— А чому ні? Після того як Теодор засне.

Він обійшов мене, зупинився з лівого боку лицем до вікна спостереження:

— Меллорі, ти мене чуєш?

Над правим верхнім кутом темної панелі спалахнула й одразу згасла крихітна червона лампочка. Я б і не помітив її, якби в ту мить не стежив за поглядом Далтона.

— Зайди сюди.

Через кілька секунд у хіднику постала Меллорі Хардисон. Доктор Далтон устромив течку під пахву та забрав миску з тумбочки.

— Ви не проти, якщо Меллорі залишиться з Теодором? Ми будемо поряд, та й крізь скло ви все бачитимете, — він раптом трохи стишив голос. — Просто, гадаю, не варто, щоб ваш малий знав про кімнату для спостережень.

Я легенько стиснув долоню Тео.

— Побудеш тут із Меллорі?

Малюк задер голівку — очі стали круглими, безмовно промовляючи «ні», — та вголос не заперечив. Я спробував його підкупити:

— У шафі знайдуться конструктори «Ніндзяґо».

В очах зблиснула цікавість.

— Відкривай, не соромся, починайте складати, а я за кілька хвилин приєднаюсь, — а тоді звернувся англійською до Меллорі: — Допоможіть йому з конструктором.

Посмішка ледь видимими зморшками розтеклася по вилицюватому обличчю білявки.

— Не переймайтеся, ми не будемо нудьгувати.

Енді Далтон вийшов у коридор, після чого, прочинивши переді мною двері, пропустив до кімнати для спостережень. Приміщення виявилося чи не втричі меншим за спальню. У правому, дальньому від входу куті громадилися кілька сталево-чорних, схожих на системні блоки ящиків із перемикачами та безліччю світлових індикаторів. Від ящиків відходили різнокольорові дроти, частина з яких зникала в стіні між коміркою та спальнею, а частина підіймалася до двох моніторів і ноутбука на столі. Монітор, той що ближче до входу, був велетенським — із діагоналлю не менше ніж 35 дюймів[61]. Справа від стола стояли два крісла — глибоке шкіряне та просте без билець. Ще один простий стільчик тулився в лівому дальньому куті. Коли я звик до півтемряви — під стелею висіли довгі лампи, проте їх було вимкнуто, працювали лише два настільні світильники, припасовані поміж дротами й моніторами на столі, — то зауважив, що стіни комірки вкрито дірчастим звукоізоляційним матеріалом, від чого сама кімната нагадувала ефірну студію якої-небудь радіостанції.

Я перевів погляд на однобічне вікно. З нашого боку скло було цілковито прозорим. Меллорі й Тео, залізши з ногами на ліжко, розпаковували коробку з конструктором. Теодор із захватом крутив у руках крихітну чорну фігурку Коула, одного з чотирьох мультяшних ніндзя. Хлопчак щось проказав — я не розібрав, — але розчув відповідь Меллорі:

— Так, це Коул. Зараз я дістану ще Зейна. Дістати тобі Зейна?

Якось вони розуміли один одного, спілкуючись різними мовами.

— Торшери обабіч ліжка, а також той, що за диваном, мають по три позиції на вмикачах: вимкнено — звичайне освітлення — нічний режим. Бажано, щоб перед тим, як ляжете спати, хоча би два з них ви ввімкнули на нічне освітлення, — Енді Далтон поставив мисочку з Mentos під великим монітором. — Щоб ми бачили не лише сон, але й те, що відбувається у спальні.

— Без проблем, — погодився я.

— Присядьте, — він показав на високе шкіряне крісло, розкрив течку, витягнув із неї два аркуші з дрібно надрукованим текстом і поклав переді мною. — Мусите підписати перед тим, як почнемо, — підтягнув до мене одну з ламп. — Звичайна формальність, але ви краще прочитайте самі.

Я схилився й став уважно, речення за реченням, продиратися крізь текст. Утім, доктор Далтон говорив правду: нічого особливого там не знайшлося. Лише підтвердження, що мені пояснили та я розумію суть технологій, які буде використано під час спостереження за моїм сином, а також зобов’язання не розповідати ні про записаний сон (якщо, звісно, нам щось удасться записати), ні загалом про те, що відбуватиметься під час сеансу моніторингу в стінах лабораторії.

— Такий лист ми підписуватимемо щоразу, коли ви ночуватимете в лабораторії. На цьому наполягла Ліза Торнтон.

— Давайте ручку.

Далтон видобув з-за монітора ручку та простягнув мені. Передаючи її, ненароком зсунув відкриту течку. Тепер тека частково лежала в кружальці світла від настільної лампи. Я взяв ручку й нахилився, нібито видивляючись місце для підпису, та при цьому кинув погляд на вміст течки. Мені вдалося прочитати заголовок на одному з документів:

CIA

THE DIRECTORATE OF SCIENCE AND TECHNOLOGY (DS&T)

BALTIMORE BRANCH[62]

Підписавши папери, я віддав Далтонові ручку. Він зиркнув на годинник:

— Не зосереджуйте увагу сина на тому, що відбувається. Навіть якщо розпитуватиме, уникайте прямих відповідей і вдавайте, що це звичайна ніч. Не варто його лякати. Ми ж не хочемо всю ніч розглядати мультяшних монстрів, правда?

— Мені вже йти? — я кивнув у напрямку однобічного вікна.

— Так, — доктор Далтон відступив, звільняючи дорогу. — Меллорі допоможе із шапочкою.

76

Тео не опирався, дозволивши Меллорі Хардисон одягти собі на голову гумову шапочку з мікроелектродами. Я стояв і спостерігав. У самих лише трусах і в світло-синьому гумовому ковпачку хлопчак скидався на маленького плавця, що наготувався пірнути в басейн. Меллорі старанно розрівняла складки та поцікавилася, чи йому не тисне. Я переклав, Теодор заперечно мотнув головою. Шапочка під гумою мала лише два потовщення завбільшки з фалангу вказівного пальця, та їх було розміщено під потилицею, тож вони не заважали. Наостанок асистентка додала, що виставила кондиціонер на 65 градусів[63], щоби шапочка не парила під час сну, та пішла. Після того малий ще цілу годину грався з конструктором — не хотів влягатися. Мені вдалося затягти його під ковдру лише за двадцять до одинадцятої.

Я вимкнув світло й ліг поруч із сином.

— Ми більше не поїдемо до озера? — запитав хлопчак.

— Поїдемо. Ми тут лише на одну ніч. Чи тобі не подобається?

— Подобається, — особливої впевненості в його голосі не вчувалося. Я подумав, що якби не LEGO, йому зовсім не сподобалося б. — А це нащо? — Тео торкнувся долоньками шапочки.

«Почалося».

— Е-е… це щоб ти краще спав, — викрутився я.

— А де твоя?

Я хмикнув.

— Я вже дорослий, мені не допомагає.

— А-а…

Раптом згадав про прохання Енді Далтона — вистромив із-під ковдри руку й увімкнув один із нічників. Лампа затопила спальню ледве вловним зеленкуватим світлом.

— Тату, дивися, — Тео показав рукою на стелю. — Зірки!

Задерши голову, я вгледів, що стелю обклеєно флуоресцентними зірками, з яких склалося кілька химерних сузір’їв. У млявому світлі нічника зірки палали, наче справжні.

— Ага, бачу.

— Клас!

Ми не пролежали мовчки й хвилини, коли Тео смикнув мене за руку.

— Тату…

— Що?

— Хочу туди, де дивляться на зірки.

— До обсерваторії? — я вражено спостерігав сина.

— Так! В ос… ос… — він не зміг повторити слово, тож знайшовся: — Там, де зірки.

— Ми зараз поспимо, а завтра я поговорю з Лізою та Меллорі, щоб вони нас відвели до обсерваторії, домовились?

Малюк діловито кивнув:

— Домовились.

Через хвилину знову:

— А ще хочу до Діснейленду.

Я подумав про те, чи він коли-небудь припинить мене дивувати.

— Звідки ти знаєш про Діснейленд?

— З телевізора.

— Ну, Діснейленд в іншому місті, дуже далеко звідси, туди довго їхати.

Тео насупився й благально зиркнув на мене:

— Але ж ми поїдемо?

Я відчув, що краще не сперечатися:

— Так.

— Клас!

— А тепер спи.

Тео пересунув Юаня Михайловича ближче до подушки й пригорнувся до мене. О пів на дванадцяту хлопчак нарешті спокійно засопів. Я обережно встав із ліжка, ввімкнув іще один нічник і вислизнув із кімнати.

Коли зайшов до спостережної комірки, Меллорі Хардисон сиділа навпроти меншого монітора, а Енді Далтон, заклавши руки за голову й ногу на коліно, розвалився у шкіряному кріслі зліва від неї та знудьгованим поглядом тупився у великий екран. Я зупинився за їхніми спинами. На меншому моніторі плинули хвилі ЕЕГ. Більшу частину основного екрана займало вікно BrAD Pro Scanner’а. Панель, призначена для відображення Теодорових снів, залишалася чорною.

— Щось є? — озвався я.

— Почалася фаза повільного сну, — сказала Меллорі.

Я глянув на Далтона й тицьнув пальцем у основний монітор.

— А тут? Чому він чорний? Він неактивний? Чи це щось означає?

Чоловік ліниво знизав плечима. Замість нього відповіла Меллорі:

— Це означає, що ваш син не бачить сновидінь.

— Поки що не бачить, — поправив її Далтон.

— Так, — кивнула білявка, — поки що не бачить.

77

Мене розбудило Далтонове цокання язиком. За годину до того я переставив вільний стільчик у куток біля входу та непомітно закуняв на ньому. Виринувши зі сну, сів рівно та роззирнувся. Далтон ще раз, дивлячись на мене, цокнув язиком, а потім, переконавшись, що я звернув на нього увагу, поманив рукою. Я скочив на ноги й підступив до основного монітора.

— Що?

— Почався швидкий сон, малому щось сниться.

Меллорі відсунулась і тепер одночасно стежила за екранами обох моніторів. Біля неї на столі стояла напівпорожня чашка з кавою. Я розташувався за доктором Далтоном, сперся на спинку його крісла та нахилився до екрана. Сформоване програмою зображення нагадувало щось середнє між наповненим бульбашками синім гелем і зрізом стеблинки під мікроскопом: тисячі біло-блакитних бульбашок і темно-зелених вакуоль[64] штовхалися, то розпадаючись на декілька менших цяток, то зливаючись у невиразні плями. Я напружився, марно намагаючись вирізнити з того мерехтіння що-небудь осмислене.

— Нічого не розрізняю.

Енді Далтон витягнув із миски жовтувате драже, поклав на язик і почав жувати.

— Знаю. Почекаємо.

Я глянув на електронний годинник у спальні — 00:53 — і саме завдяки цьому зафіксував момент, коли Теодор несподівано сів у ліжку. Серце важко скинулось у грудях.

— Він сів у ліжку! — в герметичній тиші тісної кімнати мій, у принципі, не дуже голосний вигук прозвучав неначе постріл. Ні Меллорі, ні доктор Далтон не промовили ні слова, та я відчув їхнє раптове напруження.

— Спить? — не поворухнувшись, зронив Далтон.

Його асистентка кинула погляд на менший монітор.

— Так.

На головному моніторі все ще клубочилась мішанина синіх бульбашок і пульсуючих зелених вакуоль. Зо дві хвилини Тео сидів, а потім тихенько запхинькав.

— Він спить? — повторив запитання Енді Далтон.

— Так, дельта-ритм[65] як під час сну.

— Він плаче вві сні.

Зненацька плач урвався. Я витягнув голову, вгризаючись очима у півтемряву спальні. Теодор стих, але назад у ліжко не ліг. Протягом хвилини він продовжував сидіти, а тоді рвучко повернув голову до вхідних дверей. Кілька секунд тримав її в такому положенні — дивився? — після чого повільно повів нею вздовж шафи, телевізора, дзеркала до вікна справа від ліжка. Мою спину обсипало мурахами. Малюк поводився, достоту як тієї ночі, коли прийшов до спальні. Він ніби реагував на нечутні для мене звуки або ж на присутність чогось, для мене невидимого.

Спливло ще трохи часу, й Тео спритно сповз на підлогу. Став зліва від ліжка.

— Що там? — Енді Далтон не зводив погляду з монітора. Миготіння вгамувалось, із синьо-зеленого хаосу почали вихоплюватися обриси облич і якихось дивних місць, усе ще залишаючись надто розпливчастими для їхньої ідентифікації.

Тео розвів руки й завмер, наче людина, що балансує над прірвою.

— Він устав із ліжка, — сказав я.

Далтон недовірливо звів брови:

— Він усе ще спить?

— Підтверджую, докторе Далтон.

— Дивно.

Аж тут Тео голосно скрикнув:

— Ні! — потім ще двічі, голосніше: — Ні! Ні! — і відскочив, ударившись спиною об невисоку шафку.

— Що він говорить? — Далтон у скаженому темпі працював щелепами.

— Каже «ні» українською, — я не міг відірвати погляду від однобічного вікна. Моя шкіра горіла: — Досить. Такого ще не траплялося. Його треба розбудити.

— Зачекайте, будь ласка. Я вас дуже прошу! — Далтон показав пальцем на екран. Я на мить опустив очі й побачив, що зображення поволі світлішало й одночасно зеленішало, а тоді перемкнувся на спальню. Тео відійшов від шафки та, притискаючись боком до ліжка, сторожко, неначе сліпець, крутив головою. Доводилося боротися з наростаючим бажанням ускочити до спальні та розбудити його.

— Що це?! — зойкнула Меллорі.

Від несподіванки я сіпнувся:

— Де?

— Що він бачить? — асистентка тицяла пальцем у головний екран.

— Це кімната, — промимрив Енді Далтон.

Тепер ми втрьох прикипіли до монітора. BrAD Pro Scanner відображала шафу, куток ліжка, частину стола, телевізор на стіні й… «От лайно! — я ледь не заверещав. Серце пораненою пташкою затріпотіло в грудях, шкіра від страху вкрилася такими пухирями, що стала схожою на шорстку та зморшкувату шию індика. — Курва! КУРВА!» Найдивніше, що першим я впізнав не шафу чи стіл, а димчасто-жовті шпалери з простим геометричним візерунком.

— Це ж спальня, — вимовила Меллорі Хардисон, — кімната, в якій він спить! Он стіл, телевізор, розкидані довкола стола деталі LEGO.

Я зазирнув до спальні крізь однобічне вікно. Тео рухався. Тримаючись рукою за матрац, повільно крокував уздовж ліжка. Я втупився поглядом у екран. Картинка змінювалася відповідно. Складалося враження, наче зображення транслювали із закріпленої на голові Теодора веб-камери.

— Що за?.. — доктор Далтон ще дужче вигнув брови. — Зміни зображення зумовлені його рухом, — він покрутив головою, ніби шукаючи підтримки в мене та Хардисон. — Це так? Це-е-е… — він торкнувся плеча асистентки: — Хей, йому це справді сниться?

— Дивіться, — не відводячи погляду від монітора, прошепотіла Меллорі, — кошик для сміття, пульт від телевізора, пуфик, — вона торкнулася пальцем екрана, показуючи на розмиті, та знайомі обриси елементів інтер’єру. — Пульт якраз у тому місці… на столі… саме там, де він лежить!

Вона мала рацію. Розташування меблів і предметів із Теодорового сну з дивовижною точністю відповідало розміщенню меблів і предметів у кімнаті.

— Що в нього з очима? Хтось бачить, що в нього з очима? — Енді Далтон совався, ледь не звиваючись у кріслі, та прихрипував від хвилювання. — Хей, ви! — він махнув рукою в мій бік. Хвиля збудження змила підкреслену чемність і добродушність. — У малого розплющені очі?

— Не видно.

Теодор стояв упівоберту до вікна між кімнатами.

— Чорт забирай, він спить чи ні? — роздратовано вигукнув Далтон.

— Він спить, докторе, — не дуже впевнено зронила Меллорі.

Поклавши руку на бильце ліжка, Теодор повернув голову. Зображення на моніторі попливло. Тепер обличчя було спрямоване до тонованого вікна, що відділяло нас від нього й у півтемряві здавалося матово-сірим. У ту саму мить на екрані проступив змазаний сірий прямокутник на тлі жовтуватої стіни.

— Очі? — Енді Далтон закинув до рота цілу пригорщу жувальних драже й узявся гризти олівець, який до того прокручував між пальцями.

Я підійшов до однобічної шибки, нахилився.

— Не знаю. — Два нічні світильники давали в кімнату надто слабке світло, тож я ледве розрізняв риси синового обличчя. — Здається, повіки напівопущені. Не можу сказати точно.

— Напівопущені, — луною вторив Далтон. Крутнув голову до асистентки. — Меллорі, що на ЕЕГ?

— Дельта-хвилі завбільшки з цунамі. ЕЕГ як у людини в глибокому природному сні.

— То це сон? — Енді Далтон тицьнув олівцем у екран. — Якого дідька все змінюється так, наче в хлопця розплющені очі? Занадто реалістично як для сну!

Меллорі Хардисон не відповіла.

Теодор відвернувся від непрозорої шибки та продовжив обходити ліжко. Кольори на екрані зрушились, невдовзі з них випливли обриси правої частини пристосованої під спальню кімнати — білосніжний диван, біла подушка на ньому, висока скляна ваза з білими й блідо-рожевими гладіолусами. Праворуч від дивана височіла вузька шафа, кремово-біла, під колір дивана.

— Диван, квіти, шафа… — шепотіла Меллорі. — Він не спить, — вона глянула на екран з ЕЕГ і розгублено заперечила сама собі: — Він не може не спати.

Тео дійшов до краю ліжка, розвернувся та попрямував до високої білої шафи. Я мусив притискатися до вікна, щоби розгледіти його.

— Щоб я здох! — вигукнув Енді Далтон. — Що це, на хрін, таке?!!

Ненароком він перекинув миску, й залишки драже розсипалися підлогою.

— Будити?! — я рвучко обернувся, та все ще стояв біля однобічного вікна. Монітор, із виведеними на ньому результатами візуалізації сигналів із мозку мого сина, було повернуто під кутом, тож картинка на екрані не потрапляла в моє поле зору.

— НІ! — гаркнув американець. — Хто це такий? Там хтось стоїть?

Я не зрозумів, про кого він питає, і відступив на крок, щоб поглянути на монітор. У центрі позначився куток, де шафа прилягала до стіни. Якраз те місце, куди в ту мить дивився Тео (якщо, звісно, припустити, що він дивився). Зліва від шафи проглядалися диван і ваза, справа вистромлювався край ліжка з плюшевим Юанем біля подушки. Все виглядало достоту так, як мав би бачити Тео з того місця, де знаходився.

За винятком того, що біля шафи хтось стояв.

Високий сіро-коричневий силует чітко проступав на тлі кремових шафи та стін. Я розрізнив руки, ноги та розмите, втім, безперечно, людське обличчя. Гаряча хвиля страху й збудження накрила мене. Здавалося, наче час кинувся повзти в інший бік.

— А щоб вам усім! — Далтон відсахнувся від монітора й поглянув на мене. Його очі розгублено кліпали, щелепа перелякано відвисла. — Там хтось є?

Я перевів погляд на Меллорі Хардисон. Вона дивилася на картинку й розгублено молотила віями.

Висока шафа стояла в кутку кімнати. Її можна було розгледіти, лише наблизившись упритул до вікна кімнати для спостережень. Я стрепенувся й притиснувся лівою щокою до скла. Тео зупинився за три кроки від шафи, між білим диваном і ліжком, обличчям до того місця, де на згенерованому комп’ютером зображенні хтось стояв. Я спершу уважно подивився на сина, а потім — в куток між шафою та стіною. Там нікого не було. Я скинув очі на причеплене до протилежної стіни дзеркало, проте й там нікого не знайшов. Ледь задерши обтягнену гумовою шапочкою голову, Тео телющився в порожнечу.

— Нікого, — тремтячим голосом повідомив я. — Там порожньо.

Меллорі не втрималася, скочила на ноги та підбігла до вікна.

— Але він когось бачить! — вигукнула вона.

— Він нікого не бачить, — заперечив я, — він спить.

Повіки Теодора залишались опущеними.

— У нас ще ніколи такого не відбувалося, містере Белінськи.

— Підійдіть сюди, — нервово чавкаючи, покликав Енді Далтон.

Ми з асистенткою підступили до основного монітора.

— Що? — нахилився я.

— Цей, — доктор тицьнув пальцем у коричневу постать у центрі екрана, — він щось говорить. Він щось каже вашому синові.

Я не міг розрізнити рис, але помітив, що те обличчя роздирала придуркувата посмішка. Потім стрельнув сторожким оком на вікно, відшукав у дзеркалі Тео. Малюк залишався на місці, стримів нерухомо поміж диваном і ліжком, не відводячи застиглого личка від лінії дотику шафи та стіни. Слухав.

Слухав?

«Ні, ні, ні, так не має бути!»

Я затремтів. А тоді вискочив з кімнати для спостережень, вихором улетів до спальні та закричав:

— ТЕО!

Малюк сіпнувся й озирнувся. Якусь мить — таку коротку, що потім мені здавалося, ніби й не було нічого, — його очі залишалися порожніми й пласкими, неначе два великі ґудзики, а далі личко засмикалося, і хлопчик прокинувся. Побачивши мене, Теодор скулився, притиснув ручки до грудей і заплакав.

78

У вівторок уранці ми повернулися до будинку на березі Ліберті. Безхмарне небо аж іскрилося від сонця, та прохолодний західний вітер розм’якшував промені й утримував температуру на прийнятному рівні. Я сходив у душ, а потому сів на веранді з новою книгою Кінга (дорогою з Балтимора я попросив Каеліна Уеста зупинитися біля книгарні Normal’s Book & Records на 31-шій Східній вулиці й купив там Finders Keepers[66]). Тео, захопивши іграшкових солдатиків і набір пластмасових танків із дитячої, вовтузився неподалік у піску.

Я розгорнув книгу, та не встиг дочитати до кінця перший абзац, як почув пілікання, що долинало з вітальні. Прислухався. Крізь напівпрочинені двері пробивалася характерна мелодія Skype-виклику. Відклавши роман, я попрямував до будинку. Кілька секунд постояв, відвикаючи від осяяної сонцем веранди, і побачив ноут, що лежав на підлозі під телевізором, поруч із консоллю та джойстиками Xbox One. Після приїзду я не вмикав його, отже, ноутбук, якогось біса не перейшовши у сплячий режим, простояв увімкненим добу. Присівши, поглянув на екран. Виклик був від Єви.

«От чорт…»

Хвилину я не рухався, чекаючи, що виклик припиниться, проте Skype не затихав. Зрештою я роздратовано торкнувся пальцем тач-пада. За мить програма налаштувала відеозв’язок.

— Чого тобі?

— Привіт…

Я впізнав свою квартиру. Єва сиділа на дивані в залі, обличчям до вікна.

— Чого тобі? — повторив я.

— Хотіла дізнатися, як Тео.

— У нас усе нормально.

— Де він зараз? — її очі забігали, вона роздивлялася кімнату за моєю спиною. — Що це за будинок?

— Будинок під Балтимором, — відрубав я. — Тео грається надворі. Пробач, у мене немає ні часу, ні бажання теревенити з тобою. Чого тобі?

— У Тео завтра день народження…

Я грубо обірвав її:

— Пам’ятаю й без тебе.

— Я хотіла привітати його, — краєчки брів поповзли вгору: — Він же і мій син також.

— Після того що ти зробила, він більше не твій син, — процідив я. — Якщо буде потрібно, я готовий відстоювати це в суді.

Погляд потьмянів, Єва опустила голову:

— Я просто думала привітати його…

— День народження завтра, — констатував я.

Вона помовчала. Потім підняла голову, і я зауважив на її віях сльози.

— Я зателефонувала, щоб попросити тебе… щоби завтра… ти дозволив із ним поговорити… хоча б кілька хвилин…

Невідомо, як Тео дізнався. Відчув щось? Аж від басейну почув її? А може, то я своїм підвищеним тоном голосу привернув його увагу. Не знаю. Хай там як, але тієї миті я кинув погляд на двері веранди й побачив на порозі Теодора. Темно-карі очі хлопчака були широко розплющеними, в лівій руці він стискав обліпленого піском пластмасового солдатика американської армії.

— МАМО! — вереснув він і протупотів до мене, залишаючи на вимитій до блиску підлозі сліди з піску.

— Тео! Хороший мій! — Єва наблизила лице до камери, щокою збігла сльоза. — Як ти там? Мені так сумно без тебе!

Малюк сів перед ноутом, склавши ступні перед собою, й почав захоплено розказувати:

— Тут басейн, і тато вчив мене плавати! А Джеремайя зробив мені пісочницю, і я там граюся солдатиками. Мамо, Джеремайя, він весь чорний, хоча тато сказав, що так говорити негарно. А ще я торкався дельфінів!

Він ще не виглядав таким збудженим за весь час у Америці. Він ніколи так не радів, коли її не було поряд, сприймав усе як належне, не виказуючи емоцій, зате тепер… Гіркий колючий клубок підкотив мені до горла.

— Ти плавав із дельфінами? — здивувалась Єва.

— Ні. Торкався просто. А вони так смішно… — хлопчак зморщив носа й затих.

— Що?

— Ну, крякали… не знаю. Класно було! А ще я бачив, як ремонтують літак! Там дядько на такій штуці під крило заїжджав…

Я не міг просто взяти й розірвати зв’язок, а тому, підвівшись, вислизнув на веранду. Тео навіть не помітив. Хвилину, безсило стискаючи кулаки та сердито сопучи, я тупився на басейн. Потім узяв до рук роман Кінга — лише для того, щоб через секунду спересердя пожбурити його в протилежний куток. Розмова долітала до веранди, я чув кожне Євине слово, кожен захоплений вигук Теодора… Це було нестерпно.

Я зійшов із веранди, оминув пісочницю та попрямував до стежки, що збігала до води. Я не зупинявся, доки звуки з будинку не перестали долітати до вух.

79

У середу, 15 липня 2015-го, Теодору виповнилося п’ять років. Зранку я дозволив йому три години просидіти за Xbox One. В обід ми вдруге подалися до Національного акваріуму. Цього разу Лізи Торнтон із нами не було, тож найбільшим, що малому дозволили торкнутися, стала морська зірка. Зате він донесхочу надивився на акул. Із настанням ранку в Україні Тео прийняв поздоровлення через Skype від Єви, її батьків, моєї мами та Роми Цезарка. А ввечері у котеджі біля Ліберті ми влаштували вечірку. Приїхали Ліза Торнтон, Меллорі Хардисон і Джеремайя. Разом зі мною, Теодором і темношкірою кухаркою нас було шестеро. Меллорі подарувала малому велетенський конструктор LEGO, Ліза привезла самокат, а Джеремайя вручив яскравого повітряного змія. Звісно, для дитячого свята трохи не вистачало дітей, але Тео звик спілкуватися переважно з дорослими, тож навряд чи він цим переймався.

Напередодні у підвалі за кухнею я знайшов мангал, почистив його та встановив на задньому подвір’ї. Я досмажував кілька останніх шматків м’яса, коли, тримаючи в руці склянку з лимонадом, до мене підступила Ліза.

— Я бачила запис сновидіння, — спостерігаючи, як Джеремайя та Меллорі навчають Теодора запускати й утримувати на вітрі літаючого змія, сказала вона.

— Угу.

Ліза продовжила:

— Можливо, вам неприємно про це говорити, тим більше в такий день, але, Мироне… — вона злегка торкнулася мого плеча. — Зрозумійте, ми можемо допомогти вашому синові. Можливо, нам не вдасться, та для того, щоби хоча б спробувати, нам треба з’ясувати, з чим маємо справу. Врешті-решт нічого страшного не сталося. Сам факт спостереження нічого не змінює. Система доктора Далтона не впливає на те, що фіксує, тобто той сон ваш син так чи так побачив би, а ви взагалі про нього не дізналися б, якби спали в той час, — Ліза підбадьорливо всміхнулась. — Я розумію, ви — батько, вам непросто себе перебороти, проте хочу, щоб ви пам’ятали: це лише сон, той, кого бачить уві сні Теодор, — несправжній, це примара, фантом, підсвідомий образ, який ніколи не дізнається, що за ним хтось підглядає, та який якось здатен передбачати… — вона не наважилася сказати «майбутнє», — різні події. Нелогічно зупинятися, щойно в нас почало щось складатися. Розумієте? Наступного разу, хай там що постане на екрані, намагайтеся реагувати спокійніше. Не втручайтеся. Дайте змогу хоча б кілька снів записати до кінця.

Я перевернув м’ясо на решітці. Повітряний змій у вигляді червоно-чорного кажана нарешті потрапив у висхідний потік і набирав висоту. Тео, стуливши від напруження губи, тягнув його за собою.

— Раз на тиждень, — промовив я. — Один раз на тиждень ми з Тео ночуватимемо в Балтиморі. Вас це влаштує?

Ліза Джин кивнула.

— Я перекажу докторові Далтону.

80

За період із 15 липня до 4 серпня ми з Тео тричі ночували під наглядом у лабораторії балтиморського відділення УНТ ЦРУ. Жодної із цих ночей — як і будь-якої іншої з проведених у будинку на березі Ліберті, — Тео не ходив уві сні. Це, однак, не означало, що спостереження виявилися марними. Високий чоловік з’являвся в кожному сні, записаному мозковим сканером доктора Далтона. Іноді він, тримаючись віддалік, щось говорив Теодору. Іноді просто стояв на периферії та відчужено, не втручаючись, стежив за тим, що відбувалось у сні.

А ми стежили за ним.

П’ятий сеанс було заплановано на ніч із вівторка на середу, 5 серпня 2015-го.

81

На початку та ніч не відрізнялася від решти ночей у лабораторії. Ніщо не віщувало біди. Я розумію, що опис кожної великої халепи починають саме з такої фрази і що ця фраза здається по-кіношному шаблонною, проте насправді саме так і було. Всі ми — доктор Далтон, Кардона, Хардисон і я серед них — почувалися розслабленими. Товсте однобічне скло й оббиті дірчастим звукоізоляційним матеріалом стіни комірки для спостережень породжували оманливе відчуття безпеки. Нам здавалося, що сутність, яка оселилась у снах Теодора, існує наче в паралельному світі, що той світ навіть теоретично неспроможний перетнутися з нашим — тобто перетнутися безпосередньо, напряму, а не через Теодора, — і що ми лише спостерігачі, які завдяки розробкам Енді Далтона отримали можливість зазирнути в те примарне хтозна-де. Я також мушу визнати, що нездоровий азарт Далтона три тижні тому під час першого сеансу перекинувся на мене. Ілюзія безпечності притупила батьківський інстинкт. Я міркував так: Тео однаково ходить уві сні, впродовж останніх днів я від цього навіть не прокидаюсь, то чому б не дізнатися, що ним керує? Я навдивовижу легко відмежувався від усвідомлення, що все, за чим ми стежимо, відбувається в голові мого сина. Тож невдовзі сам почав із нетерпінням чекати, коли хлопчик засне, а я зможу перебратися до сусідньої кімнати, щоб поглянути на згенероване сканером зображення.

Того вівторка я надягнув шапочку з мікроелектродами на голову Тео о 21:30. Малюк хвилин двадцять грався конструктором LEGO, потім став позіхати й поліз у ліжко. Ще хвилин п’ятнадцять я йому читав «Як змайструвати літак» Мартіна Содомки[67]. Книгу призначено для дітей від семи років, але вибору не мав — книжок для дітей меншого віку серед привезених Лізою Торнтон більше не лишилося.

О чверть по десятій, затиснувши в обіймах Юаня Михайловича, Тео заснув. Радіючи, що не довелося роздягатися й лізти під ковдру, щоб приспати сина, я відклав книгу, нечутно вислизнув у коридор і перебрався до кімнати для спостереження.

Тієї ночі чергували Далтон і Кардона. У комірці панувала напівтемрява — верхнє світло було вимкненим, — столи з апаратурою та шпаркуваті стіни освітлювали екрани та дві настільні лампи. Джено сидів за основним монітором. Енді Далтон, заклавши ногу на коліно, куняв у шкіряному кріслі з коліщатами в протилежному від входу кутку.

— Принести кави? — запитав Джено Кардона.

Я примостився у крісло ліворуч від монітора із розгорнутим на весь екран діалоговим вікном BrAD Pro Scanner’а. Головна панель все ще була темною.

— Так, якщо вам не важко.

Джено встав. Я відзначив, що він сьогодні без халата, в коротких шортах до колін, пляжній сорочці та яскраво-червоних шльопанцях-в’єтнамках.

— Система активна? — поцікавився я, кивнувши на монітор.

— Ага.

Ще до того, як лаборант відповів, я помітив, що на екрані проблискували та швидко зникали, мов сліди від метеоритів, уривчасті сріблясті дуги. Сканер працював. Джено потягнув двері на себе й подався до кавового автомата. Лунке хляпання в’єтнамок розбуркало Далтона. Крісло під ним скрипнуло, вчений витягнув голову й побачив за монітором мене.

— О, ви вже тут! Як справи?

— Добре, дякую.

— Теодор заснув?

— Так.

Не підводячись і чіпляючись руками за стільницю, доктор Далтон протиснув крісло між столом та оглядовим вікном, потім — повз вхідні двері, за якими щойно зник Кардона, аж поки не зупинився ліворуч від мене. Нахилився, впершись правим ліктем у бильце.

— Що там у нас?

Картина на головній панелі змінювалася. Спочатку нестійкими й через те немовби живими плямами проступили кольори — сірий, білий, темно-синій і жовтий. За мить плями змішалися, породивши сферу, верхня половина якої залишалася блакитною, а нижня — коричневою. Паралельні білі риски розбігалися вгору й униз від лінії поєднання кольорів.

— Це що? — зацікавлено буркнув Далтон.

— Авіагоризонт[68], — відповів я.

Енді Далтон, вигнувши брову, подивився на мене.

— Перед сном я читав йому книгу про те, як миші змайстрували літак. Це одна з ілюстрацій до книги.

Авіагоризонт почав віддалятися й незабаром щез. На його місці виникла напрочуд чітка картинка: недобудований дерев’яний біплан зі шпангоутами та нервюрами[69], що нагадували ребра, й півдесятка мишенят у коричневих льотних куртках, які метушаться довкола, — ще одна деформована уявою картинка із книги Содомки.

— Угу, — гмикнув Далтон і відсунувся.

Повернувся Джено, поставивши переді мною паперовий стаканчик із кавою. Я подякував і пустив його до монітора. Тепер перед комп’ютером сиділи Далтон із Кардоною, я ж перемістився у торець стола й погано бачив, що саме програма генерує на екрані.

Якийсь час Тео снилося, що він летить у літаку. Більшість картинок так чи так була пов’язана з нашим перельотом через океан: зліт і набір висоти наді Львовом, повернення до ангара для перевірки літака у Відні, сам політ над Атлантикою. Я встиг без поспіху допити каву, перш ніж Тео ривком змінив позу та провалився у швидкий сон.

— Починається, — без особливого інтересу проказав Джено.

— Га? — доктор Далтон, який знову закуняв, закліпав сонними очима.

Я підвівся та став за його кріслом, щоби бачити екран.

— Десинхронізація, — Джено тицьнув пальцем у ЕЕГ-хвилі. Високоамплітудну повільну активність змінили швидкі низькоамплітудні ритми, що вказували на перехід до швидкого сну та, відповідно, найяскравіших, емоційно забарвлених сновидінь.

— Бачу, — згодився Далтон.

Я прикипів до головної панелі. Кільканадцять секунд екран залишався темним. Потім ураз, за одну миттєвість чорнота зникла — Тео наче розплющив очі. От тільки перебував він не у напівтемній спальні, а в яскраво освітленому бетонному коридорі.

— Схоже на бункер, — прокоментував лаборант.

Далтон зосереджено мовчав.

Ми бачили сон очима Тео. Метрів за десять від того місця, де малюк опинився на початку швидкого сну, бетонна галерея впиралася в ліфт. Я не сумнівався, що то ліфт: двостулкові двері були точною копією дверей ліфта в нашій багатоповерхівці. Тео потупцяв на місці, а тоді, вві сні, озирнувся. Позаду коридор витягувався ще на десять метрів і обривався глухою стіною. Скидалося на те, що ліфт — єдиний вихід із бункера.

Доктор Далтон глипнув на мене:

— Вам там видно — хлопчик у ліжку?

Я примружився. Тео, як і під час попередніх трьох сеансів, не вставав. У півтемряві спальні я заледве розрізняв його згорнене клубочком під ковдрою тіло та худенькі руки, що обіймали плюшевого коалу.

— Поки що лежить.

— Добре.

Далтон утупився в екран.

Коли Тео у сні повернув голову та знову глянув перед собою, двері ліфта вже стояли відчиненими. За ними відкривалася залита зеленкуватим світлом тісна кабіна. М’яке зелене освітлення контрастувало з колючим монохромним сяйвом, що обтирало стіни бункера. Коридором до малюка повільно наближалася висока постать.

— Той самий? — Енді Далтон потер підборіддя й тицьнув пальцем у сіро-коричневий силует.

— Ніби так, — озвався Джено.

Довга тінь повзла підлогою до Тео. Хлопчак не рухався. Чоловічий силует зупинився за кілька кроків від Теодора, тож його тінь майже торкалася хлоп’ячих ніг. Я, доктор Далтон і Кардона нахилилися до монітора. Як і раніше, злегка звужене донизу лице виглядало розмитим, голова нагадувала недбалий шарж, однак сновидіння все ж було достатньо чітким, щоби розгледіти рух його губів і підборіддя.

— Щось говорить, — прошепотів Далтон.

Раптом зображення на екрані завібрувало. Попелясті стіни бункера стали прозорими, крізь них, то з’являючись повністю, то розчиняючись у сірості, проступала залита сонцем галявина — соковита трава, підбілені вапном дерева, клітки з тваринами на задньому плані. І розстелена ковдра — просто на траві. Я впізнав Рівненський зоопарк, звичне місце нашого з Тео відпочинку. Кілька разів галявина різко яснішала, проте щоразу зображення на екрані бралося брижами та меркло. Зрештою яскрава зелень зникла. Свинцеві відтінки згустилися, й Тео знову опинився в сірому бункері. Високий чоловік, поманивши його рукою, зробив крок у напрямку ліфта.

— Він кличе його до ліфта, — приглушеним голосом мовив я.

Ніхто не відповів. Високий віддалився ще на крок.

«Він заманює його до ліфта».

Тео не рухався.

«Опирайся, — подумки наказав я, — не слухай його!»

І тут Теодор, неначе зачувши мене, позадкував.

Реакція чоловіка здивувала. Він здригнувся й, закрутивши головою, почав озиратися, так, ніби… на що там, на хрін, озиратися? ти ж серед бетонних стін! …ніби дослухався голосу з бетону. Голос, якого там — у сновидінні мого сина — не мало би бути. Чоловік раптом розкинув руки й закричав — чорні риски прорізали невиразне обличчя в місці уявного рота. Теодор зупинився.

Скажений ірраціональний страх охопив мене.

«Не зупиняйся, тікай! — я весь зіщулився й на кілька секунд заплющив очі. — Тео, стін немає, це все не по-справжньому! Просто біжи!»

До цього часу не знаю, що сталося. Я розплющив очі якраз учасно, щоби побачити, як Теодор уві сні мчить геть, а коридор секунду потому вицвітає й розповзається, закручується вихорами, ніби вихлюпнута у коловорот фарба. Згенероване сканером зображення якийсь час мигало, після чого на екрані помалу позначилися білий диван, біла шафа, ваза з квітами та наполовину затулене портьєрою вікно. Тео повернувся до спальні, крізь вікно до кімнати вливалося денне сяйво, що вказувало на те, що він усе ще в сні. Зображення «лежало» на боці, так, наче транслювалося із перекинутої на бік відеокамери. За мить картинка здригнулась і почала рухатись.

— Він сідає в ліжку, — прокоментував Джено Кардона.

Я механічно кивнув. Виглядало так, мовби Тео, лежачи в ліжку, розплющив очі й тепер повільно сідав — зображення на моніторі досягло 90°, — водночас повертаючись лицем до дзеркала. Пізніше, осмислюючи події тієї божевільної ночі, я вирішив, що причиною було світло. Те кляте денне сяйво, що цілковито збило нас із пантелику. BrAD Pro Scanner зчитував візуальні образи з мозку Теодора, а в малюковій голові кімнату заливало світло, тож ми всі — і я, і Далтон, і Джено Кардона — вирішили, що малюк бачить сон. Ми горбилися за велетенським монітором у тісній півтемній комірчині для спостереження, й ніхто з нас не здогадався подивитися, що насправді відбувається за шибою — у спальні.

На екрані з’явилася тінь, і Тео скинув голову. Перед ним, у проході між дзеркалом і ліжком, стримів високий чоловік, чіткий, як ніколи, зі страшно перекошеним обличчям. Він змахнув руками, а тоді заметався від вікна до столика під дзеркалом і назад, лишаючи по собі шлейф із чогось подібного до чорного піску.

Мені стало зле. Я раптом збагнув, що ми загралися.

— Почекайте, так не можна!

Мене ніхто не почув. Від недоброго передчуття защеміло під серцем, долоні вкрилися плівкою холодного поту.

Чоловік різко нахилився — тепер спотворене злістю обличчя заступило весь екран — і закричав. Роззявлений рот нагадував чорний пульсуючий колодязь. У ту мить я вперше розгледів темнішу за решту шкіри ромбоподібну пляму з правого боку його лиця. Я зауважував її раніше — здалеку, — та сприймав за артефакт чи неточність процесу опрацювання сигналів із кори мозку. Тепер я напевне знав, що вона насправді є на його обличчі. Пляма виглядала чималою — простягалася від кутика ока до щелепи й укривала більшу частину щоки. Доки я міркував, що то — татуювання, родима пляма чи шрам, — зображення з боків підпливло червоним, а далі стало зовсім незрозумілим. Неначе камера від’їхала, й тепер ми бачили водночас і Тео, який, притиснувши коліна до грудей, тремтів на ліжку, і чоловіка, що, роззявивши рота, нависав над ним. Ефект видався таким дивним, що Джено Кардона не помітив, як скинув на підлогу порожній паперовий стаканчик з-під кави.

— Що відбувається? — пролепетав доктор Далтон, несвідомо проводячи рукою перед очима. — Малий бачить сам себе уві сні? — він не звертався ні до кого, радше думав уголос. — Хіба таке можливо? Як це взагалі… Не розумію, чиї сигнали ми зараз зчитуємо.

Ураз зображення зникло. Екраном розплилася чорнота. Щось гнітюче витало у затхлому повітрі нашої комірки.

— Чорт! — недобре якось, не по-чоловічому пискляво видав лаборант.

Я важко дихав і рахував удари серця. Бух-бух-бух! Темрява прослизала в ніздрі та рот і душила мене. За неактивного, повністю темного монітора світла від двох настільних ламп не вистачало навіть для такої крихітної кімнати.

Доктор Далтон нахилився до монітора.

— Може, щось у налаштува…

Він недоговорив. Екран спалахнув, і ми воднораз відсахнулися. Джено перелякано зойкнув і так відштовхнувся ногами від підлоги, що спинка його крісла торохнула в стіну за моєю спиною. На моніторі більше не було ні коридора, ні спальні. Усю головну панель займало обличчя із сіро-багровим ромбом на правій щоці. Позаду, за лицем, повільно сунула донизу хаотична мішанина переважно холодних кольорів, неначе коричнево-синій слиз спливав горбкуватою стіною на підлогу.

Цього разу він не горлав. Чоловік просто дивився на нас. Певна річ, я усвідомлював, що він не може дивитися на нас із екрана (щоб мені сказитися, це ж монітор!), але нічого не міг удіяти, бо в голові стриміла думка: ми спостерігали за ним через сигнали з кори, а він тепер спостерігає за нами. Зображення все ще залишалося трохи невиразним, але я припустив, що без зусиль упізнав би це обличчя на фотографії.

А коли, трохи оклигавши від переляку, я прикипів очима до ромбоподібної плями, щось відразливе та слизьке, ніби щупальці глибоководного спрута, почало штовхатися в грудях. Я уявно відступив на крок і повернувся до думки, відлуння якої все ще звучало в мозку: «Я впізнав би його на фотографії». Що за нісенітниця? Як я можу його впізнати? Я десь бачив його?

Чоловік із ромбом на щоці примружив очі та схилив голову. Його губи ледь розтулилися, та не ворушились. Вираз обличчя був спантеличеним. Через секунду він нахилив голову в інший бік і ще більше наблизився до… до чого? до уявного екрана? до чого, чорт забирай, він міг наблизитися вві сні? Хай там як, тепер чоловік був так близько, що я розгледів, як неспокійно бігають його світло-сірі з вузькими колючими зіницями очі.

— Що за хрінь? — не зауваживши, що лається, озвався Енді Далтон. — У мене одного таке відчуття, ніби він… заглядає?

Чоловік зі сну нагадував людину, що намагається зазирнути в салон автомобіля крізь тоноване скло.

— Погляньте! — вигукнув Джено Кардона, тремтячим пальцем показуючи на праву частину монітора. — Це не ЕЕГ!

Графіки електричної активності мозку Теодора, відображені на шести інтерактивних панелях, стали пологими — без загострених піків і з дуже великим періодом[70], — перетворившись на майже ідеальні та жахливо витягнуті синусоїди. Навіть я, неспеціаліст, здогадувався, що такі графіки біопотенціалів головного мозку більше пасують покійникові. У свідомості нарешті заревли сигнали тривоги: це ж мій син там! Це не просто моторошна картинка — це щось не гаразд із моїм сином!

— Зупиніть! — вихопилося в мене.

— Що зупинити? — вирячився Далтон.

— Треба розбудити Теодора!

І тут-таки, мов блискавка перед очима: я бачив його! І це вже не запитання. Я збагнув, що колись уже бачив ту ромбоподібну пляму. Ця думка спаралізувала й утримала мене на місці.

— Навіщо? — озирнувся доктор Далтон.

Першим гарячим поривом крізь мозок проскочило: «Бо я знаю це обличчя!» А тоді я збагнув, що значно більш важливим у цю мить є дещо інше: Ліза помилялася, бо та химера, що вгніздилась у свідомість мого сина, щойно усвідомила, що за нею спостерігають.

— Він здогадався, що ми підглядаємо!

Я стояв за їхніми спинами, тож зауважив, як Далтон і Кардона синхронно здригнулися. Наступної миті обличчя на екрані відсахнулося, сірі очі звузились, а скривлені губи розчахнулися у крикові. Крик той, напевно, був нестерпно оглушливим. Щоки чоловіка засіпалися, лоб, як глибокі шрами, прорізали чорні зморшки, з шиї на підборіддя, щоки, аж до скронь поповз багрянець. Я усвідомлював, що єдиний, хто чує той крик, — це Теодор, і, попри це, не рухався, неначе примерзнувши до долівки кімнати для спостережень.

Я бачив його!

Де я міг його бачити?

Я захлинався серцебиттям і не міг відвести погляду від екрана.

За секунду все обірвалося. Перекошене обличчя щезло, екран потемнів, я чув, як нерівно й зривисто сапає Джено.

Спливло секунд п’ять, перш ніж доктор Далтон шумно видихнув:

— Ми ж це записали, так?

— Так, — підтвердив Джено.

— Срань господня, — Далтон провів долонею по чолу й озирнувся на мене. — Це він через нас так бісився?

У ту мить поверх його голови та крізь однобічне скло я зазирав до спальні. Здавалося, що там усе залишалося спокійним. Якби Тео стояв, я б обов’язково розгледів його фігурку в зеленкуватому світлі нічника. Я нарешті розчепив пальці, відпустивши високу спинку крісла Енді Далтона, й проказав:

— Піду гляну на малого.

— Чекайте, — довгі вії Джено занепокоєно затріпотіли. — Ще не все.

На головній панелі BrAD Pro Scanner’а виникло нечітке зображення. Темна кімната чи черговий — цього разу погано освітлений — коридор.

— Знову сон? — запитав Далтон.

— ЕЕГ ніби в нормі, — зауважив лаборант. — Але це не… — напевно, Джено мав намір договорити «це не сон», однак картинка на головній панелі відволікла його.

Зображення погойдувалося — Теодору снилося, що він крокує. Я відірвав погляд від монітора та ще раз кинув його до спальні. Півтемрява, зім’ята постіль, але… він у ліжку?

— Він біля якихось дверей, — прошепотів доктор Далтон, — відчиняє.

Від страху в мене запаморочилася голова.

— Він же у ліжку, правда? — так само тихо прошепотів я, не усвідомлюючи, що українською.

— Що? — перепитав Далтон.

На екрані Тео обережно натиснув на ручку, й двері повільно розчахнулися. Я раптом побачив… себе — біля монітора, з однією рукою на кріслі Далтона. Я побачив Енді Далтона, який, згорбившись, упирався ліктями в стільницю. Я побачив Джено Кардону з виряченими очима та відвислою щелепою, що сторожко тупився в екран.

— Що за?.. — брови Далтона поповзли на лоба.

Те, що дивлюся сам на себе, я збагнув одразу. Секунда чи дві знадобилися для того, щоб вирахувати, що спостерігач, зображення з мозку якого надходить на екран на нашому столі, мусить знаходитися акурат на порозі кімнати для спостережень. Приблизно стільки ж часу на аналогічний висновок знадобилося Далтону й Кардоні, тож ми втрьох одночасно крутонули голови ліворуч. На порозі відчинених дверей стояв Теодор. Його порожнисті, нічим не наповнені очі — і це вклинилося у пам’ять найдужче — нагадували оточені чорною грязюкою провалля. Ті очі були не його.

— Що він тут… — почав був Далтон, але кінець фрази потонув у верескові Джено.

— Бляха, ні! НЕ ТРЕБА! — запанікував смаглявий лаборант.

Серце немовби зупинилося. Темрява довкола щуплої постаті Теодора пожадливо всмоктувала в себе слабке електричне світло.

— Тео? — кавкнув я.

Його крик розпоров повітря, батогами хльоснувши по вухах. Я несамохіть зіщулився, а наступної миті Теодор кинувся на мене. Щось додало йому сили, тож він легко дострибнув до грудей. Мене відкинуло до стіни. Істота, що годину тому була моїм сином, учепилася лівою рукою в мою сорочку, а ногами вперлася мені в живіт.

— Що ти робиш?! — вигукнув я.

Боковим зором я помітив, як Енді Далтон, прокравшись повз нас, метнувся в коридор. Потому почув, як Джено, перекидаючи монітори та пихкаючи, дереться через стіл, щоби теж утекти. Тим часом Теодор розмахнувся — відвів за спину праву руку із укладеним у кулак продовгуватим предметом — і, перш ніж я встиг по-справжньому перелякатися, вдарив ним мені по обличчю. Біль гарячою блискавою розітнув нижню губу, на підборіддя ринула кров.

— Тео, це ж я!

Ще удар. Цього разу я спробував ухилитися, по- боксерському втискаючи голову в тіло, й тупий предмет влучив у скроню. «Добре, що не ніж», — проскочило в голові.

— ПРИПИНИ! — я нарешті відірвав його ліву руку від сорочки та перехопив праву. Швидко глянув на кулак — хлопчак мав у руці пульт від телевізора. «Як же, в сраку, добре, що не ніж», — удруге подумав я.

Не відпускаючи рук, я струсив його з себе. Тео шипів і виривався так, що я не втримав рівновагу й ми обоє повалилися на підлогу. Я першим став на коліно, опинився зверху, перекинув сина на живіт і обома руками — всією своєю вагою — втримував сина на долівці.

— ТЕО, БЛАГАЮ, ЗАСПОКОЙСЯ!

До кімнати залетів Енді Далтон. Ще до того, як я розтулив рота, він уштрикнув у Теодорову сідницю невеликий шприц і до упору витиснув поршень.

— ЩО ЦЕ?! — гаркнув я.

— Заспокійливе, — Далтон повернув до мене бліде, наче місяць, лице з вибалушеними від переляку очима, — це лише заспокійливе, пане Белінськи.

Теодор зм’як. Я прибрав руки з його спини, стягнув гумову шапочку — волосся під нею злиплося від поту — й сів, спершись спиною на стіл. Губа боліла, кров з підборіддя скапувала на сорочку. Мене трусило, ніби від переохолодження.

Енді Далтон опустився на підлогу з іншого боку від Теодора. За мить посунувся вбік і видобув із-під сідниць яскраво-червоний шльопанець. Кілька секунд, суплячись, обдивлявся його, а тоді викинув крізь відчинені двері в коридор.

— Це було востаннє, — туплячись кудись повз нього, прохрипів я, — ви більше не наблизитеся до мого сина.

82

За чверть до дев’ятої пролунав обережний, ледь чутний стукіт. Ми з Тео синхронно повернули голови в бік дверей спальні.

— Відчинено, — сказав я.

Двері відхилилися, й до кімнати зазирнула Ліза Джин Торнтон.

— До вас можна?

— Заходьте.

Американка переступила поріг. На ній — чи не вперше — були потерті джинси, кросівки Nike та вільна футболка. Волосся — стягнуте у хвіст.

— Як він? — вона скоса глипнула на Теодора.

Малюк сидів у ліжку перед широким підносом, копирсаючись виделкою у тарілці з вівсяною кашею. Він тонким шаром розмазав вівсянку по всій тарілці, виделкою розкреслив її на крихітні квадратні порції, після чого заковтував по порції в хвилину, через що сніданок тривав уже майже півгодини.

— Нормально, — переді мною знову був мій син. — Ви знаєте про нічний інцидент?

— Так, — вона подивилася на мою розбиту губу. — Доктор Далтон розповів мені.

— Він нічого не пам’ятає, — я перевів очі на Тео. — Уночі пошматував свою улюблену іграшку, а зранку розбудив мене, допитуючись, хто це зробив.

Плюшевий коала (чи то пак окремо голова, а окремо тулуб) лежав на тумбочці біля ліжка. Тео уникав поглядів на подерту іграшку. На моє обережне зауваження, що вночі, крім нього, ніхто коали не торкався, малюк ніяк не відреагував.

Вісім годин тому, після уколу заспокійливого, Тео провалився у сон. Я відніс його в ліжко, де хлопчак безпробудно проспав до ранку. За чверть по восьмій він прокинувся, нічого не пам’ятаючи про нічний інцидент. На розпитування відповідав здивованими поглядами, не розуміючи, чого я від нього хочу. Що особливо здивувало: Теодор не виглядав заспаним чи змарнілим, як це зазвичай траплялося після нічних кошмарів. Єдине, що його засмучувало, — це розчленований Юань Михайлович.

— Більше таке не повинно повторитися, — я тупився на розірвану іграшку.

— Наша домовленість у силі, — зауважила Ліза. — Ми вас ні до чого не примушуємо. Можу після сніданку відвезти вас до будинку на березі Ліберті. Я приїхала лише для того, щоб проглянути запис.

— Розумію.

Ліза Торнтон глянула на годинник:

— За кілька хвилин сюди приїде спеціальний агент Норвуд.

Я здивовано звів брови.

— За словами доктора Далтона, обличчя було добре видно, — сказала американка.

Спиною пробігся холодок:

— Це правда.

— Оскільки другий лист було адресовано Норвуду, я викликала його. Треба, щоб він передивився відеозапис учорашнього сновидіння, — вона помовчала, вивчаючи мою розпухлу губу: — Ви не заперечуєте?

— Ні.

— Підете зі мною?

— Так, — у ту мить мене не цікавив Норвуд. Хотілося ще раз побачити ромб на щоці Аймонта. Тобто насправді нічого такого не хотілося. Навпаки мене брав страх, дрижаки хапали від однієї думки побачити напад на себе очима Тео, та щось підказувало, що я мушу ще раз поглянути на ромбоподібну пляму. — Тільки потрібно, щоби хтось залишився з Теодором.

— Я покличу асистентку доктора Далтона.

За хвилину до кімнати вступила Меллорі Хардисон — Тео всміхнувся їй, — а ми з Лізою перемістилися до зали для зустрічей і презентацій на третьому поверсі, де за видовженим овальним столом уже чекали Енді Далтон і спеціальний агент Джонсон. Перед Далтоном стояв MacBook Pro Retina. Джонсон виглядав спокійним, Далтон помітно нервував. Спеціальний агент Норвуд з усіяним краплинами поту лобом і великим паперовим стаканчиком кави в руках ввалився до кімнати через хвилину. Відразу невдоволено глипнув на Лізу:

— Сподіваюсь, воно того варте.

Торнтон проігнорувала агресивний тон:

— Пейтоне, це доктор Енді Далтон. Докторе, це спеціальний агент Норвуд.

Далтон зміряв розхристаного та розпашілого товстуна позбавленим емоцій поглядом і на знак привітання злегка нахилив голову. Пейтон Норвуд відповів недбалим помахом руки — щось середнє між «ей, привіт» і «мені насрати» — й опустився в одне з крісел, розставлених довкола стола. На мене і Джонсона навіть не поглянув.

— І я тебе радий бачити, Пейтоне, — промимрив Ґарет Джонсон.

Повітря в залі було затхлим і парким. Вранішнє сонце висіло навпроти фасаду балтиморського відділення УНТ ЦРУ, й височенні панорамні вікна пропускали досередини немислиму кількість сонячного світла. Ліза Торнтон і Енді Далтон розташувалися з лівого боку стола, спинами до вікон, Норвуд умостився навпроти них і мусив мружитися — сонце кусало його за очі.

— У ЦРУ немає грошей на кондиціонери? — пробурчав він. Краплі поту виступили на товстих, укритих завитками рудого волосся передпліччях.

Ліза сердито зиркнула на нього:

— Пейтоне, це не займе багато часу. Я тобі розповідала, що доктор Далтон розробив систему, яка за сигналами з людського мозку дає змогу із задовільною точністю візуалізувати людські сни. Впродовж кількох тижнів ми спостерігали за хлопцем, який попередив нас про доставку наркотиків з Колумбії та написав тобі про вашингтонський теракт. Малому часто сниться один і той самий чоловік. Припускаю… — Ліза закусила й тут-таки відпустила краєчок нижньої губи, тож я збагнув, як їй важко добирати слова для того, щоб пробити критично-недовірливу броню свого колеги, — одна з версій, яку ми розглядаємо, полягає в тому, що хлопчик дізнався про доставку й теракт від цього чоловіка.

Не подіяло. Про яке «більш м’яке формулювання» може йтися, коли ти говориш про п’ятирічного хлопчика з України, що довідався про теракт у Вашингтоні раніше за ЦРУ. Пейтон Норвуд саркастично хмикнув:

— Уві сні?

— Так.

— Тобто я приперся сюди подивитися на фоторобот, змальований зі сну хлопчиська, що навіть не розмовляє англійською? — Норвуд театрально розвів руками, і я помітив темні плями під його пахвами. — Христос усемогутній!

— Я не витрачатиму час на те, щоб переконувати вас, — втрутився Енді Далтон. — Сни Теодора напрочуд яскраві, він із дивовижною точністю відтворює чимало з пережитого наяву. До недавнього часу чоловік із його снів тримався віддалік, і тільки сьогодні вночі нам уперше вдалося розгледіти його обличчя.

— О’кей. Уже можна починати верещати від захвату?

Торнтон додала металу в голос:

— Пейтоне, я тебе прошу, на п’ять хвилин запхни в гузно свою уїдливість і просто проглянь запис.

Норвуд шумно зітхнув і, самовдоволено вищирившись, мугикнув:

— Валяйте.

Ґарет Джонсон відхилився й натиснув кнопку на балці між вікнами — на всіх трьох вікнах опустилися жалюзі. Зал огорнула півтемрява. Енді Далтон увімкнув підстелевий проектор, почекав, доки розігріється лампа, тоді запустив відеозапис учорашнього сну Теодора.

Я сидів біля дальньої від входу стіни, на найбільшій відстані від екрана із зображенням, до болю стиснувши щелепи й тримаючи намертво зчеплені долоні перед собою. Навпроти мене спершу виник уже знайомий підземний коридор із ліфтом наприкінці. Потім Тео озирнувся й, побачивши Аймонта, позадкував. Я несподівано збагнув, що ніч не минула безслідно. М’язами прокотилися болючі судоми, дихання стало зривистим.

Страх. Чорт, мені було страшно.

Трансляція запису тривала. Тео перескочив до спальні поверхом нижче від нас. Аймонт перенісся слідом, а тоді схилився над хлопчиком. Обличчя на стіні збільшилося до велетенських розмірів. Я невідступно стежив за кожним посмиком м’язів, кожним порухом губів. І, звісно, за ромбоподібною плямою.

Де я міг її бачити?

— Упізнаєш? — з лівого від мене боку долинув голос Лізи Торнтон.

Тиша.

— Пейтоне?

Розташувавшись позаду, я бачив їх усіх. Коли й на другий оклик Лізи не прозвучало відповіді, я перевів погляд на спецагента Норвуда й помітив, як узялися горбами м’язи на заплилій жиром спині. Він стиснув кулаки та напружився, мовби очікував на удар у сонячне сплетіння. Здавалося, ще трохи — і тонка сорочка з короткими рукавами трісне по швах. Чоловік на екрані заходився у беззвучному крикові. Затамувавши подих, я вижидав, що агент Норвуд що-небудь скаже Лізі, натомість він відвів голову й утупив погляд у поверхню стола. Він не дивився на екран! У відбитому розсіяному світлі я розгледів, як перелякано вибалушилися й оскляніли його очі.

На щастя для мене, Далтон вирішив не показувати нападу: запис обірвався до того, як Тео залишив спальню. Ґарет натиснув на кнопку над підвіконням, і жалюзі поповзли вгору. Я несподівано звернув увагу на Норвуда. Його обличчя було смертельно блідим, утім, світло поверталося до зали поступово, тож це дало рудому час оговтатись.

Енді Далтон також виглядав зблідлим, але мав на те причини. А Норвуд?..

Коли жалюзі повністю сховалися, Пейтон спідлоба зиркнув на Лізу:

— Ну і?

— Упізнав його?

— З якого дива я мушу його впізнавати?

Вона закотила очі:

— Бо перше попередження, отримане з України, стосувалося справи, яку ти ведеш більше ніж п’ять років, а друге надіслали на твій мейл!

Норвуд опустив голову, його голос просів:

— Друге ледь не вбило мене, ти не забула? — Ліза мовчала, чекаючи на відповідь, і він, зітхнувши, договорив: — Ні, я уявлення не маю, хто це.

Ліза повернула обличчя до Ґарета. Той знизав плечима:

— Можемо передати запис експертам, хай спробують що-небудь прочитати за губами.

— Не думаю, що це вам допоможе, — заперечив Енді Далтон. — Тут і без експертів зрозуміло, що він горлав «забирайтеся геть». І ще, напевно, лаявся.

Пейтон Норвуд підвівся:

— Ну все, малята, погралися й досить, — розвернувшись до дверей, пожбурив майже повний кави паперовий стаканчик у кошик для сміття, — мені час займатися розслідуваннями, а не цим анімаційним лайном.

— Зачекайте, — неголосно озвався я. — Почекайте, будь ласка.

Серце несамовито калатало.

Спеціальний агент Норвуд зупинився, поклавши руку на дверну ручку. Ліза та Ґарет утупилися в мене.

— Мені здається, я знаю його.

— Ви серйозно?! — витріщилася на мене Торнтон.

Я не зводив очей із Пейтона Норвуда — під сонячними променями руда чуприна палала вогнем — і зауважив, як побіліли кісточки долоні, котрою він стискав ручку.

— Ну… — я розгубився, — мені важко співвіднести це обличчя з ким-небудь, кого зустрічав раніше, та ця пляма на щоці… татуювання чи шрам… я думав про неї півночі, й мене не полишає відчуття, ніби бачив її. Просто не вдається пригадати де.

— Хтось із України? — припустила Ліза.

— Ні, ні, — я замотав головою, — це не пов’язано з Україною.

Спеціальний агент Норвуд потягнув за ручку двері на себе.

— Я йду.

Перед тим як залишити залу, Пейтон Норвуд повернув голову та поглянув на мене. Він свідомо намагався вчепитися в очі, й на одну миттєвість наші погляди зустрілися. Моє серце наче гарячою струною проткнули. Я пополотнів, але не через нездоровий блиск у його темно-іржавих очах, а через вираз обличчя. Такий самий, як у Аймонта, який здогадався, що за ним спостерігають. Спантеличений. Але лише частково. Значно більшою мірою то був вираз обличчя людини, яка готова віддати півжиття за те, щоб облити мене бензином і підпалити. А потім дивитися, як догоряє мій труп.

Коли двері зачинилися, я звернувся до Лізи Джин Торнтон.

— Що він мав на увазі, коли казав, що друге попередження ледь не вбило його?

— Агент Норвуд перебував на станції Кепітол-Саут під час вибуху. Він вижив лише завдяки тому, що на момент детонації вибухового пристрою зайшов за колону. Вона затулила його від осколків.

83

Середу ми з сином провели у Балтиморі. Після від’їзду Лізи Торнтон і Ґарета Джонсона Енді Далтон оглянув Теодора. Про досліди чи процедури, пов’язані зі скануванням мозку, я не хотів навіть чути. Погодився лише на загальне обстеження та психологічні тести. Меллорі Хардисон тричі — для кращої вибірки — «прогнала» хлопчака через колірний тест Люшера[71]. Потім організувала щось на кшталт співбесіди, впродовж півгодини засипаючи малого різними запитаннями: яке твоє ім’я? скільки тобі років? чи любиш малювати? якого кольору цей олівець? чим відрізняється день від ночі? як слід учинити, якщо ненароком зламаєш річ, яка тобі не належить? Я перекладав їй відповіді сина. За словами Меллорі, результати вона отримала більше ніж задовільні. Опівдні Далтон повів Тео на ЕЕГ. Графіки електричної активності також не відображали відхилень. Тео був чистим. Енді Далтон із неохотою визнав, що не повірив би, що у малого були непояснимі психічні відхилення, якби минулої ночі сам не став свідком його агресивної поведінки.

Пізніше того дня ми з Далтоном таки переглянули запис до кінця. Доктора найбільше цікавив момент між спалахом гніву в Аймонта й нападом. Що в цей час бачив Теодор? Як саме Аймонт примусив хлопчика накинутися на мене? На екрані тоді нічого не проступало, та чи справді нічого? Тричі, висвітлюючи та додаючи контрастності, ми прокрутили той фрагмент і виявили, що Тео таки щось бачив — якесь зеленкувате мерехтіння, — щоправда, нічого конкретного з того витягти не спромоглися. Далтон припустив, що причиною було накладання образів, які водночас надходили і з очей, і зі свідомості. У ту мить Тео вже не спав, але й Аймонт не відступав, через що реальна й підсвідома картинки змішалися, а програма не мала досвіду, щоби щось подібне розкодовувати: BrAD Pro Scanner просто не навчали проводити візуалізацію в умовах, коли людина заразом і дивиться, й уявляє.

Незважаючи на загалом обнадійливі результати тестування, Далтон переконав мене залишитись у Балтиморі. Власне, вмовляти мене не треба було. Ні, я не боявся залишатися наодинці з Теодором, проте вважав за краще перебути ніч у місці, де в разі виникнення непередбачуваних обставин зміг би якнайшвидше отримати кваліфіковану допомогу.

Після обіду Енді Далтон поїхав додому, щоби трохи поспати, пообіцявши на ніч повернутися до лабораторії. До вечора ми з Тео були самі. Я ні на мить не відступався від малюка, спостерігаючи за кожним жестом, поглядом чи словом, але нічого підозрілого не помічав — Тео як Тео, — що, звісно, не надто заспокоювало. Навпаки — я чомусь не міг позбутися відчуття, що це лише чергове затишшя перед бурею.

Той день минув у роздумах про події попередньої ночі та про їхні ймовірні наслідки. Що більше я копирсався в собі, то більші сумніви обсідали мене. Чи правильно вчинив, поїхавши до Америки? Що взагалі доброго відбулося за цей час? Ну, гаразд, я став висипатися (та де там — перетворився на справжнє ледащо), проте як це стосується Тео? Я так палко обіцяв захищати його — і що з того? — знову зрадив, у черговий раз не виправдав сподівань! Було нестерпно усвідомлювати, що я нічим не відрізняюся від свого батька. Хоча ні, таки відрізняюся: батько принаймні не присягався над моїм ліжком зробити все для мого захисту.

Найгірше — я не уявляв, як усе виправити. Час не повернути назад, Аймонт тепер знає, що нам відомо про нього, від цього нікуди не подітися й це може обернутися бозна-чим: ще гіршими кошмарами, новими нападами агресії, епілептичними чи схожими на епілептичні напади — та чим завгодно. І кого слід звинувачувати в цьому? Доктора Далтона? Лізу Торнтон? Чи, може, Єву?..

А ще пам’ятаю, як у безнадійно заплутаному клубкові думок у моїй голові раз у раз проскакували каламутні здогадки про те, де я міг бачити чоловіка з ромбоподібною плямою на правій щоці. Втім, мені ніяк не вдавалося за них ухопитися.

84

Теодор заснув перед телевізором у спальні на другому поверсі балтиморського відділення УНТ ЦРУ за кілька хвилин після десятої вечора. Я обережно взяв його попід руки й, відтягнувши від краю ліжка, поклав на подушку. Потім ще півгодини, погасивши все світло, крім нічника, сидів на дивані та стежив. Зрештою, не роздягаючись, ліг поряд.

Півтемрява та моральне виснаження немов мотузками тягнули мене до сну. Два чи три рази я зісковзував у дрімоту, та майже відразу підхоплювався, здригаючись, наче від удару різкою, та сторожко зиркаючи на сина. Нічого не змінювалося. Тео, перевернувшись на живіт, безтурботно посопував.

О пів на дванадцяту прийшов Енді Далтон. Легенько постукавши, прослизнув до спальні та поцікавився, що в нас. Кілька хвилин ми стояли над ліжком, роздивляючись Теодора, після чого на запрошення Далтона подалися до його кабінету (в кімнаті для спостережень залишилася Меллорі). Далтон жестом запросив присісти та запропонував віскі. Я не відмовився. Відкоркувавши пляшку чорного бурбона Heaven Hill, доктор хлюпнув бурштинового напою у два невисокі келихи. Ми вмостилися по різні боки робочого стола й майже годину обговорювали, як саме примарний чоловік із Теодорового сну довідався, що за ним підглядають, та чому так вороже відреагував на це.

О пів на першу я повернувся до спальні. Голова Теодора з’їхала з подушки, замість плюшевого Юаня він тулив до себе зім’ятий кут ковдри, проте в усьому іншому нічого не змінилося. Я скинув джинси, стягнув із себе футболку, акуратно вклав голівку Тео назад на подушку, а тоді, не вкриваючись, витягнувся на спині.

Тепер — після Heaven Hill — спати не хотілося. Я лежав, посмикував ступнею та міркував про те, як бути далі. Ще раз надягнути на сина шапочку з мікроелектродами я не дозволю. Логічно, що після такого ФБР довго мене не терпітимуть. То що тепер? Вертатися до України? Далебі не найгірший варіант — за умови, що спровокований Аймонтом спалах агресії більше не повториться. З іншого боку, я не хотів їхати зі США. В Україні на мене ніхто не чекав, і кращої допомоги для Тео, крім як тут, мені не знайти…

О третій ночі мене розбудив звук телефона.

За більше ніж місяць в Америці мені ніхто не телефонував, тож, навіть прокинувшись, я все ще гадав, що сплю й настирливе деренчання смартфона мені примарюється. Телефон стих, але згодом завівся вдруге, тож я нарешті збагнув: звук мені не ввижається. «Хто?» — ривком сів у ліжку. Потрусив головою та швидко перебрав людей, яким відомий мій американський номер. Їх було лише двоє — Ліза Джин Торнтон і мама. Навпомацки діставшись до джинсів, я витягнув із кишені свій Samsung. Телефонувала мама.

— Алло! Мамо?

— Це я, Мироне.

— Почекай, зажди секунду! — стрибаючи то на одній, то на іншій нозі, я втиснувся в джинси та, як був, із голим торсом вислизнув у коридор. Боявся розбудити Теодора. — Все, слухаю тебе!

Мама сказала:

— У тебе там зараз ніч?

Я здивувався пригніченості в її голосі.

— Це неважливо. Що трапилося?

— Телефонувала жінка… — вона затнулась, — яка знала твого батька.

— Хто? — не зрозумів я.

— Її ім’я Людмила. Батько якийсь час жив у неї.

— І що?

Мама трохи помовчала, збираючись із силами.

— Батько помер сьогодні вночі.

Спершу я нічого не відчув. Стояв біля вікна, отупіло промацуючи поглядом підметене подвір’я перед будівлею УНТ, трохи шокований власною холодністю. А за секунду байдужість змінила злість.

— Мам, скільки років минуло? Тринадцять? Чотирнадцять? Я вже не пам’ятаю навіть. Він прожив з тією Людмилою більше, ніж зі мною, то нехай вона…

— Він не жив із нею, — обірвала мама. — Вона сказала, що він пішов від неї ще 2007-го, вісім років тому. Припускаю, що він не пішов, а вона його вигнала (мовляв, пити почав багато), хоч яка тепер різниця. Вона зателефонувала, бо вирішила, що треба нам повідомити.

— То… — від запитання про те, хто його ховатиме, думки перескочили на інше: — Де він був увесь цей час?

— Його звільнили з ДЮСШ. Він улаштувався вчителем фізкультури в одинадцяту школу.

— Одинадцяту? — злість розчинялась, відступаючи перед глевким сумом. — Вона вже десять років найгірша в Рівному…

— Угу.

— А де він жив?

Сумнівно, що вчитель фізкультури заробляв достатньо, щоб винаймати квартиру. Мама на кілька секунд примовкла:

— Директорка школи дозволила йому оселитися в підсобці біля спортзалу.

— Батько вісім років прокантувався у підсобці під спортзалом?!

Мама перейшла на інше:

— Людмила розповіла, що батько дізнався про твоє одруження та мріяв побачити онука. Востаннє зустрічала його місяць тому. Він звідкись довідався про твій від’їзд і бідкався, що перед смертю так і не потримав на руках онука.

— То чому він… — я задихнувся. Не міг повірити, що мій батько вісім років ночував у затхлому підсобному приміщенні однієї з найгірших рівненських шкіл. А де він мився? На чому готував їсти? Як прав і прасував одяг?

— Не картай себе, — озвалася мама, — мені теж шкода і… і соромно. Але то його вибір.

«Який, у біса, вибір?! Клятий упертюх!» Проковтнувши клубок із колючого дроту, що підкотив до горла, я запитав:

— Як він помер?

— Гострий інфаркт. Шкільний сторож викликав «швидку», та його не довезли до лікарні.

Лоб уперся у прохолодне скло, очі заслало вологою.

— Чому він не повернувся до нас? — темне подвір’я пливло, втрачало чіткість ліній. — Мамо? Чому він не зателефонував? Чому не зізнався? Навіть якщо він аж так страхався з нами жити, ми могли б допомогти грошима!

— Він уже не відповість, Мироне.

Хвилину ми обоє мовчали.

— Хто займається похованням?

— Я. Більше нема кому.

— І коли похорон?

— Післязавтра.

Тут не вагався:

— Я приїду.

Вона здивувалася:

— Ти встигнеш?

— Не впевнений. Але ти не зважай. Я так чи так мав намір повертатися. Навіть якщо не встигатиму на похорон, однаково приїду.

Мама зітхнула. Я очікував на розпитування, та вона лише стомлено промовила:

— Повідомиш, коли на тебе чекати.

— Обов’язково.

І знову тиша. Я не знав, що ще можна додати.

— Як Теодор? — поцікавилася мама.

Я інстинктивно озирнувся на двері спальні.

— Спить.

На щастя, не відчувши напруженості в моєму голосі, вона тим вдовольнилася.

— Добре. Зв’яжешся зі мною.

— Бувай, мамо.

Після завершення розмови я якийсь час стояв біля вікна в коридорі, дивлячись на беззоряне небо та яскраві вогні Балтимора. Потім пройшов до спальні, поклав смартфон на шафку біля ліжка, скинув джинси й простягнувся на матраці.

Тео спав. Я до пояса вкрився тонкою ковдрою й, склавши руки на грудях, утупився в стелю. Намагався повернути, витягти на поверхню розгубленість і співчуття, що здійнялись у свідомості, коли дізнався про останні батькові роки у спортзальній підсобці, проте вони вислизали крізь пальці, наче медузи. Натомість із глибини піднімалося роздратування. Чому він нічого не сказав? Що й кому намагався довести? Краще здохнути, немитому й голодному, в шкільному підвалі, ніж попросити про допомогу, — це те, що він прагнув донести? Я розумів, що думати так — несправедливо та неправильно, що злістю я лише прикриваю власні сумніви — а що як це не він, а ми з матір’ю винні? — проте в ту мить почувався таким самотнім і невідь-ким зрадженим, що міг жаліти лише самого себе. Певна річ, я шкодував його, втім, то було звичайне людське співчуття: я не відчував до нього те, що мав би відчувати син до батька.

Повіки важко склепилися. Я потрусив головою. Був сонним, але не хотів спати. Хотілося лежати й длубатися в собі, думати про батька, визначитися із почуттями. Натомість менше ніж через чверть години після розмови з матір’ю я провалився в сон.

Мені наснився

дім — моя квартира на Грушевського. Я сидів у дитячій із ноутбуком на колінах. Теодора не було. Вві сні я зайшов у Google, відкрив розділ «Історія активності в Інтернеті та додатках» і прокручував записи вниз, поки не натрапив на:

пошук peyton norwood washington field email 10:27

пошук peyton norwood fbi email 10:24

пошук special agent norwood 10:22

Сновидіння було усвідомленим, я відчував, що можу впливати на свої дії. Спочатку в пошуковому рядку ввів peyton norwood washington field email. Потім — peyton norwood fbi email. Більшість результатів стосувалася не спецагента Пейтона Норвуда, а дій ФБР у містечках Норвуд, штат Массачусетс[72], Норвуд, штат Нью-Джерсі[73], Норвуд, штат Огайо[74], Норвуд, штат Пенсильванія[75] або яких-небудь інших подій у вищезгаданих Норвудах без прив’язки до ФБР. Фразу special agent norwood пропустив через пошуковик останньою. Результати не відрізнялися від попередніх. Я пробіг очима перші заголовки: FBI Special Agent Salary in Norwood, NJ[76], Norwood students earn FBI Junior Agent badges[77], Allstate Agent, Norwood, NJ — Life, Home & Auto Insurance[78]. А тоді перемістив указівник миші до позначки «Зображення» в рядку меню Google. І це вже був не сон. Чи то пак не зовсім сон. Я немовби відмежувався сам від себе й уві сні розумів — пригадував, — що саме так учинив два місяці тому, в Україні, в ніч із п’ятниці на суботу, 13 червня: спочатку прогнав фрази, які знайшов у історії Google, через пошук, зупинився на останній, а згодом, не знайшовши нічого цікавого, перемкнувся на пошук серед зображень. Сподівався, що це дасть змогу відсіяти частину посилань щодо населених пунктів. І помилився. Тобто мені здавалося, що помилився.

Уві сні вказівник миші дотягнувся до напису «Зображення». Я клацнув лівою кнопкою, а тоді

зі страхітливим хрипом прокинувся.

Сів у ліжку.

Легені палали, наче хтось наповнив їх метаном і підпалив.

Я згадав.

Щоб мені сказитися, я пригадав, де його бачив!

85

— Меллорі, ви тут?! — я розчахнув двері кімнати для спостережень.

Асистентка доктора Далтона, схилившись набік, куняла в кріслі, вчора зайняте Енді Далтоном.

— Що? — вона випросталась, закрутила головою навсібіч і побачила мене. — Що трапилося?

— Тут є Інтернет? — випалив я, вмикаючи горішнє світло.

— Так, але… — лампи спалахнули, й дівчина прикрила очі рукою.

— Мені потрібен Інтернет!

Вона встала з-за столу, показала рукою на плаский монітор обабіч основного екрана. Я протиснувся повз неї, влаштувався у кріслі, підтягнув клавіатуру. Білявка, все ще мружачись, витріщалася на мене.

— Що не так? — спідлоба зиркнув на неї.

Меллорі кинула швидкий погляд на оглядове вікно, щоб переконатися: у спальні не відбувається нічого надзвичайного, потім подивилася на мене.

— Ви впевнені, що у вас усе добре?

— Так! — вигукнув я, але перед тим, як ухопитися за клавіатуру, опустив очі й збагнув, що сиджу в кріслі в самих трусах. От лайно! — Я не помітив. Пробачте…

— Принести вам що-небудь зі спальні?

— Так, будь ласка.

Вона вийшла. Монітор, на який вказала Меллорі, було під’єднано до робочої станції з операційною системою Mac OS X. Я запустив еплівський Safari, відкрив google.com, у пошуковому рядку ввів special agent norwood і перемкнувся на зображення. Очі бігали екраном. Я крутнув коліщатком миші: карти, будівлі, фотографії готельних кімнат, вивіски агенцій нерухомості. Серце витанцьовувало джигу. Я крутнув іще раз — і… все попливло перед очима. Тіло пронизала гарячкова дрож.

Я дивився на чоловіка з Теодорового сну. Правильний овал обличчя, сірі з майже невидимими цятками зіниць очі, грізно заломлені над ними брови. Я машинально збільшив знімок. Зблизька очі здавалися не злими, а радше стомленими. Із країв райдужних оболонок усе ще зберігався слабкий світло-синій колір, але всередині він вицвів, виточився, залишивши схожу на вирви порожнечу. Мій погляд прикипів до карамельного кольору плями на правій щоці — ідеальний ромб, що витягся від кутика ока до основи нижньої щелепи. Шкіра в межах ромба була зашкарублою — вкритою моторошними крихітними опуклостями, — і я збагнув, що то не шрам і не родима пляма, а слід від давнього опіку. Щось на кшталт тавра. Кілька секунд я боровся зі страхом, що дзиґою крутився в шлунку, а тоді враз пересунув указівник миші та клацнув лівою кнопкою, розкриваючи статтю з відібраним пошуковим сервером знімком. Google перекинув мене на сайт газети Los Angeles Times — www.latimes.com. Фотографія чоловіка з опіком розташувалася в лівій частині відкритої сторінки. Відразу під нею містилася ще одна — зі скорченим на заляпаній кров’ю траві тілом.

ОБЕЗГОЛОВЛЕНИЙ НАРКОТОРГОВЕЦЬ

ЗНАЙДЕНИЙ БІЛЯ СВОГО БУДИНКУ В КАЛІФОРНІЇ

ФБР стверджує: дилера, що проживав у Ель-Кахоні[79], ймовірно, стратили колишні соратники.

Ассошіейтед Прес

ЕЛЬ-КАХОН, Каліф. — Прес-секретар ФБР Лаура Ейміллер розповідає, що тіло виявив садівник, який наводив лад на задньому подвір’ї сусіднього будинку. Чоловік помітив закривавлене зі зв’язаними за спиною руками тіло в кущах на прилеглій галявині, після чого відразу повідомив поліцію. Офіцери, що прибули на місце, встановили, що загиблому відрізано голову, а на тілі наявні сліди тортур. Голову знайшли у підвалі будинку. Поліція припускає, що вбивці намагалися позбутися тіла, та їм завадили, тож вони були змушені втекти, покинувши труп на подвір’ї. Коли стало зрозуміло, що загиблий був наркоторговцем, справу передали під юрисдикцію ФБР.

За словами спеціального агента Норвуда, котрий другий рік очолює підрозділ із протидії трафіку важких наркотиків через мексиканський кордон, загиблий — це тридцятип’ятирічний Матео Кампо на прізвисько Даймонд, пов’язаний із Тіхуанським наркокартелем.

Я ледь не закричав — від здивування, тривоги та злості. Всередині все палало так, наче до горла заливали розплавлений метал.

…тридцятип’ятирічний Матео Кампо…

Напевно, якби в ту мить мене пропустили крізь каменедробарку, я б нічого не відчув. Очі впивалися у статтю на сайті Los Angeles Time, однак у голові паморочилося та букви неначе відверталися, коли я на них дивився. Я пригадав Теодора, який, притулившись до шафи у своїй кімнаті, виводив маркером I’MMATEOCAMPO. Потому згадав, як хлопчак уперше — коли це сталося? півроку? рік тому? — розповів про те, що оселилося в його голові.

(мені Аймонт сказав)

(хто?)

(Аймонт)

(хто це такий?)

(друг)

Мене перекосило. Я не міг повірити, що так багато часу відповідь лежала просто перед очима. Проблема полягала не в тому, що я мав би здогадатися, а в тому, що я вже здогадався, намацав правильну відповідь у березні 2015-го, та відкинув її. Я закліпав, відганяючи темні кола з-перед очей, і примусив себе дочитати.

Кампо опікувався переправленням наркотиків через кордон і особисто займався їхньою дистрибуцією в Каліфорнії. Найбільш імовірними причинами вбивства агент Норвуд вважає внутрішні розборки, особисту помсту або конкуренцію з яким-небудь іншим картелем, який лише набирає силу.

Джеррі Браун, губернатор штату Каліфорнія, висловив занепокоєння тим, що мексиканські наркоторговці діють у штаті, ніби в себе вдома, а також сподівання, що федеральна влада, яка перебрала на себе розслідування, докладе максимум зусиль, аби вбивці щонайшвидше були покарані.

Відчуваючи, як шлунок перевертається й стравоходом до горла повзе гаряча змія, я пошукав дату опублікування статті й натрапив на неї під заголовком. 24 листопада 2012-го. От і все. Усе враз стало на свої місця (ну, насправді далеко не все, просто тоді я був надто збудженим, щоби зрозуміти: запитань однаково лишається більше, ніж відповідей). Матео Кампо вбили того ж дня, коли дворічному Теодорові видаляли гнійну ґулю за вухом. Я поки не міг цього перевірити, та не сумнівався, що час смерті Кампо збігається з часом зупинки серця в Тео. Якийсь час — хвилину, а може, й п’ять, у ту мить усе довкола мовби зупинилося — раціональний стержень усередині мене, заснований на переконанні в абсолютну необхідність причинно-наслідкового зв’язку між явищами матеріального світу, опирався, відчайдушно шукаючи іншого пояснення. Проте я розумів, що інше пояснення не знайдеться. 24 листопада 2012-го Матео Кампо закатували в підвалі його будинку в Каліфорнії. З якоїсь причини він не потрапив туди, куди йдуть після смерті (хай там, де люди мають опинитися — в раю, пеклі чи якому-небудь чорному ніщо), після чого почав приходити до мого сина вві сні.

Зрештою немає нічого дивного в ідеї, що, помираючи, ми помираємо не повністю.

Я ще раз подивився на фото, пробіг очима статтю.

…Матео Кампо на прізвисько Даймонд…

Після першого прочитання цієї фрази в голові розмірено загули дзвони, відлуння яких ніяк не стихало й досі.

(мені Аймонт сказав)

(хто?)

(Аймонт)

Аймонт. Я розпачливо затулив долонею рота. Тео навіть назвав його прізвисько, по-своєму переінакшивши англійське Diamond.

«Господи, скільки ж часу він боровся з ним у своїй голові?»

До кімнати вступила Меллорі.

— Ось ваші джинси й футбо…

Я різким порухом устав із крісла та метнувся до неї:

— Мені потрібен телефон!

Дівчина впустила одяг на підлогу. На її м’ясистому лиці застиг переляк. Я не зважав. Нахилився, обнишпорив кишені джинсів, нічого не знайшов. Згадав, що залишив телефон на шафці біля ліжка, й помчав до спальні.

Схопивши смартфон, вискочив у коридор. На годиннику було десять по четвертій ранку. Все ще стоячи в самих лише трусах, я відшукав номер Лізи Джин Торнтон і натиснув кнопку виклику. Меллорі перелякано спостерігала за мною.

— Кому ви телефонуєте?

— Агенту Торнтон.

— Навіщо?

Я не відповів. Залунали гудки. Після десятого Ліза хрипко озвалася:

— Алло?

— Я знаю, хто такий Аймонт! — закричав я.

— Мироне… — її голос розчинявся в сонній хрипоті.

— Чорт забирай, ви чуєте мене?! Прокиньтесь! Я зрозумів! Мені відомо, хто приходить у снах до мого сина!

86

Ліза Джин Торнтон — у вузьких джинсах і мішкуватій кофті з цитатою із The Beatles GIVE PEACE A CHANCE[80] — примчала до будівлі балтиморського відділення УНТ ЦРУ о 5:40 ранку. Уже через кілька хвилин ми сиділи за комп’ютером у кімнаті для спостереження. Якраз починало світати. Я розповів їй, як чотири місяці тому Тео посеред ночі написав на дзеркалі I’M MATEO CAMPO, потім — як я пригадав, де бачив знімок чоловіка з ромбом на правій щоці, а насамкінець показав статтю із Los Angeles Times.

— Так я збагнув, що мій син називав Аймонтом закатованого 2012-го наркоторговця на прізвисько Даймонд, — закінчив я.

Ліза переглядала більшість записаних системою доктора Далтона відео, тож їй знадобилося кинути лиш один погляд на фотографію Матео Кампо, щоб упізнати чоловіка зі снів Теодора.

— Неймовірно, — прошепотіла вона.

Неправильно потрактувавши реакцію, я роздратовано витріщився на неї:

— Ви не вірите?!

— Ні, ні, — поспіхом кинулася заспокоювати Ліза. — Тобто в таке справді важко повірити, та я не думаю, що разюча схожість між чоловіком, який сниться вашому синові, й убитим дилером є просто збігом. Я можу повірити, що Матео Кампо якось учепився у вашого сина під час зупинки серця три роки тому. Згнітивши серце, я також можу повірити, що Кампо — з того місця, де він перебуває, — спроможний дізнаватися про події в будь-якому закуткові Америки або й узагалі будь-де у світі. Просто це… — американка розвела руками, — ці припущення, навіть якщо правильні, нічого не дають змогу пояснити. Я не розумію, з якого дива наркоторговцю заманулося попереджати ФБР про доправлення рекордно великої партії кокаїну з Колумбії?

— А що як він хотів помститися? — припустив я. — Можливо, чхав він на наркотики. Можливо, Медран і Льйоренте були вбивцями Даймонда, тож саме тому він намагався переконатися, що їх порішили.

— Гаразд, а теракти у Вашингтоні? — не відступалася Ліза.

Я знітився.

— Не знаю.

Стукаючи пальцем по столі й покусуючи губу, американка вивчала фотографію Матео «Даймонда» Кампо.

— Усе це якось дивно, — ледь чутно промовила вона й, перш ніж я розтулив рота, щоб запитати, що саме дивно, повернулася до мене: — Як Теодор?

— Спить, — відповів я. — Проспав усю ніч.

— Добре, — Ліза підвелася, зиркнула на годинник. — Ходімо вип’ємо кави, — й, не чекаючи на відповідь, рушила на коридор.

— А що далі?

— О пів на сьому я зателефоную агентові Норвуду. Не переймайтеся, сьогодні все з’ясуємо.

Вона наче прочитала мої думки. Крокуючи слідом, я дивився на гострі лопатки, що проступали під час ходьби крізь светр, і міркував про спеціального агента Пейтона Норвуда. Ну гаразд, у принципі, я уявляв, що можна призабути справу, яку вів три роки тому. Та, чорт забирай, як можливо начисто витерти зі спогадів відрізану голову зі слідом від опіку в формі ромба на всю щоку?..

87

— Мам…

— Ну що? Коли чекати?

— Я не приїду.

— Не знайшов літака?

— Ні. Дещо змінилося, тож я не вирвуся взагалі… найближчим часом.

— Що змінилося?

— Не можу сказати.

— Чому?

— Мамо…

— Що змінилося за дві години? Ти просто не хочеш? — вона не була б моєю матір’ю, якби не відчула справжньої причини. — Щось не так із Теодором?

Я безшумно набрав у легені повітря та збрехав:

— У нас усе гаразд, просто я поки що не можу приїхати.

Вона не повірила.

— Якщо у вас усе гаразд, чому тебе другий день поспіль немає в Skype?

Я довго мовчав, а потім договорив:

— Мені шкода. Мені справді дуже шкода, що я не буду на похороні.

88

Ліза Джин Торнтон присіла до столу в кімнаті для відпочинку на першому поверсі будівлі УНТ, за яким я закінчував снідати. Годинник показував пів на сьому ранку. Переді мною стояла чашка з охололою кавою й деформований чізкейк із супермаркета.

— Ви голодні?

— Ні, дякую, — американка виглядала занепокоєною. Якийсь час дивилася повз мене, а тоді повернула голову й запитала: — Коли я приїхала, мене зустріла асистентка доктора Далтона. Де вона зараз?

— Меллорі Хардисон? Вона з Теодором. Маю змінити її, бо вона тут уже добу, тож їй давно час додому.

— Меллорі відомо про виявлене вами?

Я хмикнув:

— Про Даймонда?.. Ні.

— А доктор Далтон?

— Він спить у своєму кабінеті.

Ліза Торнтон напружено кивнула:

— Добре. Я хочу, щоб надалі так і залишалося. Ніхто в цій будівлі не повинен знати те, що я вам розказуватиму.

— Гаразд.

— Я зателефонувала агентові Норвуду й повідомила, що ми встановили особу чоловіка з Теодорового сну. Назвала ім’я, додавши, що це один із членів Тіхуанського картелю, вбивство якого він розслідував три роки тому.

— І?

Ліза Торнтон здвигнула бровами:

— Норвуд у своєму репертуарі. Огризнувся, що не має часу переглядати з нами наші мультики, та пообіцяв набрати мене пізніше.

Я незадоволено похитав головою.

— Це ще не все, — продовжувала Торнтон. — Я отримала відповідь на запит про Матео Кампо. У нас на нього ціле досьє, — жінка натиснула пальцем на екран iPhone й почала читати: — Народився 1977-го у прикордонному мексиканському містечку Санта-Ісабель у сім’ї скотаря Валеріо Хесуса Кампо. Був п’ятою дитиною в родині, мав четверо братів і сестру. Валеріо Хесус Кампо славився запальною вдачею, у молоді роки двічі відсидів у тіхуанській в’язниці за крадіжку, незаконне проникнення в житло та завдання тяжких тілесних ушкоджень. Опік на правій щоці Матео — його робота.

Я вражено роззявив рота:

— Батькова?! Як?!

Ліза, не підіймаючи голови, продовжила:

— 1985-го Валеріо Кампо був власником стада з півтори сотні голів, а також двох десятків коней. Восьмирічний Матео разом зі старшими братами допомагав доглядати за ним. На початку весни корів дезінфікували, проганяючи через спеціальне приміщення з оприскувачами, що живилися від шести баків із дезінфектантом. Матео мусив рівномірно розподілити дезінфікуючий розчин між резервуарами, та полінувався й вилив усе в останній бак. Таким чином п’ять баків було наповнено просто водою, а шостий — лужним розчином із концентрацією, що в шість разів переважала припустиму. Поки старші брати помітили, що з коровами, які пройшли дезінфекцію, коїться щось недобре, крізь оприскувачі пропустили третину стада. До вечора одинадцять корів і двоє биків загинули від опіків. Після цього Валеріо Хесус Кампо взяв металеве тавро для коней, розжарив його до червоного та залишив мітку на правій щоці свого восьмирічного сина. Тавро мало форму правильного ромба.

Американка звела очі. Я припинив жувати. Шматок чізкейка застряг у горлі.

— За кілька днів Лорена Вірджинія Кампо, дружина Валеріо, забравши із собою найменших дітей, восьмирічного Матео та шестирічну Круз, утекла до Сполучених Штатів. Якийсь час працювала нелегально, переважно, покоївкою. 1992-го Лорена вийшла заміж за сорокавосьмирічного страхового агента із Бейкерсфілда[81] Брендона Мейсона та 1994-го отримала громадянство США. П’ятнадцятирічний Матео Кампо одержав громадянство автоматично. Невдовзі сім’я переїхала до Сан-Дієго[82]. Після школи Матео працював у музичному бізнесі, та 1998-го «Сакремент Рекордз», лейбл, для якого він підшукував виконавців, збанкрутував. Того ж 1998-го розорився його батько, і троє з п’яти братів, із котрими Матео Кампо не припиняв спілкуватися, приєдналися до Тіхуанського картелю. Залишившись без роботи, двадцятиоднорічний Матео погодився виконувати дрібні доручення на території США. З 2001-го його повністю долучили до операцій із доправлення наркотиків. У цей період, завдяки характерному ромбоподібному сліду від опіку, до Матео Кампо приліпилося прізвисько Даймонд[83]. 9 березня 2002-го Мігеля Анхеля, найстаршого з братів Кампо, було застрелено бійцями мексиканської армії у штаті Пуебла під час арешту лідера Тіхуанського картелю Бенхаміна Арельяно Фелікса на прізвисько «Господь». Двоє інших братів, які подались у наркобізнес, також загинули. 2003-го від передозування героїном помер Хав’єр Лозано Кампо. 2006-го, коли Тіхуанський картель почав поступатися впливом картелю Сіналоа[84], бійці останнього захопили в полон і згодом стратили Рафаеля Енріке Кампо. 2011-го, зважаючи на значне послаблення картелю Тіхуана, Матео був змушений погодитись на співпрацю з картелем Сіналоа й навіть мав намір перебратися до Техасу, щоби бути ближче до…

Я обірвав її:

— Це пояснює, чому його вбили. Кампо прикінчили члени картелю Тіхуана, бо він переметнувся на бік того іншого, Сіналоа.

— Можливо. Проте не думаю, що саме тому, — вона заблокувала телефон і сховала його до задньої кишені джинсів. — Я не сказала найважливішого. Кампо не просто так налаштувався до Техасу. Його туди відрядили.

— Хто?

— Ми, — спостерігши моє ошелешене обличчя, Ліза розвела руками. — Я теж здивована, та це факт — Кампо працював на нас.

Я насупився.

— Не розумію…

— Матео Кампо став інформатором ФБР, — сказала Ліза Торнтон, — ще 2007-го, невдовзі після вбивства його брата Рафаеля Кампо.

Я поставив лікоть на стіл і підпер долонею голову.

— І ФБР не захистило його…

Ліза стенула плечима:

— Думаю, співпраця з Бюро якраз і стала причиною вбивства. Це підтверджує ваше припущення про прагнення Кампо помститися — не картелю Тіхуана, а конкретно своїм убивцям.

— Однаково не збагну, чому він попередив про теракти в метро, — зауважив я. — Усвідомив власну нікчемність і спробував спокутувати гріхи?

Ліза посміхнулась:

— Для мене це також лишається загадкою. Співпраця з Бюро не означала, що Кампо змінився чи виправився. 2007-го його заарештували за водіння в нетверезому стані на виїзді з Ескондідо[85], на штрафмайданчику в машині випадково виявили сліди кокаїну та запідозрили, що Матео Кампо може бути пов’язаний з одним із картелів, які діють на півночі Мексики. ФБР натиснуло, запропонувало співпрацю, й Кампо погодився. Утім, він ніколи не був на гачку, ми не мали проти нього прямих доказів. З того що прочитала у справі, зрозуміло, що Кампо не поривав зв’язку із Тіхуанським наркокартелем і використовував співпрацю з ФБР для відплати Сіналоа за загибель братів. На той час картель Сіналоа став значно могутнішим за Тіхуанський, а тому ФБР це влаштовувало. Оскільки Кампо не був причетний до важких злочинів на кшталт убивств, Бюро дивилося крізь пальці на все, що він робив, в обмін на інформацію про Сіналоа, — Ліза Джин Торнтон нахилила голову. — Все це, напевно, шокує.

— Ні. Анітрохи.

Я слухав, але не пригадую, щоб аж так дивувався розказаному Лізою. Суть пропливала повз, надовго не затримуючись у мені. Поступово свідомість заполоняли думки про те, як прибрати виродка з голови мого сина. Як примусити його піти.

— У будь-якому разі ми мусимо дочекатися агента Норвуда, — підсумувала вона. — Б’юсь об заклад, йому є що розповісти.

89

Того дня Пейтон Норвуд не з’явився. До обіду Ліза Джин Торнтон тричі намагалася зателефонувати йому, проте агент не відповідав. Об одинадцятій вона поїхала та повернулася до лабораторії лише о шостій. Усе так само — без звісток від Норвуда.

Удень доктор Далтон оглянув Теодора й дозволив нам повернутися в будинок біля водосховища. За винятком легкої млявості малюк здавався цілком здоровим. Скориставшись комп’ютером у кабінеті Далтона, я через Skype зателефонував додому та показав хлопчака матері. Хвилювався, щоби Тео не розбовкав про шолом, лабораторію чи події позавчорашньої ночі, проте малий був не в гуморі, тож більшу частину розмови похмуро відмовчувався. Рана на моїй губі загоїлася достатньо, щоби мама її не помітила.

О пів на сьому вечора я, Тео та Ліза вибралися в місто повечеряти. Говорили мало, кожен обмірковував своє. Після вечері на стоянці перед рестораном Ліза спробувала набрати Норвуда. Безрезультатно. Якщо зранку він не піднімав слухавки, то тепер телефон узагалі знаходився поза зоною досяжності. Трохи роздратована американка пообіцяла, що до завтра однаково його дістане, після чого білосніжний Audi A3 вискочив на трасу й попрямував на північний захід, лишаючи позаду засотане пилом і прибите спекою місто.

90

Майже годину ми простояли в курному заторі на виїзді з Балтимора й дісталися будинку на 1710 Контент-Лейн, коли сутінки вже залягли на землю. Більшу частину дороги мовчали, і тільки розвертаючи автомобіль на під’їзній алеї, Ліза Торнтон ніби між іншим поцікавилася:

— Вам не страшно лишатися самому?

Я чекав на таке запитання. Тож, невимушеним жестом скуйовдивши волосся Тео, що притулився поруч мене на задньому сидінні, відповів:

— Не знаю, що вам розповів Енді Далтон, але Тео лише вдарив мене пультом, мабуть, тому, що не впізнав спросоння. І це все, більше нічого. З нього не вилазив чужий чи щось таке. Зрештою його напад не надто відрізнявся від істерик, які зрідка траплялися в Україні.

— Але погодьтеся, що то була не істерика.

Я знизав плечима.

— Він мій син.

Вона кивнула, хоч я бачив, що моя відповідь її не вдовольнила. Лізі не подобалось, що я вдаю, наче проблеми немає. За мить, коли я вже відчинив двері та допомагав Теодору вийти з машини, вона докинула:

— Однаково тримайте телефон поряд і, як щось станеться, відразу телефонуйте.

Випроставшись біля авто на ще теплому асфальті, я попрощався.

— Гарного вечора, Лізо.

Американка завела двигун, і через півхвилини її сніжно-білий німецький хетчбек зник між посірілими від темряви деревами. Я взяв сина за руку, й ми пішли до будинку.

— Як ти, чемпіоне?

— Добре.

— Почитати тобі перед сном?

Малюк хитнув головою, хоч якось невпевнено.

— Чи краще пограємо на приставці?

Цього разу ритмічні помахи головою виявились інтенсивнішими.

Піднімаючись на ґанок, я визирнув з-за рогу будинку й окинув поглядом задній двір. Басейн було вичищено, шезлонги акуратно розставлено, навіть пісок у Теодоровій пісочниці розрівняно. Джеремайя постарався. Я видобув із кишені ключ від вхідних дверей і, перед тим як уставити його в замкову щілину, пробігся очима по масиву дерев, що стовбурчилися гіллям за кільканадцять кроків від басейну. І зненацька мене пересмикнуло. Волосся на потилиці здибилося. В кущах, одразу за галявиною, поміж басейном і заростями, хтось стояв. Густі, смолянисті сутінки безжально звужували поле зору, проте постать виглядала кремезною — я чітко розрізняв контур масивної голови, схованої за переплетеним галуззям.

Повітря було не по-вечірньому парким, і на моїх скронях і лобі, ніби сліди від скупого дощу, з’явилися краплини поту.

— Тео… — я позадкував від дверей, міцно стискаючи долоню сина.

І тут-таки:

— Не заходь до будинку, — долинуло з-поміж дерев.

«Чорт!» — проскочило в голові. Я впізнав злегка прихриплий в’їдливий голос.

Тео вирвав долоню з моєї руки. Я не зрозумів чому і хотів поглянути на сина, та тієї миті із заростів виплила масивна фігура Пейтона Норвуда. Я повернувся до нього обличчям і більше не міг відвести погляду. У правій руці чоловік тримав матово-чорний автоматичний пістолет, цілячись мені в груди. Я не знав, де Тео, але розумів, що син десь за моєю спиною, тож інстинктивно змістився так, щоб прикрити його.

— Підійди, — від перенапруження зв’язок голос Норвуда пронизувало металеве деренчання.

Я не поворухнувся. Пейтон Норвуд нервово змахнув зброєю та повторив наказ:

— Сходь із ґанку та підійди до мене. Швидше!

Щось висмоктувало мене зсередини, неначе гігантський кліщ, що вчепився в живота. Повільно, тримаючи руки на видноті, я рушив у напрямку Норвуда. Сходячи з ґанку, озирнувся, проте Теодора не побачив. Коли я проминув басейн, агент наказав зупинитися:

— Стій там!

Нас розділяло п’ять метрів — Норвуд так і не вийшов повністю із заростів, — але й із такої відстані я чув його важке дихання.

— Хто ти, на хрін, такий? — обведений вареними губами рот кривився, відтіняючи люттю обсипане веснянками та бляшками лице. — Що тобі від мене треба?

Дві краплини поту скотилися моїми щоками. Було трохи дивно чути таке запитання, бо те саме я волів дізнатись у нього.

— Пане Норвуд… Агенте Норвуд, я не розумію, про що ви… — слова зісковзували з язика, в голові крутилась одна думка: де Тео?

— Звідки ти дізнався про Даймонда?!

Він дивився на мене так, ніби намагався запам’ятати кожну волосину.

— Мені нічого не відомо про нього, крім того, що він упродовж останніх трьох років сниться моєму синові. Це все.

— Лайно собаче! — бризнувши слиною, гаркнув Норвуд. — Сниться?! Яке, бляха, сниться?! Не дури мене! Тебе підіслали, так? Відповідай!

У мене підгиналися коліна. Щó відповідати? І що потому, як він застрелить мене? Піде шукати Теодора?

— Я не розумію, про що ви.

— Навіщо ця історія з листом із України? На хріна здалося це розігрувати? — Піт котився з нього градом, краплі густо вкривали навіть шию. — І до чого тут вашингтонський теракт? Вони думали, що я не відреагую, чи… чи…

Я нічого не міг утямити, інтуїтивно намацував якісь зв’язки з Матео Кампо, та загалом уявлення не мав, про що йдеться. Водночас щось підказувало, що Пейтон Норвуд заплутався не набагато менше за мене. Півхвилини ми мовчали. Товста рука, вкрита рудими кучерями, почала тремтіти.

— Викладай, хто ти такий! — заверещав він.

Мене затрясло, в голову, мовби розжарені шпиці, встромлялися, досягаючи аж підсвідомості, лячні думки: «Він агент ФБР, для нього вбити — завиграшки, і ще Тео кудись зник, і тепер…» От тільки я не уявляв, що тепер. Страх і тривога за сина змішувались, позбавляючи решту думок чіткості та ясності.

І тут озвався телефон — мобільний у моїй кишені. Пейтон Норвуд роздратовано вишкірив верхню губу, оголивши міцні жовтуваті зуби.

«Це або мама, або Ліза», — припустив я.

За той час, доки Норвуд сфокусував погляд на кишені, я перебрав у голові можливості втечі. Праворуч від мене мертвотними, злими кольорами виблискував басейн, але що толку пірнати в нього? Норвуд підскочить до води за секунду. Бігти до будинку тепер, із посеред галявини, марно. Не встигну.

Телефон умовк, а Пейтон Норвуд подивився мені в очі та немовби прочитав мої думки. Показав стволом на землю під моїми ногами.

— Стань на коліна!

Я послухався.

— Руки за голову!

Коли я з’єднав долоні на потилиці, телефон ожив знову.

«Це Ліза Торнтон, — оскаженіле серце радісно скинулось, але тут-таки впало. — Ну й що? Вона мчить І-795 у напрямку Балтимора. Вона не допоможе». А ще в ту мить я остаточно збагнув, що благати, просити милосердя, обіцяти завтра ж із сином повернутися до України, марно. Норвуд уб’є мене. Після того як підняв зброю та навів її на мене, іншого шляху в нього не лишалося. Я став гарячково міркувати, як урятувати Тео. Крикнути, щоби тікав і заховався в лісі? А що як малий навпаки прибіжить до мене?..

Пейтон Норвуд дочекався, поки телефон стихне, а тоді прошипів:

— Якщо він ще раз задеренчить, я тебе пристрелю.

— Я можу його вимкнути, — пролепетав я.

— Ні! — гарикнув він. — Дивися на мене, свиня! Викладай, звідки ви дізналися про доставку? Чому не Сіналоа? Ми три роки виводили Сіналоа на перший план! Чорт забирай, звідки ти міг довідатись, що Тіхуана щось планує?!

Половину зі сказаного ним я не почув. Я весь зіщулився, очікуючи, що телефон от-от задзвонить знову, після чого короткий палець Норвуда здригнеться і…

— Зізнавайся, маєте когось у Колумбії? Якийсь агент, про якого мені невідомо, так? Він із ЦРУ, і він зараз у Колумбії? Я просто не уявляю, звідки ще могла витекти інформація! Ви ж накрили їх не на кордоні, а ще в Мексиці, — несподівано його очі перелякано розширилися. — Чекай, ти сам, напевно, із ЦРУ. Яка, в дідька, Україна? Ти ж говориш майже без акценту. То ти агент?! — навіть у загуслих майже до чорноти сутінках я бачив, як пополотніло його лице. — Давай, суко! Чому ти мовчиш?!!

Я опустив підборіддя й почав прощатися із життям, одначе в ту мить з-за спини долинуло спокійне:

— Пейтоне, опусти зброю.

Я не наважувався скинути голову, щоби рухом не спровокувати накрученого до краю Норвуда.

— Хто там?! — його іржаві очі вилізли з орбіт.

— Це агент Торнтон, і втретє я не повторюватиму: зброю на землю!

Спідлоба я глипав на Норвуда. Він утупив у мене сповнений відчаю погляд.

— Я так і знав, — просипів він.

Я напружився до краю й не дихав.

— Пейтоне, не дурій! — Торнтон наближалася. — Що б не сталося, опусти зброю, і ми все виріши…

— Хрін тобі, сучко, — Норвуд зігнув руку в лікті й устромив ствола собі до рота. Я почув тупіт ніг за спиною й нарешті наважився підняти голову. — Хрін вам усім!

— ПЕЙТОНЕ, НІ!

Ліза Джин Торнтон промайнула повз мене водночас із пострілом. Масивна голова Норвуда жахливо смикнулася — куля розшматувала м’ясисте обличчя навпіл, — і за секунду агент, схрипнувши так, мовби в його грудях здихав страшний звір, лантухом повалився в кущі.

Заштовхавши пістолет за пояс, Ліза продерлася крізь гілля та схилилася над Пейтоном. Я ж, закинувши голову назад, безсило опустився на п’яти. Граничне напруження скаженим тремтінням виходило з тіла. Мене теліпало з голови до ніг. Якоїсь миті почало здаватись, що тремтіння надходить не з тіла, а від землі. Кілька секунд мене не полишало відчуття, наче я помираю, наче кров застигає в жилах, а серце провалилось і б’ється десь із-під землі. А тоді Ліза Торнтон відділилася від гілля.

Я опустив голову й поглянув на неї:

— Чому ви повернулись?

Американка не почула мене. Її обличчя було мертвотно-блідим. Приклавши телефон до вуха, вона викликала швидку допомогу.

Трохи оговтавшись, я згадав про Тео. Сил звестися на ноги не стало, тож я роззирнувся, найперше кинувши погляд у напрямку котеджу. Малюк стояв на ґанку, притулившись до рогу будинка, й дивився на мене. У сутінках його очі здавалися двома великими чорними ґудзиками.

91

Реанімобіль примчав із Рейстерстауна менше ніж за п’ять хвилин. Напевно, Пейтон усе ще чіплявся за життя, бо Ліза Торнтон, збігавши в машину по аптечку, не відходила від нього. До приїзду лікарів мені так і не вдалося з нею поговорити. Набравшись духу, я підвівся, почовгав до сина та, сівши на ґанку, пригорнув його. Узявся був заспокоювати, та небавом збагнув, що в тому не було потреби. Тео не виглядав наляканим, радше якимось сонним і розфокусованим, ніби він не зрозумів, що щойно відбулося.

За п’ять до дев’ятої вечора на галявину перед котеджем почали прибувати машини з федеральними номерами. Першими з’явилися Ґарет Джонсон і Каелін Уест, згодом — ще майже дюжина агентів і експертів. Реанімобіль забрав Норвуда, а місце в кущах, де огрядний агент вистрелив собі в обличчя, огородили стрічками в червоно-білу смужку (хоч я й не бачив у тому сенсу: кому в такій глушині заманеться тинятися місцем злочину?). Перед від’їздом карети «швидкої» коротко підстрижена лікар-мулатка підійшла до ґанку та поцікавилась, чи ми з Тео не потребуємо допомоги. Після моєї заперечної відповіді Ґарет Джонсон відвів нас із малим до будинку.

— Ви як, о’кей? — позбавленим емоцій голосом озвався Ґарет.

Складалося враження, що йому байдужа моя відповідь, тож я запитав:

— Ви знаєте, що сталося? Чому Норвуд напав на мене?

— Поки що — ні, — коротко витиснув він. — Працюємо над цим.

— Щось хочете? — я кивнув на холодильник.

— Ні, — Ґарет заштовхав пальці за пояс, його темно-вишневого кольору очі стежили за мною. — Він говорив із вами?

— Так.

— Що хотів?

Я стенув плечима.

— Випитував, чи я не агент ЦРУ. Намагався дізнатися, як ви, — я стрельнув очима в його бік, — дізналися про ту партію наркотиків. Він не вірив, що я до цього причетний, гадав, що мене просто підіслали, щоби підставити його.

— Підставити?

— Ага, — я підсунув по столу до Теодора тарілку з картоплею та тушкованим м’ясом. — Салат будеш?

Тео кивнув. Я докинув йому в тарілку кілька ложок залишеного кухаркою салату.

Ґарет Джонсон налаштувався піти, та я звернувся до нього:

— Чому Ліза приїхала назад?

Агент зупинився:

— Вона вам не пояснила?

— Ні.

— Через вашого малого.

У мене очі на лоба полізли. Ми обоє скосили погляди на хлопчака, який спокійно, без поспіху, їв картоплю. Ґарет, обвівши рукою кухню, продовжив:

— Цей котедж — один із чотирьох в околицях Балтимора, де зазвичай проживають учасники програми із захисту свідків. Тут по периметру розташовано приховані відеокамери, за якими цілодобово стежить агент на Лорд-Балтимор-драйв[86]. Ваш син якось довідався про місцезнаходження однієї із них, оббіг будинок і зупинився перед камерою, — Ґарет Джонсон дивився на мене, я ж не міг відвести очей від Теодора. Малюк раптово припинив жувати. Застиг, не піднімаючи голови й не випускаючи з руки виделку. — Потім почав робити дивні рухи.

Я здригнувся:

— Які рухи?

— Ось такі, — Ґарет зобразив долонею пістолет, приставив вказівний палець до скроні та потримав кілька секунд. Далі випростав руку та показав пальцем на мене. Через п’ять секунд знову навів «пістолет» на скроню. Ще за п’ять — випростав руку. — Він повторював так багато разів, тицяючи пальцем у хащі за будинком, туди, де, як я зрозумів, стояли ви із Норвудом. Пейтон Норвуд знав про камери й навмисно вивів вас із зони огляду. На щастя, малий повторював рухи достатньо довго, щоб викликати занепокоєння чергового агента. Той зателефонував Лізі Торнтон. Вона — вам. Ви не відповіли, тож Ліза розвернулася за Рейстерстауном і за кілька хвилин була тут.

Моєю спиною, від куприка до шиї, прокотилася хвиля недоброго поколювання. Я не дивився на Тео й тим більше не наважувався запитати, звідки він дізнався про камеру. Та, зрештою, що з тих розпитувань? Власні слова, менше ніж годину тому проказані Лізі Торнтон, здалися голослівною бравадою.

(вам не страшно лишатися самому?)

(із нього не вилазив чужий… напад не відрізнявся від істерик…)

(погодьтеся, що то була не істерика)

(він мій син)

«А що як це вже не мій син?» — із жахом подумав я. Що як від мого Тео лишилася лиш оболонка? Даймонд нікуди не подівся, він постійно поруч — і вдень, і вночі, — то, можливо, таки варто боятися? Я прикусив губу. А тоді враз пригадав батька — чоловіка, смерть якого практично не сколихнула, — й уперше збагнув, як він помилявся: у світі є речі, які ти не можеш контролювати, проте які ніколи не залишать тебе в спокої.

— Ви переглядали те відео з камери? — запитав я.

Ґарет кивнув:

— Так.

— І як довго він робив ці рухи?

— Довго, — сказав Ґарет, — здається, аж поки не приїхала Ліза.

Я зиркнув на сина. Тео, спіймавши мій погляд, скулився й винувато опустив очі. Перш ніж я встиг зронити хоч слово, хлопчак зісковзнув зі стільчика, вискочив із кухні та сходами потупцяв на другий поверх.

92

Під вечір наступного дня, 7 серпня, Ліза Джин Торнтон без попередження приїхала до будинку на березі Ліберті. Ми з Тео весь день просиділи вдома та тільки після того, як спека спала, вибралися на задній двір. Малюк грався у пісочниці, я сидів на веранді й удавав, що читаю (хоча насправді майже невідривно стежив за сином), коли почув рокотання двигуна та шурхіт коліс під час гальмування. Я підвівся, спустився з веранди, обігнув будинок і побачив білий хетчбек Audi A3. Ліза була в діловому костюмі, та, вийшовши з машини, відразу зняла жакет і закинула його в салон. Я стояв на розі будівлі та, склавши руки, чекав, доки вона підійде.

— Привіт.

Жінка видавалася стомленою. Споглядала мене, не проникаючи поглядом. Так дивляться на скло, тобто на власне відображення у склі, а не на те, що сховане за шибкою.

— Вітаю, — сказав я. Було все ще спекотно, тож я поцікавився: — Хочете випити? — маючи на увазі лимонад чи кока-колу.

— У барі щось є? — примружилася Ліза.

— Якесь вино та пляшка текіли.

— Давайте текілу.

Повернувшись на веранду з високою чаркою й шматочком лимона, я застав Лізу в моєму шезлонгу. Закинувши ногу на ногу, вона спостерігала за Теодором. Хлопчак бачив, що Ліза приїхала, та, я не сумнівався, пам’ятав її, проте привітатися не прибіг.

Я поставив чарку на дерев’яний столик поруч із романом Кінга. Ліза взяла її, одним махом перехилила, потому повідомила:

— Я щойно з лікарні. Ми взяли під арешт і допитали Пейтона Норвуда.

— Він уцілів?! — витріщився я.

— Так. Нам дуже пощастило. Він поспішав і натиснув на спусковий гачок, не до кінця заштовхавши ствол до рота. Куля вибила чотири передні зуби, розтрощила шматок верхньої щелепи та повністю, під кістку, зрізала ніс, через що рана виглядала так, наче Норвуду знесло півголови. Насправді жодна з отриманих травм не виявилася смертельною. Норвуд лише трохи втратив крові. Більше того, і зуби, і носа йому відновлять, тому, скажімо так, місяців за шість він буде як новенький.

— Повірити не можу! — я нетерпляче облизав губу. — Що він розповів?

— Зізнався, що був щуром, тобто впродовж останніх п’яти років зливав інформацію про діяльність ФБР кільком наркокартелям на півночі Мексики. Один із кузенів Норвуда з 2003-го до 2008-ого був одружений із уродженкою Техасу Кортні Білукіді, яка 2002-го зустрічалася з Бенхаміном Арельяно Феліксом, тогочасним ватажком Тіхуанського картелю. 2002-го, коли Бенхаміна Фелікса арештували, Кортні повернулася до США, та після одруження не розривала зв’язків із картелем, що дало змогу мексиканцям вийти на Пейтона Норвуда. За словами Норвуда, його залякували й тільки згодом запропонували відсоток від трафіка, та я думаю, що це брехня. Більш імовірно, що Пейтон від початку спокусився на легкі гроші. Встановили, що йому належить будинок на березі Атлантичного океану на схід від Сан-Хуану, Пуерто-Рико, вартістю два з половиною мільйони доларів, а також дев’ять рахунків у панамських, мексиканських і пуерториканських банках на загальну суму більше ніж шістдесят мільйонів доларів. Він також виготовив пуерториканський паспорт на ім’я Тремейна Якобса[87].

Поступово все ставало зрозумілим, хоча в ту мить хвилювало мене зовсім інше:

— Як ви могли цього всього не знати?!

Ліза здвигнула акуратно підведеними бровами:

— Низка збігів. Кортні Білукіді зустрічалася з Бенхаміном Феліксом менше ніж місяць. Наші мексиканські колеги мали цю інформацію, та не вважали її важливою й не передали нам, тож повернення Кортні до Техасу пройшло непоміченим. До вчорашнього дня ми не підозрювали, ким була Білукіді до одруження. Пейтон Норвуд улаштувався на роботу до ФБР у січні 2003-го, за три місяці до знайомства його кузена з майбутньою дружиною, а тому під час проведення перевірки перед прийняттям на роботу нічого виявлено не було. Стосовно його будинку та рахунків… — Ліза Торнтон трохи роздратовано знизала плечима. — Дія Конституції США на території Пуерто-Рико обмежена. У пуерториканців власні правоохоронні органи, й нашою юрисдикцією вони не охоплені. Упродовж дванадцяти років Пейтон Норвуд більше ніж десять разів літав до Пуерто-Рико, проте ніхто його ні в чому не запідозрив. ЦРУ легко дізналося б про рахунки Норвуда, але Норвуд ніколи не цікавив їх.

— Як Норвуд пов’язаний із Даймондом?

— Це найцікавіше. Коли 2009-го Пейтон Норвуд очолив відділ протидії наркотрафіку через мексиканський кордон, Матео Кампо вже два роки був інформатором. Пейтон знав про нього і якийсь час намагався діяти так, щоб не викликати підозри. Звісно, довго так конспіруватися не вдавалося, й десь наприкінці 2010-го Кампо збагнув, що хтось із Бюро прикриває й убезпечує найбільші поставки наркотиків. За словами Норвуда, Кампо вирахував його в червні 2011-го. Того літа Пейтону доводилося кілька разів особисто видаляти надіслані Даймондом мейли. Спочатку Кампо не мав наміру доносити на Норвуда — мексиканцю було начхати на те, що коїться всередині ФБР. Проблеми почалися, коли Матео Кампо збагнув, що Норвуд докладає максимум зусиль для перетворення Сіналоа на картель номер один у Мексиці. Ідея була проста: випхати на перший план Сіналоа, а Тіхуану вивести в тінь. Бійці останнього мусили зачаїтися, щоби згодом, коли їх не сприйматимуть усерйоз, протягнути через кордон кілька грандіозних — найбільших за всю історію — партій кокаїну. Партія, перехоплена в бухті біля Сан-Хуан-де-ла-Коста, — це перша з таких. Коли Кампо усвідомив, що Норвуд допомагає картелю, який занапастив двох його братів, він вирішив виказати агента. Якось Норвуд дізнався про це й, запанікувавши, зіграв на випередження: злив Даймонда його соратникам. У Тіхуані не стали з’ясовувати, на кого конкретно доносив Матео Кампо, й через два дні Дієго Медран і Альваро Льйоренте відрізали йому голову.

— Отже, Кампо таки мстився.

— Так.

— А як же теракти?

— Тут досі не все зрозуміло. Проблема в тому, що вашому синові завадили та, як наслідок, ми отримали неповний лист і не знаємо всього, що хотів передати Даймонд. Говорити про це з Пейтоном марно. Він не вірить у Даймонда… тобто у Даймонда в голові вашого сина. Та припускаю, що Матео Кампо не без причини надіслав другий мейл особисто Норвуду. Напевно, поінформований про особливості запланованих терактів, він мав намір дописати щось таке, що підвело би Норвуда під одну із закладених бомб. Тобто спочатку він помстився Медрану та Льйоренте, а потім узявся за Норвуда, проте викрадачі вашого сина йому перешкодили.

Я повільно кивнув:

— Йому й так майже вдалося.

— Не знаю, як сталося насправді, та для мене це найбільш реалістичне пояснення, — Ліза кілька секунд супилася, а потім кисло всміхнулась: — Хай там як, ми повинні дякувати вашому Тео.

Я так само тоскно посміхнувся у відповідь:

— Навряд чи від нього багато залежало.

— Тоді я мушу подякувати вам — за те, що погодилися пройти через це.

Я хотів сказати, що моє «пройти» ще не закінчилось, але передумав. Навряд чи Ліза спроможна допомогти. Вона покрутила пальцями порожню чарку.

— Як думаєте, звідки Даймонд міг знати про камери довкола будинку?

Я хмикнув:

— Після всього, що відбулося, мене це якось не дивує.

— Може, й так.

Ми довго мовчали. Сонце сповзало до заходу, промені прослизали під дах веранди та сліпили. Тео робив вигляд наче не помічає нас.

— Що тепер буде з нами? — зрештою запитав я.

Ліза збагнула, що я маю на увазі. Ми обоє чудово розуміли, що безглуздо очікувати на нові передбачення від Матео Кампо.

— Вас ніхто не виганяє, — вона мружилась, шкіра довкола очей збиралася в зморшки, а кришталики здавалися відполірованими бурштиновими кульками. — Поки можете жити в цьому будинку. А далі… хочете — повертайтесь до України, хочете — залишайтесь у нас. У вас же є ґрін-карта. Отримайте американські права водія, підшукайте роботу. З вашими здібностями та знанням мови за кілька років ви без проблем отримаєте громадянство. Ви ж працювали у Zoom Support? Можу поклопотатися, щоб вас узяли в головний офіс компанії в Індіанаполісі.

— Дякую. Поки не потрібно. Я ще мушу все обміркувати.

Ліза підвелася.

— Упродовж найближчих двох-трьох місяців вас ніхто не чіпатиме. Відпочивайте. Вважайте це компенсацією за всі незручності, — спускаючись із веранди, вона обернулася: — До речі, доктор Далтон просив переказати: якщо раптом ви передума…

— Ні, — я не став дослуховувати, — це неможливо.

Ліза кивнула.

— Гарного вечора.

І зникла за рогом.

93

Як я почувався? Так, наче додивився кінофільм категорії В із нікудишньою, цілковито непродуманою розв’язкою. Ніби фінал, усе з’ясовано, та насправді нічого не вирішено. Я тепер знав, звідки прийшов Даймонд, але не уявляв, як примусити його піти.

Коли Ліза поїхала, я вклав Теодора спати та влаштувався у вітальні. Увімкнув телевізор, стишив звук і довго сидів, туплячись у відблиски, що смикалися на килимі, намагаючись придумати, як діяти далі. Придумувалося не дуже, бо думки раз у раз перескакували на момент, коли між Даймондом і Теодором виник зв’язок. Я здогадувався, коли і як це трапилося, та не міг відшукати яке-небудь логічне пояснення чому. І ця невикінченість, ця алогічність кісткою стриміла в горлі. Чому саме Тео? Трясця, це так несправедливо! Ні, я усвідомлюю, що рак крові чи, скажімо, вроджений порок серця в немовляти — це також з біса несправедливо, але так уже є, shit happens, просто те, що сталося між Даймондом і Тео, воно інакше, цього могло не бути, цього не мало бути, та чомусь це таки відбулося. От я й хотів збагнути чому.

У світі більше ніж сім мільярдів людей, із яких кожної секунди, напевно, помирають тисячі, тож мені не вдавалося осягнути, що могло пов’язати закатованого мексиканського наркоторговця та невинне хлоп’я, котре пережило клінічну смерть на іншому боці планети. І тоді мені закортіло дещо перевірити. Відкрив ноут, запустив Google й узявся шукати відповідь на запитання, скільки людей щосекунди помирає у світі. Знайшовши статистику, вражено роззявив рота. Цифра виявилася значно меншою, ніж очікував: у середньому щохвилини на планеті помирає сотня людей. Тобто щосекунди у світі вмирає приблизно дві людини. Лише дві! Я відкинувся на спинку дивана. Певна річ, я ніколи не дізнаюсь, як склалося насправді, та потреба глобального, вселенського обґрунтування того, що трапилось із сином, відпадала, якщо припустити, що 24 листопада 2012-го серце Теодора зупинилося строго водночас із серцем Матео Кампо і що, крім них, тієї секунди у світі більше ніхто не помер. Напевно, це якось пов’язало їх, і вони разом рушили туди, куди ми всі йдемо після смерті, а потім Тео повернувся, що дало змогу повернутися Даймонду. Не зовсім, звісно, повернутися, бо повертатися він уже не мав куди…

Чи стало після того легше? Навряд, бо залишалася невідомість іншого ґатунку. Саме вона жахала найбільше. Матео Кампо помстився: Дієго Медран і Альваро Льйоренте мертві, Пейтон Норвуд не менше як на два десятиліття застрягне у федеральній в’язниці… Попри це, не вірив, що на цьому все скінчиться. Даймонд нікуди не подівся, він усе ще там, у голові Теодора, він, наче тінь, переслідуватиме мого малого, й тоді… І тоді що? Ось у чому полягало найважливіше питання. Що далі? На чому він надалі зосередить свою увагу?

Якийсь час я зважував, чи не краще повернутися до України. Втім, щойно пам’ять виводила перед очима образ Єви, зуби злостиво скреготіли, й такі думки відлітали геть. Я не сумнівався, що зможу влаштуватися на роботу в Штатах, та це не вирішувало основного: що робити з Теодором. Просидівши у вітальні до другої ночі, нічого кращого не вигадав, окрім як скористатися запропонованим Лізою тайм-аутом і просто чекати. Як завжди — опустити руки та спостерігати за тим, куди несе течія.

94

Дні помалу ставали схожими один на одного, здавалося, наступний починався ще до того, як закінчувався попередній. Прокинувшись у понеділок, 10 серпня 2015-го, я побачив, що небо над водосховищем затягнуло важкими хмарами, а у спальню крізь напівпрочинене вікно вливалося холодне повітря. Після сніданку примусив Тео тепліше вдягтися, що, однак, не допомогло. Ще до обіду, кілька годин без ентузіазму прововтузившись у мокрому піску, малий узявся кашляти. Перед вечерею в нього підскочила температура.

Не те щоб я панікував, але в будинку навіть термометра не виявилося, що вже казати про ліки. Зателефонував Лізі Торнтон — окрім неї, більше не було кому, — й американка, не пожалкувавши часу, приїхала з Вашингтона. Привезла цифровий термометр, дитячий сироп проти кашлю, а також спрей від ангіни Chloraseptic із вишневим смаком. Ззовні Ліза не виказувала незадоволення тим, що проти ночі довелося пертися в сусідній штат, одначе незриме напруження загусало поміж нами. Ми поводилися, як люди, що не особливо знайомі та які, попрощавшись, більше не побачаться. Я поміряв температуру Тео — 37,8 °C, — після чого примусив хлопчака ковтнути ложку сиропу та бризнув у горло спреєм. Торнтон спробувала розважити малого, та чи то не надто старалася, чи то Теодор був не в гуморі, бо лише вовкувато зиркав на американку й не йшов на контакт. О пів на дев’яту Ліза вирушила назад до Вашингтона. Наказала в разі чого телефонувати, пообіцявши, що за потреби завезе нас до лікарні.

Упродовж ночі я не склепив очей. Малий спав неспокійно — безперестану крутився й шумно сопів, — хоча я невпевнений, що причиною була саме застуда. На ранок стало трохи легше: кашель не минув і горло залишалося червоним, проте температура нормалізувалася. Три дні після того — аж до четверга — я не випускав його на вулицю, примушуючи тричі на день пити сироп і пшикаючи спреєм на гланди. У п’ятницю ми вибралися на першу після застуди прогулянку. Зранку почало розпогоджуватися, хмари неухильно тоншали, й опівдні сонце пекло так, наче намагалося надолужити втрачене. Проте я однаково не хотів, щоби Теодор знову товкся в піску біля води, тож ми подалися до лісу. Стежками, що тяглися крізь перелісок на півночі від котеджа, піднялися до Діп-Парк-роуд і бетонного моста, який вів на західний берег Ліберті. Кілька хвилин постояли, кидаючи каміння у воду, потім перейшли на інший берег, трохи поблукали гаєм біля дороги та повернулися до будинку. Після обіду я запитав у малого, чи він не хоче з’їздити до Національного акваріуму подивитися на дельфінів, на що він заперечно мотнув головою.

Я не розумів чому, та після того, як Пейтон Норвуд заледве не пристрелив себе у заростях за басейном, Тео залишався незмінно роздратованим і апатичним.

95

Того ж дня, у п’ятницю, я натрапив на запити про фенол.

Ближче до вечора Тео, обклавшись подушками, засів у вітальні перед плазмою. Залип у NFS. Переслідування — це коли, тікаючи від кільканадцяти поліцейських авто, потрібно порушувати правила й трощити все на своєму шляху, — подобалося йому більше за звичайні перегони; хлопчак сердито шипів і стукав джойстиком об підлогу щоразу, коли копам удавалося заблокувати його машину. Я, заклавши ноги на журнальний столик, напівлежав на дивані й дочитував останній розділ Finders Keepers.

Відразу по шостій читання набридло, тож я, не закінчивши книгу, перетягнув на коліна ноутбук. Підняв кришку, вивів ноут зі сплячого режиму й застиг, насупившись. Весь екран займало вікно Mozilla Firefox. Нічого дивного, я часто замість закривати просто згортаю браузер, одначе збентежило інше: дві крайні вкладки були мені незнайомими. Я їх не відкривав. Перша містила перелік результатів Google-пошуку. Я глянув вгору, на рядок для запитів, там стояло слово phenol. Список результатів під ним розпочинався посиланням на статтю у Вікіпедії: Phenol — Wikipedia, the free encyclopedia. Шрифт заголовка мав фіолетовий колір, а це вказувало на те, що статтю вже відкривали. Я пробігся поглядом по решті результатів, після чого перемкнувся на другу незнайому вкладку. То був сайт американської хімічної компанії IMC Chemicals Inc, а саме — сторінка з описом властивостей фенолу. Я став читати.

Фенол отруйний. Належить до особливо небезпечних речовин (клас небезпеки II). Під час вдихання спричиняє порушення функцій нервової системи. Випари розчину фенолу подразнюють слизові оболонки очей, дихальні шляхи, шкіру й можуть призвести до хімічних опіків. Потрапляючи на шкіру, фенол швидко всмоктується навіть через непошкоджені ділянки й уже через кілька хвилин починає впливати на тканини головного мозку. За дії мінімальних доз спостерігають чхання, кашель, головний біль, занепад сил, блідість, нудоту. Важкі випадки отруєння характеризуються утрудненням дихання, втратою свідомості, пришвидшенням пульсу та нерідко судомами. Смертельна доза в разі потрапляння всередину організму для дорослої людини становить 1—10 грамів, для дітей — 0,05—0,5 грамів.

Доказів канцерогенності фенолу не виявлено.

Спершу я взявся пригадувати, коли востаннє сидів за ноутбуком, але вже за хвилину визнав, що обманюю себе, бо чудово пам’ятаю: ніколи не намагався дізнатися, що таке фенол.

Важке, недобре передчуття зсідалося у грудях. Скільки разів я залишав малого без нагляду впродовж доби? І як надовго? Чи мав він достатньо часу, щоб увімкнути ноутбук і ввести в рядок для запитів Google слово phenol? Ні, не мав. Тео постійно перебував поруч — у спальні, на кухні, на вулиці — він не підходив до ноутбука. Хіба що вночі. То єдиний час, коли я не водив за ним оком.

Страшенно не хотілося цього робити, та розумів, що мушу: тремтячими руками я пробігся клавіатурою й прокрутив історію пошуку Google. Останніми йшли п’ять записів:

пошук poisonous garden chemicals 03:04

пошук poisonous substances in house 03:02

пошук phenol 02:59

пошук carotid artery severing one blow 02:51

пошук carotid artery 02:51

Отруйні хімікати для саду… отруйні речовини в будинку… фенол… перерізування сонної артерії одним ударом… Я відірвав погляд від екрана ноутбука й повів головою в той бік, де вмостився Теодор.

— Тео, — покликав скрипучим голосом.

Хлопчак не відреагував.

— Тео! — голосніше.

Я був певен, що він почув. Тоненькі пальчики відпустили кнопки джойстика. Автомобіль на причепленій до стіни плазмі зупинився в оточенні біло-чорних машин із мигалками, пішов відлік часу до арешту. Проте малюк не озирався.

— Теодоре, я до кого звертаюсь?!

Він почав повільно повертати голову, а я укляк, пригадавши давній сон. Якусь мить — поки проглядалися лише потилиця та ліве вухо — здавалося, наче побачу когось іншого, хто вже давно знаходиться у вітальні замість Тео. Втім, коли лице остаточно постало переді мною, це все ще був мій син. Його очі виглядали водянистими та ніби якимись розмазаними.

— Ти чіпав мій ноутбук? — витиснув я.

Тео не відповідав. Зм’якле обличчя видавалося величезним, мовби я вивчав його в телескоп. Нестерпне відчуття, що переді мною не мій син, зринуло знову.

«Говори, трясця!»

— Тео! Я запитую, чи ти чіпав мій ноутбук.

А він лише дивився. Тоскно, байдуже та приречено.

Мені стало моторошно, спину пробрало холодом.

«Говори, не мовчи, озвися!»

— Послухай, я не сваритиму тебе, нічого страшного не трапилося, просто хочу запитати, чи це ти й для чого тобі… — я раптом зрозумів, що він не відповість.

Мене охопив такий страх, що потемніло в очах. Зі стін вітальні неначе холодом повіяло, тож я ледве стримував тремтіння. Не знав, куди подітися. Подумки благав, щоби Тео відкинув джойстик, скочив і побіг — куди завгодно: на другий поверх, до кухні чи на вулицю, — та хлопчак лишався непорушним і, вигнувши шию, стежив за мною драглистим, несфокусованим поглядом.

Я першим сховав очі: подався вперед і схопився тремтячою рукою за книгу. Через секунду Тео відвернувся, та до гри не брався. Продовжував сидіти — тепер уже спиною до мене, — втупившись у стіну, а на плазмі перед ним застигло ігрове повідомлення про арешт його автомобіля. І я не знаю, що було більш моторошним: витримувати його погляд чи навпаки не бачити очей, але усвідомлювати, що малюк застиг, ніби лялька, й нічого не робить.

Я вислизнув на кухню. Потроху заспокоївся, спробував відволіктися на інше, проте думки неминуче завертали до запитів про фенол. Я ввімкнув електрочайник, а коли вода закипіла, через плече кинув погляд у вітальню. Подушки спорожніли — Теодора не було. Я розвернувся, ледь не скинувши чайник на підлогу, і якраз учасно, щоб угледіти худенькі ноги на сходах до спалень на другому поверсі.

Коли я за годину прошмигнув до спальні, Тео вже спав.

96

У суботу, 8 серпня, ми з Тео прокинулися водночас, мовчки поснідали й вибралися на заднє подвір’я. Сонце ще не піднялося над похилим дахом, тінь від будинку розрізала навпіл басейн, але навіть у затінку я відчував, як із уже прогрітих променями ділянок на веранду накочують хвилі тепла. День мав видатися з біса спекотним.

Я розлігся в шезлонгу й краєм ока спостерігав, як Тео за три кроки від басейну вибудовує вал із річкового піску. Раптом на дерев’яному столику обабіч мене задеренчала мобілка. Мені давно ніхто не телефонував, тож від несподіванки я здригнувся.

— Алло?

— Це Ліза.

— Привіт!

— Ви вдома?

«А де нам іще бути?»

— Так.

— Я приїду через годину. Треба поговорити.

Я на мить замислився, згадуючи, який сьогодні день.

— Сьогодні ж субота.

— Так, — її голос не здавався напруженим, тобто не більше напруженим, ніж зазвичай. — А у вас якісь плани?

— Ні, просто… Це так терміново?

— Так.

— Гаразд, я на вас чекаю.

За півтори години білий Audi A3 вигулькнув на під’їзній алеї. Я обігнув будинок і закрокував назустріч. На Лізі були світлі штани та біла футболка з глибоким вирізом; у руках — планшет. Ми зустрілися перед ґанком, кілька секунд мовчали, а потім я сказав:

— Ходімо досередини.

Ліза кивнула:

— Маю вам дещо показати.

Я розвернувся, ми піднялися на ґанок.

— Це стосується Норвуда? Того, що тут відбулося? — я мотнув головою в напрямку кущів за басейном. На окремих гілках досі звисали шматки поліцейської стрічки.

Ліза підібгала губи:

— Не зовсім.

Ми зайшли до вітальні; я став так, щоб із вікна праворуч від входу бачити Теодора.

— Розповідайте, я вас слухаю.

Жінка підняла голову, та все ще тупилася повз мене. Я простежив за її поглядом і втупився в куток справа за своєю головою, в якому сходилися стіни та стеля. Ліза Торнтон прикипіла до нього так, наче побачила там павука, та я, хай як приглядався, не зауважив нічого цікавого. Стіни як стіни.

— Можна я сяду? — вона перевела погляд на диван.

Я криво посміхнувся, втримавшись від нагадування, що цей будинок більше її, ніж мій.

— Звісно, сідайте.

Ліза присіла, механічно ввімкнула iPad.

— Ви теж сідайте, — вона підняла планшет, указавши ним на місце біля себе, — мусите дещо побачити.

У ту мить слабка тривога, що зародилася ще після розмови по телефону, почала проростати, обплітаючи колючками груди. Я перетнув вітальню й опустився на диван.

— Ну?

— Спершу повинна сказати… — Ліза нарешті дивилася на мене, просто у вічі, проте я розумів, що вона відчуває дискомфорт і змушена докладати зусиль, аби не відводити погляд, — дещо не дуже приємне. Пообіцяйте, що не накинетесь на мене впродовж перших кількох хвилин.

Так ніби в мене був вибір.

— Починайте вже.

— У цьому будинку камери встановлено не лише ззовні, але й усередині.

— Так, — кивнув я.

— Багато камер.

Пауза.

— І?

— Ми весь час спостерігали за вами. Ну, не зовсім за вами, — поспіхом виправилася Ліза, — здебільшого за вашим сином, але й за вами теж… постійно.

— Анітрохи не здивований, — я вмовк, і вона німувала. Мені знадобилося трохи часу, щоби збагнути, що це і є те, чим Ліза Торнтон так переймалася. — І ви тому боялися моєї реакції? Думали, що через приховані камери я влаштую скандал чи що?

Кутики її губів зовсім трохи піднялись, хоча очі залишалися серйозними:

— Улаштувати скандал, певна річ, ні. Проте я не знала, як ви відреагуєте. Поза тим що це не зовсім законно, наявність камер… — вона змахнула акуратними тонкими пальцями, мовби виловлюючи з повітря потрібне слово, — ніби як суперечить нашій із вами домовленості. Та я сподіваюсь, що ви розумієте: ми не могли інакше. Ваш малий…

Я відмахнувся, перервавши її:

— Годі вам. Не те щоб я над цим замислювався, та, напевно, більше здивувався б, якби ви сказали, що прихованих камер не було, — я на мить розслабився, що це найгірша зі звісток, принесених Лізою Торнтон, однак майже відразу збагнув, що американка не пхалася б до мене в таку спеку (та ще й у вихідний) лише зі звісткою про те, що ФБР зафіксувало на відео, як я наспівую в душі «Путін — хуйло». Невидимі холодні пальці лягли мені на шию, й у скронях приглушено забухкало. — Для чого ви приїхали? — Вона так зиркнула мені у вічі, що я збагнув: — Теодор?

— Так.

У роті з’явився неприємний іржавий присмак.

— Що ви зняли?

Ліза кахикнула:

— Ми не припиняли стеження за вами, навіть коли зрозуміли, що від Даймонда не варто очікувати нових повідомлень. Правда, спостереження вели за інерцією. Камери записували все, що відбувається у вашій квартирі впродовж доби. Через двадцять чотири години — якщо нічого не траплялося — запис стирали. Сьогодні один із агентів, відповідальних за відеонагляд, переглянув нічний запис і дещо побачив.

Я раптом згадав, як учора виявив на ноутбуці запит про фенол:

— Ви їх завжди перевіряєте? Перед стиранням?

— Ні. Насправді взагалі не перевіряємо. Лише якби щось сталося. Цей агент… — Ліза стенула плечима, — його ніхто не уповноважував. Він прокрутив запис із власної ініціативи, а якщо точніше — то від нічого робити.

Я глипнув на планшет у її руках.

— Показуйте.

Вона ввімкнула відео, промотала трохи вперед і повернула екран до мене. Я побачив спальню. Зображення було землисто-сірим, як у ноктовізорі, мерехтливим і не надто чітким, одначе я добре розрізняв себе й Теодора. Малий, затиснувши під ліктем ковдру, згорнувся в позі ембріона справа від мене, на краєчку ліжка, обличчям до вікна. Я, відкинувши ковдру, лежав на животі, лицем до сина. Праву, зігнуту в лікті руку тримав перед головою, ліву — вздовж тіла. Права нога — зігнута в коліні. У лівому нижньому куті кадру блимали цифри, що позначали час, — 1:08 a.m.

Я спантеличено зиркнув на Лізу:

— І що?

— Гляньте.

Знову на екран. Судячи з картинки, камера висіла під стелею, праворуч від дверей до спальні. Тео на відео заворушився. Спочатку рухи були ледь помітними й майже затиралися сіро-зеленими брижами. Через кілька секунд хлопчак перекинувся на спину, сів у ліжку, якийсь час залишався так, розгойдуючись, потому повернувся ліворуч і зісковзнув на підлогу. З опущеними вздовж тіла руками малюк обійшов ліжко, зупинився просто навпроти моєї шиї й застиг. Я напружено вдивлявся в екран: Теодор нічого не робив, не рухався, лише стояв і тупився на мою спину. Ліза зачепила пальцем повзунок на панелі прокручування в нижній частині медіаплеєра та перетягнула його вправо. Час у лівому куті досягнув 1:17 a.m. Тео стояв на місці. Американка вдруге перемістила повзунок — на 1:42 a.m., — мій син усе так само нависав наді мною.

Мені здалося, що тіло наповнили воском, який надто довго провисів над вогнем.

— Скільки він так стояв? — до рота наче сталевої стружки напхали.

Ліза ввімкнула пришвидшене перемотування. Теодор на екрані ледь посмикувався, я кілька разів рвучко змінив позу, в усьому іншому — жодних зрушень.

— Майже три години, — сказала Торнтон.

— Три години?!

Мене не здивувало й не налякало те, що Тео ходить уві сні, — вже встиг до цього звикнути, — проте три години… То було трохи занадто.

— Так.

— А далі що?

— Потім Теодор спустився на кухню, — Ліза вимкнула пришвидшене перемотування та перемістила повзунком медіаплеєра майже до кінця запису, — де відбулося ось це.

— Що там? — я змигнув і нахилився. — Погано видно.

Зображення стало іншим — темнішим і вкрай нечітким.

— Це з камери в кухні, — американка випростала праву руку й показала на арковий прохід до кухні: — Вона ось там — над проходом.

Я примружив очі та розгледів стіл, стільці, мармурову стільницю з умивальником. Під стільницею тягнулася низка шафок із кухонним начинням, спеціями та крупами. А тоді побачив Теодора. Хлопчак без поспіху пройшов під аркою, оминув стіл, зупинився перед шафкою, трохи лівіше від умивальника. Витягнув руку й висунув верхню шухляду.

Від напруження заболіли очі:

— Що він робить?

Тео видобув із шухляди якийсь продовгуватий предмет. Тримав його перед собою, роздивляючись.

— Він узяв ніж, — пояснила Ліза.

Моє серце начепили на вібруючу струну.

— От лайно… — це вже було щось нове.

Півхвилини Тео крутив кухонний ніж у руках.

— Що далі? Як довго він так стовбичив?

— Хвилин п’ять, а потім повернувся до спальні.

Я клацнув зубами.

— Із ножем?

— Ні.

Я прикипів очима до екрана iPad’а. Зображення знову перемкнулося на спальню, от тільки ракурс мало інший — із камери у віддаленому куті: тепер не проглядалося вікно, зате проступали вхідні двері. За мить двері злегка прочинилися, й у щілину протиснувся Теодор. Хлопчак знову підступив до мене — я перевернувся й лежав тепер спиною до вікна, — постояв трохи, після чого обійшов ліжко та заліз під ковдру.

Ліза зупинила відтворення.

— Це все. Він більше не вставав.

Зчепивши долоні, я згорбився та затиснув руки колінами. Хвилину тупився в підлогу між ногами, а потім звернувся до американки:

— І що тепер?

— Можливо, він узяв ніж випадково, й це нічого не означає, проте… — жінка непевно знизала плечима. — Не знаю, що сказати, Мироне. Чому б вам із сином не призвичаїтися спати в різних кімнатах? Або… Загалом вирішуйте самі. Просто будьте обачним. Хтозна, чим це може обернутися.

Вона підвелася.

— Добре, — я ошелешено споглядав підлогу. — Я щось придумаю.

97

Коли Ліза Джин Торнтон поїхала, я вийшов на веранду й покликав Теодора.

— Тео, давай поговоримо.

Малюк — весь у піску — слухняно підбіг і, не кліпаючи, охопив мене поглядом широко розплющених очей. Від того погляду ставало некомфортно і трохи боязко: я ніяк не міг пригадати, чи говорив він хоч щось із учорашнього вечора. Зрештою хлопчак кивнув.

— Ти пам’ятаєш, як прокидався вчора вночі?

Попри те що темно-карі синові очі не відлипали від мого перенісся, жоден м’яз на його обличчі не ворухнувся. Я старався перебороти себе, втамувати невпинно наростаюче почуття страху, щоби продовжити розмову.

— Ти встав уночі й стояв біля мого ліжка, — здавалося, наче Тео дивиться крізь мене, наче він перебуває не тут. Я потягнувся й легенько торкнувся його плеча. — Ти чуєш мене?

— Так.

— Що «так»?

Малюк опустив підборіддя й упер погляд у підлогу.

— Пам’ятаю.

— Тео, ти майже три години стояв біля мого ліжка. Чому? Чому ти не розбудив мене?

Він стенув плечима.

— Це Даймонд тебе примусив? — Я помалу втрачав контроль і підвищував голос, щоправда це не допомагало: слова однаково злітали з язика пожмаканими та перелякано тремтіли. — Розкажи, що йому потрібно від тебе.

Не піднімаючи очей, Тео зіщулився так, що прикрив плечима вуха.

Секунд двадцять ми мовчали. Збагнувши, що відповіді не дочекатися, я озвався знову:

— Потім ти спустився на кухню, — не думав, що це можливо, та хлопчак скулився ще дужче. — Навіщо? Лише не обманюй мене.

Теодор не схлипував і не здригався, через що сльозина, що викотилася з ока та залишила мокру цятку на дерев’яній підлозі веранди, виявилася для мене цілковитою несподіванкою.

— Я… не… хотів, — розділяючи слова лячно великими паузами, прошепотів малюк.

Ще кілька сльозин впали на підлогу. Одна пробігла щокою та зависла на підборідді. Я присів навпочіпки й спробував обійняти сина, проте він не подався до мене.

— Комашко, не плач. Ти не зробив нічого поганого. Просто поясни, що не так. Я допоможу тобі. Навіщо ти взяв ножа?

— Йому треба піти, — ще тихше, ніж попереднього разу, зронив малюк.

Я почувався надто наелектризованим, щоб сидіти нерухомо, тож непомітно для себе почав розгойдуватися з боку на бік.

— Кому треба піти? Даймонду?

— Так.

«Господи, скільки це ще триватиме?»

— Чому? Куди він хоче піти?

Тео на півхвилини стих і зіщулився ще дужче, так, наче від того, як глибоко він заштовхає голову поміж пліч, залежало його життя. Коли він нарешті розтулив рота, я радше прочитав по губах, аніж розчув його відповідь.

— Йому не подобається…

— Що не подобається?

Тео рвучко смикнув плечима й захлипав:

— Не подобається там, де він є, — через сльози слова виходили рваними, вилітали мовби по шматках. — Йому погано. Він хоче піти. Він говорить, це буде не боляче.

Мені сперло подих. Суміш злості та переляку перетворювала кров на рідке скло.

— Що буде не боляче?

Теодор не відповів.

— Тео! — струсонув його за плечі. — Ти не маєш нічого робити! Чуєш мене? Я твій тато, й ти мусиш слухатися лише мене й більше нікого! Чуєш?!

— Так! — крізь сльози вигукнув Теодор.

— Що б він тобі не наказував, не слухай його!

Хлопчак розридався. Я обійняв його, притиснув до себе, та оскільки не зміг відмежуватися від щойно почутого, обійми були фальшивими. Тео це відчував і ще довго не міг заспокоїтися.

98

Мабуть, непросто повірити, що після розмови з Тео я так і не збагнув найважливішого. Не те щоб я пропустив розказане сином повз вуха, просто слова ніби відскакували від невидимого бар’єру в моїй голові. Можете дивуватись, можете засуджувати чи вважати мене викінченим дурнем, але знадобилася ще одна подія, щоб я остаточно збагнув: ніж, фенол і все решта призначались не мені.

Після сніданку в понеділок, 10 серпня, ми з Тео подалися на прогулянку. Спочатку рушили на північ крізь перелісок до Діп-Парк-роуд, а досягнувши дороги, повернули на захід у напрямку моста. Йшли навмання. На правому узбіччі (якщо дивитися в напрямку Ліберті) за півсотні кроків від моста Тео надибав великий конічний мурашник і, озброївшись довгою галузкою, присів біля нього. Коли зі сходу долинуло надсадне, та поки що не дуже виразне хрипіння автомобільного двигуна — з огляду на характерне важке забарвлення звуку то йшла вантажівка, — я знаходився на десять кроків далі від мосту, ніж Тео. Хлопчак, почувши машину, втратив інтерес до мурашника й підвівся. Від виразу його обличчя щось холодне бовтнулося в грудях. Я нервово озирнувся. У прогалинах між заростями миготів багатотонний білий трейлер — який-небудь Freightliner чи Peterbilt[88]. На повороті до моста водій пригальмовував, одначе швидкість залишалася чималою. Озирнувшись назад, я пополотнів. Тео відійшов від мурашника й застиг за півкроку від асфальтівки, втупившись у стіну заростів, за якими проглядалася вантажівка.

— Тео, відійди від… — мої слова стали хрипом і провалилися назад у горлянку. Я нутром відчув, що хлопчак не має наміру відходити.

Вантажівка насувалась. Я вже розрізняв шурхіт шин об сухий асфальт і деренчання якихось деталей у шумі двигуна; час від часу сердито пирхав компресор. Водій також нас помітив і просигналив, спочатку коротко, уривчасто, а потім, побачивши, що Тео залишається біля краю шосе, настирливіше. Мені здавалося, наче я зав’яз у трясовині — не міг поворухнутися, ноги немовби вгрузли в землю. На моїх очах Тео ступив на асфальт і, ніби сновида, пішов до центральної розділювальної лінії.

Водій безперестану сигналив — виття клаксона гарячою смолою заповнювало вуха, — та гальмувати не намагався. Надто малою була відстань між ним і Тео, та й трейлер не встиг би спинитися до виїзду на міст. На такій вузькій дорозі вантажівку майже напевно б занесло, закрутило, після чого нас усіх змело б у водосховище. Все, що водієві вдалося б зробити, — це притиснутися до лівого краю. Виїхавши з повороту на пряму ділянку, що впиралась у міст, він перевів машину на зустрічну смугу — я здогадався про це за шумом гілок, що ляскали об брезент, — однак цього було замало.

Тео подолав половину відстані між правим узбіччям і жовтою розділювальною смугою, коли я нарешті струснув заціпеніння. Заволавши:

— ТЕО! — я метнувся до сина.

Хлопчак навіть не поглянув у мій бік. В останню мить — гаряче дихання гігантської машини вже лоскотало мені спину — я вистрибнув уперед, у польоті витягнувшись, неначе кішка. Якимось дивом мені пощастило схопити Тео за ступню. Ще до приземлення я відчайдушно смикнув руку на себе. Потім упав — повітря з глухуватим «кхе!» вихопилося з легень, — важко вдарився грудьми об асфальт, а тоді, вивертаючись із-під вищиреного сріблястого капота, перекинув Тео через себе. Хлопчак, розчепіривши ручки, промайнув наді мною, гепнувся на підстилку з висушених сонцем ялинових гілок, перекотився через голову та розпростерся за півтора метра від дороги. Вантажівка обдала мене жаром і пригорщею дрібних камінців, а потому, не припиняючи оскаженіло сигналити, вискочила на бетонний міст і невдовзі щезла з поля зору.

Я сів. Потираючи долонею ребра, хапнув ротом повітря й закричав:

— ЩО ТИ ТВОРИШ?!!

Малюк, важко дихаючи, скрючився неподалік моїх ніг. Я навкарачки підповз до нього — погляд скляний, маленькі пальці шкрябають землю, — взявши під пахви, поставив на ноги й струсонув.

— ТЕО, БЛЯХА! ЩО З ТОБОЮ ТАКЕ? — серце несамовито бухало.

Малюк на моїх руках обвис, як ганчір’яна лялька. На мої очі навернулися сльози. Я пригорнув хлопчака, проте тут-таки відсторонився. Дещо пригадав. Дещо таке, що, чорт забирай, мав би зрозуміти ще три дні тому. У ту мить на мене раптом зійшло прозріння — я пов’язав вантажівку, ніж у кухні та — найважливіше — запит про фенол. Оглушений і переляканий, я стискав худенькі плечі Тео й добрі півхвилини безпорадно кліпав, відмовляючись вірити в те, що осягнув.

— Не може бути, Господи, не роби цього, не треба…

Тео неголосно запхинькав і спробував випручатись:

— Тату, мені боляче.

Я відпустив плечі й схопив малого за руку. Мене колотило, від жаху ледь не клацали зуби, та я вирішив так просто не здаватися. Стрімко випростався й роззирнувся. Дорога була порожньою. Тримаючи сина за руку, перетягнув його на інший бік шосе, після чого навпростець через ліс поволік до котеджу. Дорогою Тео почав рюмсати, проте я не зважав. Тричі він спотикався, виснучи на руці, й жодного разу я не зупинявся. Ривком ставив малого на ноги та продовжував дертися крізь ліс.

За кілька хвилин ми вибігли до будинку з боку басейна. Я вихором пролетів через веранду, розчахнув двері й увалився до вітальні. Краплини поту стікали з-під пахв, по спині та шиї. Всадовивши сина на диван, хрипко наказав:

— Сиди тут, — і метнувся до кухні.

Тео, перелякано затуливши обличчя долоньками, плакав. Я подумки відмежувався від нього. Кинувся до шафок, узявся одну за одною висовувати шухляди. «Де? Де? Ну де він? — похапцем перебирав ложки, виделки, ножі, рулони пакувальної фольги, коробочки з серветками, пакетики зі спеціями, відкривачки для пива та вина, інший кухонний мотлох. — Ні, не тут». Тоді задер голову й заходився по черзі відчиняти дверцята горішніх шафок, поки за однією з них не знайшов те, що шукав. Я узяв із полиці принесений Лізою Торнтон спрей від ангіни й підніс до очей етикетку. На ній було намальовано дві вишні, а вище йшов напис:

Chloraseptic®

Sore Throat Spray

Cherry

6-ounce[89]

Я перевернув пляшечку й ледве стримав розлючений зойк.

Drug Facts

Active ingredient

Phenol 1.4 %…………………..Oral Anesthetic[90]

Тео припинив плакати. Я озирнувся на нього з кухні. Хлопчак, дуже згорбившись, сидів на дивані. Скривившись від натуги, я зірвав із пластикової пляшечки білий розприскувач, вилив її вміст у мийку, після чого ретельно змив червоні краплі з металевої раковини.

Перед тим як викинути пляшку до смітника, ще раз уважно пробіг очима етикетку. Шукав, чи не зазначено де-небудь масу в грамах, а не в унціях, проте марно. Витерши руки, я видобув із кишені смартфон, запустив додаток для конвертації одиниць вимірювання та незабаром дізнався, що 6 унцій — це приблизно 170 грамів. Потому перемкнувся на калькулятор і перемножив 170 × 0,014. Отримав 2,38. Тобто одна пляшка вишневого спрею Chloraseptic містить 2,38 грама фенолу — більше ніж достатньо, щоб убити п’ятирічного хлопчика. Теодору потрібно було залпом випити чверть пляшки для того, щоб…

Я здригнувся — страшно навіть думати про таке, — підняв голову та поглянув на сина. Швидко підійшов, опустився на підлогу, заговорив:

— Тео, не слухай його. Він обманює! Він зробить тобі боляче, чуєш? Хай там що він казатиме, не слухайся його!

Малюк дивився на мене й безгучно плакав. Одна за одною його щоками збігали великі сльозини.

Чому Даймонд не скористався спреєм? Можливо, вирішив, що цей спосіб ненадійний: Тео міг виблювати випите (спреї навмисно випускають із солодкавим, нудотним присмаком, щоб не можна було випити багато). Можливо, Тео не вдалося зірвати з пляшки кришку — для п’ятирічного малюка це не так просто, — а виприскувати на себе чверть пляшечки було б вершиною дурості. Хоча, як на мене, основну роль відіграло інше. Даймонд усвідомлював: для того щоб примусити організм порішити себе, потрібен повний над ним контроль. А повного контролю він не мав. Тому й силкувався дібрати щось більш дієве та вивірене, ніж перерізати сонну артерію чи труїтися фенолом, як, наприклад, кинутися під вантажівку.

— Тео, це сон, — я стискав руками його ніжки, — він несправжній, Даймонда чи, як ти на нього кажеш, Аймонта не існує, розумієш?!

Хлопчак кивнув. Великі очі блищали від вологи.

— Він не завдасть тобі шкоди, якщо ти сам не дозволиш!

Тео схлипнув і почав тихо підвивати. У мене защеміло в грудях.

— Комашко, не бійся, я не дам тебе скривдити, просто не слухай його, а я щось придумаю, — я притиснувся лицем до його грудей, — ми вигадаємо щось, щоб він більше не приходив, обіцяю тобі…

Малюк не заспокоювався. Кілька секунд я дослухався до калатання його серця, а потім раптом осягнув, що це лише слова. Легковажне стрясання повітря, не більше. Я розумів, що програю та що роблю недостатньо для того, щоб виграти.

Відступивши на крок, дістав мобілку та набрав Лізу Джин Торнтон. Щойно жінка відповіла, я, не вітаючись, випалив:

— Допоможіть мені!

— Що сталося?

— Ви не уявляєте, як я зараз потребую вашої допомоги…

99

Упродовж наступних двох днів я майже не спав. Найперше виламав дверні замки в туалеті та ванній, а також на дверях до підвалу, щоби Тео ніде не спромігся зачинитися зсередини. Потім викинув більшість ножів, відкривачок і виделок — усе, чим хлопчак міг завдати собі шкоди, — а ті, що лишив, сховав так, що ледве діставав їх сам. Я наказав Джеремайї забрати з підвалу всі інструменти для догляду за кущами та викошування трави — віднині він щоразу приносив їх із собою, — та спустити воду в басейні. І, звісно, ні на мить не відходив від сина, ні у спальні, ні у ванній, ні в пісочниці не покидаючи його самого.

Ліза Торнтон перейнялася не менше за мене. Вислухавши мою перелякану й тому дуже плутану розповідь про те, що Даймонд налаштовує — чи радше намагається примусити — Теодора вчинити самогубство, вона запевнила, що зробить усе від неї залежне, аби допомогти. У понеділок Ліза зобов’язала чергового агента уважніше стежити за камерами. У вівторок увечері до котеджу біля водосховища Ліберті підкотили білосніжний Audi A3 і темно-синій Ford Fiesta. Торнтон привезла із собою (як вона сама висловилась) тимчасову доглядальницю — дебелу афроамериканку на ім’я Тереза Слейтер. Не знаю, чи пані Слейтер з її важким поглядом і не по-жіночому басистим голосом коли-небудь до того мала справу з дітьми, чи — що більш імовірно — як і Ліза Джин Торнтон, була агентом ФБР, але вона залишилась і всю ніч провела у кріслі в коридорі на другому поверсі, контролюючи, щоби мій син не вкоротив собі віку, поки я сплю. Зранку Слейтер поїхала, пообіцявши повернутися об одинадцятій вечора.

А в середу, 12 серпня, о пів на четверту пополудні Ліза Торнтон зателефонувала мені та повідомила, що вони з Енді Далтоном знайшли спосіб «вилікувати мого сина», хоча, на її думку, пропозиція можливо мені не сподобається. Я спробував її розпитувати, проте Ліза обірвала мене словами, що вони з доктором Далтоном вирушили з Балтимора та за півгодини будуть у Рейстерстауні.

100

Ліза помилялася: її пропозиція мені не просто не сподобалася — вона мене шокувала.

Машина Енді Далтона зупинилася на під’їзній алеї наприкінці Контент-Лейн за п’ять хвилин до шостої вечора, коли спека тільки почала спадати. Далтон і Торнтон захопили Меллорі Хардисон. Вона забрала Теодора й повела його до будинку, а ми з Лізою та доктором пройшли до веранди.

Далтон ніс із собою картонну спайку з двома чималими паперовими стаканчиками кави. Поставив спайку на дерев’яний столик, витягнув стаканчики, один узяв собі, другий підсунув до мене.

— Пригощайтесь. Купив на заправці, ще наче не встигла охолонути.

Я взяв стаканчик, але до губ не підніс. Ліза мовчки спостерігала за нами. Енді Далтон зробив великий ковток, гучно видихнув і заговорив:

— О’кей, народ, спершу мушу з’ясувати, чи правильно вас зрозумів.

Ліза перевела занепокоєний погляд на мене, та я не відреагував, туплячись у білу пластикову накривку свого стаканчика. Далтон продовжив:

— Отже, три роки тому зупинка серця в Теодора збіглася в часі зі смертю мексиканського наркоторговця Матео Кампо, після чого, як ви стверджуєте, вони ніби як пліч-о-пліч пішли туди, де… е-е… — він зам’явся, ще раз хильнув кави, — де, ймовірно, опиняються люди після смерті. Через 36 секунд ваш син повернувся до життя. Ви переконані, що на момент смерті їх щось пов’язало, тож це якось дало можливість Матео Кампо також… ну… повернутися.

— Я усвідомлюю, як божевільно це звучить, — пальці неспокійно погладжували бурі дошки стола, — й можливо, в чомусь припускаюся помилки. Але думаю, що зв’язок випадковий, зумовлений лише тим, що Тео й Даймонд строго одночасно перетнули межу між тут і там, а потім, коли Теодор раптово рушив назад, Даймонд потягнувся слідом, от тільки повертатися йому вже не було куди, його тіло не могло нікого прийняти, й він застряг у снах мого сина.

— Добре. Йдемо далі. Упродовж наступних років Матео Кампо поступово перебирав контроль над вашим сином, поки не навчився взаємодіяти з ним не лише під час сну, але й у свідомому стані. Упродовж минулих півроку Кампо спромігся помститися кривдникам, утягнув у це ФБР, але тепер він хоче піти. За словами вашого сина, йому нібито більше не до вподоби «висіти» поміж тут і там, так?

Я нарешті обережно сьорбнув кави. Міцний напій обпік губи.

— Ймовірно, щось мучить його. У буквальному сенсі. Тео казав, що йому погано.

— І тому Кампо шукає спосіб примусити вашого сина вчинити самогубство й таким чином звільнитися.

— Все так.

— Ще раз: він думає, що звільниться, якщо вб’є вашого сина.

Я кивнув:

— Усе правильно.

Доктор Далтон довго мовчав перед тим, як озватися. Коли він заговорив, його голос бринів напружено та колючо:

— Якщо запропоноване зараз мною спливе на поверхню, мене виженуть із роботи, довіку позбавлять ліцензії, ну і, майже напевно, на багато років запроторять до в’язниці, — він кволо розсміявся. — Ліза попередила мене, що в рапортах, завершальних доповідях і будь-яких інших офіційних документах щодо справи Норвуда, вбивства Матео Кампо чи перехоплення наркотиків біля селища Сан-Хуан-де-ла-Коста міститиметься дуже мало згадок про екстраординарні здібності вашого сина.

— Найбільш імовірно, що їх там не буде взагалі, — Ліза, ніби перепрошуючи, пояснила: — Я маю недостатньо доказів, щоб у таке повірили. Те, що все ж лишать, ітиме під грифом «цілком таємно».

Далтон ледь чутно хмикнув:

— Коротше, не знайдеться жодного папірця на виправдання в разі чого моїх дій. Я не нарікаю, нітрохи, — він перевів погляд на Лізу, — і чудово вас розумію: навіть із доказами в таке мало хто повірить.

— Але ж ви вірите, — мовив я.

— Так, я вірю. Бо бачив у снах вашого сина чоловіка з випеченим ромбом на щоці. Бо бачив фотографії, з яких дізнався, що цей чоловік — Матео Кампо. І я також пам’ятаю ніч, коли Кампо перетворив вашого сина на ошалілого монстра. Тому — так, пане Белінськи, я вірю. Інакше б я тут не сидів, — Енді Далтон схвильованим, тривожним жестом поправив волосся. — Йдеться не про це. Я хочу, щоб незалежно від вашої відповіді ви ніколи й нікому не переповідали зміст моєї пропозиції.

— Обіцяю… — почав був я, та Далтон застережливо підняв руку.

— Не поспішайте, бо це ще не все. Значно більш важливо, щоб ви зберігали мовчанку в тому разі, якщо погодитесь, але потім мені не вдасться або… — він підібгав губи та помовчав перед тим, як договорити, — станеться щось непоправне.

Я насупився:

— Що ви задумали?

Енді Далтон на видиху випалив:

— Увести вашого сина в стан контрольованої клінічної смерті, виждати хвилину, а надалі оживити.

У мене очі на лоба полізли й затремтіла нижня губа. Хапнувши перекривленим ротом повітря, я просичав:

— Ідіть на хрін!

Далтон повернувся до Лізи Джин Торнтон:

— Я ж тобі казав.

— Почекайте, — американка схилилася до мене. — Мироне, послухайте. Ви нічого не втратите, просто вислухавши мене. Остаточне рішення за вами, та насправді ідея доктора Далтона не така безрозсудна, як здається. Операційну Балтиморського відділення УНТ ЦРУ оснащено найсучаснішим обладнанням, навіть у найдорожчих клініках Америки ви не знайдете кращої апаратної бази для проведення спеціалізованої серцево-легеневої реанімації. Клінічна смерть не протриває й хвилини, ми майже відразу «повернемо» Теодора до життя. Я розумію, о’кей, це страшно, ми наблизимо вашого малюка до дуже небезпечної межі, та погляньмо правді у вічі: нам нема з чого вибирати. Я не уявляю, як інакше розірвати зв’язок між Матео Кампо й Теодором, — я не припиняв осатаніло мотати головою, тож Ліза підсунулася ще ближче та виштовхнула дві останні фрази просто мені в обличчя: — Ми мусимо дати йому піти, Мироне. Сам по собі Даймонд не залишить вашого сина у спокої.

Енді Далтон закивав:

— Ліза має рацію, задум тільки на перший погляд виглядає загрозливим. По суті, йдеться про…

— Ви збожеволіли! — заволав я. — Я не дозволю вам убивати мого сина!

Ліза притримала долонею мою руку:

— Не кричіть.

Довкола Далтонових губ пролягли невдоволені зморшки:

— Ніхто не хоче вбивати вашого сина. Теодор перебуватиме у стані, який можна описати як щось середнє між клінічною смертю в умовах терапевтичної гіпотермії та глибокою медикаментозною комою, а медикаментозна кома — це всього лише стан глибокого безпам’ятства, зумовлений барбітуратами[91]. На сьогодні штучну кому активно застосовують під час складних нейрохірургічних операцій, щоб уберегти мозок від незворотних пошкоджень, для виведення організму з епілептичного статусу[92] тощо — і це моя спеціальність, це те, чому мене навчали протягом багатьох років, запевняю вас, це абсолютно контрольована та безпечна операція.

— Як ви можете говорити про щось середнє між безпам’ятством і смертю?! — вигукнув я.

— Я поясню. Суть у тому, щоб одночасно із введенням вашого сина в кому охолодити його тіло до 25 чи 30 °C, до максимуму сповільнити церебральний потік крові та метаболізм у головному мозку — це захистить клітини його мозку від руйнації, — а потім… — доктор Далтон глипнув на мене, наче на кобру, що от-от цвіркне в очі отрутою, на його лиці промайнув сумнів, але за мить незворушно доказав: — різко обірвати надходження кисню, спричинивши немеханічну асфіксію, й таким чином на нетривалий час зупинити дихання й серцевий ритм.

Ми всі затихли. Я пожирав очима Далтона. Далтон і Ліза дивилися на мене.

— Так, це клінічна смерть, — продовжив невролог. — Так, під час неї зупиняються серцева діяльність і дихання, проте клінічна смерть, у принципі, зворотна! Навіть за звичайних умов — за температури тіла 36,5 °C — незворотні зміни в корі головного мозку настають лише через три-чотири хвилини. За умов терапевтичної гіпотермії, тобто штучного охолодження тіла, тривалість «безпечної» клінічної смерті значно вища. Є підтверджені факти про те, що за температури тіла 20 °C люди поверталися до життя, пробувши в стані клінічної смерті більше ніж годину. Прогноз ще кращий, якщо причиною клінічної смерті було переохолодження, а не травми. Наприклад, 1999 року двадцятидев’ятирічна шведка Анна Боґенхольм провела 80 хвилин у льоду, температура її тіла впала до 13,7 °C, але вона вижила з повним відновленням функцій організму. У невідкладній допомозі часто кажуть, що «ніхто не помер, поки він не теплий і мертвий одночасно», — Енді Далтон махнув рукою в напрямку будинку: — Погугліть і самі переконайтеся. До контрольованої клінічної смерті вдаються для зупинки кровообігу під час оперування аневризми судин головного мозку чи пороків дуги аорти[93]. Під час таких операцій температуру тіла знижують до 18 °C, а стан пацієнта позначають абревіатурою DHCA — deep hypothermic circulatory arrest[94]. Сучасні технології реанімації дають змогу без жодної шкоди для життєво важливих органів виводити людину з цього стану.

Нервово покусуючи губу, я скоса зиркнув на Далтона:

— Ви коли-небудь робили щось подібне?

Він поправив окуляри:

— Я ніколи навмисно не вводив людину в стан клінічної смерті, та мені доводилося виводити людей з такого стану. Двічі. Й обидва пацієнти повністю відновилися. Я розумію, що такі слова недоречні, коли йдеться про зупинку серця здорового хлопчика, та я гарантую мінімальність ризику.

Знову запала мовчанка. Я сидів спиною до будинку, туплячись на спорожнілу чашу басейна, куди вже встигло нападати листя. З-за дверей долинав голос Меллорі. Енді Далтон нервово м’яв пальцями підборіддя. Через хвилину він першим порушив тишу:

— Отже, підсумую — щоб ви не думали, що ми маємо намір торохнути вашого сина дрючком по голові, а потім проводити йому непрямий масаж серця, — план такий: поміщаємо Теодора до гіпербаричної барокамери[95], для індукування коми використовуємо тіопентал натрію[96], водночас охолоджуємо тіло до 30 °C і витискаємо з камери кисень азотом. Далі — чекаємо на зупинку серця та дихання. Після припинення біоелектричної активності в серці вижидаємо хвилину, потому під тиском подаємо в камеру кисень, різко підвищуємо температуру, за потреби робимо адреналінову ін’єкцію для запуску серця. І сподіваємось, що за той час, поки серце не билось, Матео Кампо пішов.

— Це божевілля, — перелякано прохрипів я. — Це наче екзорцизм якийсь.

— Екзорцизм? — Енді Далтон, крутячи в руках стаканчик із кавою, криво посміхнувся. — Гадаю, саме так суддя й напише у вироку.

— Припини! — сердито прицмокнула Ліза Торнтон. Потім звернулася до мене: — Ніхто не вимагає від вас відповіді просто зараз. Зважте, обміркуйте, ми почекаємо.

Я знайшов у собі сили лише на один кивок.

— Гаразд, — Далтон підвівся, Торнтон теж устала. Доктор повагався, дивлячись на недопиту каву, та зрештою залишив і її, й порожню картонну спайку на столі. — Я зрадію, якщо ви відмовитесь. Але якщо все ж погодитесь… у малого є шанс.

Він відвернувся та покликав Меллорі.

— Тереза незабаром приїде, — сказала Ліза. Слова ледве пробивалися до мене, здавалось, ніби голос долітає з іншої кімнати.

— Знаю… — промимрив я, туплячись кудись повз неї.

Через дві хвилини вони відбули.

101

Уклавши Теодора, я довго не лягав. Близько десятої з’явилася Тереза Слейтер, улаштувалась поміж дверима спальні та сходами на перший поверх, а я спустився до вітальні й чимало часу просидів у темряві.

Навряд чи мені вдалося б — навіть якби дуже захотів — описати все, що пройшло крізь мою голову тієї ночі. Нагальність і значущість вибору душили, буквально не даючи дихати, причому я прекрасно усвідомлював фатальність і самого рішення, і його відсутності. Страшенно хотілося виговоритися, порадитися з кимось, от тільки з ким? Єва? Цезар? Матір? Ніхто з цих трьох навіть приблизно не уявляв, що насправді коїлося з Тео. За годину до півночі я переконав себе, що мушу зателефонувати й поділитися всім із мамою, та так і не запустив Skype. Навіть комп’ютер не вмикав. Не те щоб мене стримували вагання, просто в Україні була ніч, тож я знав, що мама не в онлайні. А вже о першій ночі, коли в Україні настав ранок, набирати матір різко перехотілося. І річ не в тім, що я перегорів чи враз осягнув, що доведеться витратити чи не півдня на розповідь про пережите нами з Тео протягом минулих півроку, ні, я лише спробував припустити, що почую від мами у відповідь. Чи міг я розраховувати на пораду, яка реально допоможе? Пораду, яка ґрунтувалася б на тверезій оцінці почутого, а не на емоціях? Навряд. Я добре знав матір, знав, як зашкаруб її характер упродовж років роботи в школі, проте знав і межу тієї зашкарублості. І добровільна згода на «штучну» смерть єдиного онука знаходилася далеко за цією межею. Мама не підтримала б мене і, ймовірніше, взялася б відмовляти. Саме тоді, після першої ночі, коли, в принципі, вже міг би радитися з нею, я раптом збагнув, що насправді потребую не порад чи палких слів підтримки, а обґрунтування — бодай і не зовсім щирого — мого майбутнього вчинку. «Рішення ризикове — трясця, ще б пак! — але може стати переломним моментом у протистоянні з Даймондом». Ось що я прагнув почути. Проте не знайшлося нікого, хто сказав би таке, нікого, хто запевнив би, що я не скочуюся до безумства.

Згодом почав думати про батька. У пам’яті зринув один із тих днів, коли він брав мене із собою на тренування в ДЮСШ. Мені тоді виповнилося років вісім, можливо, трохи більше. Пригадую, на той час капітаном у батьковій команді був високий сухорлявий хлопчина з шоколадного відтінку волоссям і довжелезними руками. Батько якось застав його на лаві під час розминки й, бризкаючи слиною, накинувся: «Чого розсівся?! Думаєш, схопив Бога за бороду?! Чекаєш, що перемоги самі впадуть із неба?! — молодий капітан підтюпцем, але з невдоволеною міною на лиці приєднався до товаришів по команді, а батько роздратовано договорив: — Лайно припливає саме, а по перли пірнати треба!» Ще одна його дурнувата приказка. Ну, можливо, не така вже й дурнувата, та, чорт забирай, він не зробив нічого, щоб я в неї повірив! Мене раптом неначе волоком протягло крізь усе життя. Перед очима промайнули відстовбурчене гнійником Теодорове вушко, перші напади й нічні кошмари, мить, коли Тео розповів про Даймонда, і зрештою перший лист до ФБР. Стало так тоскно, що хотілося завити. Я щоразу пускав усе самопливом. Щоразу знаходив аргументи, щоби переконати себе, що бездіяльність краща за ризики, спричинені дією, й усувався від проблем. Я розумію: немає гарантії, що мої дії хоча б у котромусь зі згаданих епізодів що-небудь змінили на краще. Але ось я тут, сам-один за хрін знає скільки кілометрів від рідного дому й — хай йому грець! — хіба вже може бути гірше?!

Саме припливає лайно, а по перли пірнати треба…

Час приймати рішення й відповідати за них.

О пів на третю ночі я встав із дивана й пішов спати. У вухах гуло, щоки горіли, та, на диво, я провалився в сон, щойно голова торкнулася подушки.

102

Операцію призначили на вечір 22 серпня 2015-го.

Ми з Тео приїхали до Балтиморського відділення УНТ ЦРУ на день раніше — у п’ятницю: в малюка взяли всі необхідні аналізи. Ніч провели у спальні на другому поверсі, а в суботу, ближче до вечора, Теодора почали помалу готувати до операції.

Підготовка тривала три години. Я перебував поряд увесь час, аж поки за чверть до дев’ятої вечора Теодор не вирубився під дією наркозу. Малюка на спеціальному ліжку для транспортування пацієнтів повезли до операційної. Джено Кардона, який, добре пам’ятаючи події в кімнаті для спостережень, виглядав переляканим (певно, ще більше зляканим, ніж я), сказав, що операцію почнуть не раніше, ніж за годину, тож я можу почекати в кімнаті для відпочинку.

Я спустився на перший поверх, пройшов до приміщення із табличкою DAYROOM[97] на дверях і здивувався, побачивши там доктора Далтона й ще одного, незнайомого мені чоловіка. Незнайомець був щуплявим і невисоким, із чорним блискучим волоссям і злегка розкосими очима, що вказувало на те, що принаймні один із його предків був азіатом.

Далтон повернув голову й утупився в мене, не зронивши й півслова. На столі стояли дві чашки, сповнюючи кімнату гіркувато-димним ароматом кави, й металева коробка з печивом. Я кинув погляд на плоский телевізор, що висів на стіні зліва від входу, — початок четвертої чверті футбольного матчу між Baltimore Ravens і Philadelphia Eagles. «Балтиморські Ворони» програвали з рахунком 0—30.

— Чорт забирай, нарешті! — вигукнув незнайомець, підносячи над головою обидві руки. Він наче не бачив мене.

— Хто? — Енді Далтон повів головою до телевізора.

— Реннер — Волнеру, сім ярдів, тачдаун.

На екрані йшов повтор короткого пасу та пробіжки ресивера до залікової зони; рахунок змінився на 6—30.

— Хто це, в біса, Реннер?

— Третій за сьогодні квотербек, щойно вийшов — на початку чверті. Але він не в команді, не підписаний іще[98].

Далтон знизав плечима:

— Може, й правильно. Флакко[99] час на пенсію.

— Їм усім з такою грою час на пенсію.

Я все ще стовбичив на порозі, нічого з того, про що вони говорили, не розумів і починав дратуватися:

— А ви не…

Доктор Далтон махнув рукою на одне з крісел:

— Сідайте, — і, ніби прочитавши мої думки, додав: — Джено все підготує без нас.

Спершу мене аж викручувало: і Далтон, і азіат здавалися розхлябаними, незібраними й незосередженими, так, мовби той довбаний футбольний матч був важливішим за майбутню операцію. Втім, згодом клекіт у грудях стишився: я збагнув, що це тільки ззовні. Чоловіки нервували, й голосно ввімкнений звук і підкреслено емоційне обговорення матчу, в якому їхня команда поступалася з розгромним рахунком, мали на меті одне — приховати крайнє напруження.

Baltimore Ravens програли 17–40. Буквально через кілька секунд після закінчення останньої чверті до кімнати зазирнув Джено Кардона:

— Докторе, все готово.

Азіат підвівся. Енді Далтон повернувся до мене, його очі тривожно виблискували:

— Ви можете почекати тут.

Усі були бліді, мовби тальком присипані. Я, напевно, теж.

— Дозволите мені з вами?

Далтон розтулив рота (я відчував, що з його губів готове зірватися заперечення), та зрештою опустив голову й тихо наказав лаборанту:

— Видаси йому все необхідне, — Джено кивнув, після чого доктор Далтон устав і показав рукою на двері: — Ходімо.

Ми вчотирьох — азіат із Далтоном попереду, за ними Джено та я насамкінець — пішли темними коридорами до західного крила будівлі УНТ.

103

Джено запропонував мені комбінезон з еластичної тканини блідо-блакитного кольору, захисні бахіли, хірургічну шапочку, гумові рукавички, маску на обличчя й навіть пластикові окуляри. Екіпірування здалося мені надмірним, складалося враження, нібито лаборант готує мене до входу в операційну, де проходитиме пересадка серця пацієнтові, зараженому вірусом ебола, та я не став сперечатися. Джено простежив, щоб перед тим, як одягти рукавички, я ретельно вимив руки дезінфектантом, і тільки потому впустив мене до операційної.

Я потрапив до просторої й добре освітленої кімнати без вікон. У центрі височіло операційне ліжко, оточене блоками апаратури з неактивними LCD-дисплеями та цілою купою різноманітних ламп на рухомих кронштейнах. Праворуч від ліжка, попід стіною, вишикувався ряд скляних шафок, ліворуч стриміли два вузькі та дуже довгі столи.

Ліжко було порожнім.

Доктор Далтон і азіат стояли ближче до протилежної від входу стіни, спинами до мене. На чоловіках були маски й шапочки, але не було окулярів. Я ступив кілька кроків уперед і побачив барокамеру. Капсула з цілковито прозорого пластику завдовжки трохи більше ніж метр знаходилася посередині між операційним ліжком і стіною. Над узголів’ям здіймалася панель з елементами керування та цифровими індикаторами. За капсулою, під самою стіною, розташовувався вентиляторний конвектор, що через гнучку трубку подавав досередини охолоджене повітря, й компресор з азотом. Сама барокамера чимось нагадувала бокс для недоношених немовлят, які ще не навчилися самостійно дихати. Я підступив іще ближче, й серце стислося. Всередині лежав Теодор. Очі заплющені, руки витягнуті вздовж тіла, шкіра лячного сіро-синього відтінку. Електроди, що проникали до камери крізь спеціальні отвори з герметичними ущільненнями, обплітали його худенькі груди та голову.

Доктор Далтон обігнув капсулу й зупинився біля конвектора — так, щоб одночасно стежити і за контролером, і за панеллю керування барокамерою. Його чорнявий колега схилився над невеликою полицею в ногах пластикової капсули. Із вени на лівій руці Тео стирчав катетер, трубка від якого виходила назовні в нижній частині капсули, а на полиці розгалужувалася на чотири рукави. Найдовший із них ішов до підвішеного на спеціальній стійці пакета з фізрозчином. До інших трьох кріпилися шприци різного розміру. Ще одну трубку — завтовшки з мій великий палець, непрозору — було виведено до кисневої маски, що повністю закривала рот і ніс хлопчака.

«Він мертвий! — тьохнуло в голові. А потім: — Ні, ні, він не може померти!» Я мусив до краю напружитися, щоб погамувати стогін і відігнати слизькі й холодні думки.

— Уже дев’яносто три[100], — спокійно констатував Енді Далтон.

— Зрозумів, — кивнув азіат. — Охолоджуємо далі.

— Присядьте тут, — Джено Кардона показав на невисокий стільчик біля лівої стіни, а сам зайняв місце за стійкою з приладами та моніторами, до яких підходили дроти від капсули. Джено помітно нервував.

Я позадкував до стільця та, залишаючись стояти, не зводив очей із барокамери.

— Де дефібрилятор?

— Що? — озирнувся на мене чорнявий.

— Як ви будете застосовувати дефібрилятор, якщо мій син постійно перебуватиме в барокамері?

Його очі злегка розширилися:

— Навіщо дефібрилятор?

У розмову втрутився Енді Далтон:

— Пане Белінськи, дефібрилятор, як можна було б здогадатися з назви, використовують під час фібриляції, коли волокна серцевого м’яза скорочуються розрізнено й нескоординовано, тож серце більше не качає кров. Дія дефібрилятора заснована на тому, що електричний імпульс зупиняє серце, після чого воно ніби як перезапускається, і в більшості випадків відновлюється нормальний ритм. У разі асистолії дефібрилятор неефективний, — він невдоволено стиснув губи. — Мироне, я зробив вам ласку, впустивши до операційної. Можете спостерігати, та, будь ласка, не втручайтесь і не заважайте нам працювати. Домовились?

Я зашарівся.

— Пробачте.

І сів.

Коли зайшов, повітря в операційній здавалося страшенно холодним, градусів 16, не більше, та вже через п’ять хвилин я обливався потом. Маска заважала дихати, волосся під шапочкою змокріло, несамовито чухалися руки, груди, спина. Я очікував на активні дії, нервозний екшен, але Кардона, Далтон і азіат просто стовбичили на своїх місцях.

— Пульс? — спитав Енді Далтон.

— Сорок два, — відповів Кардона.

— Температура? — азіат, опустивши руки, стояв біля капельниці та шприців.

— Тридцять дев’ять у камері[101], — сказав Далтон.

— Тіло — дев’яносто[102], — озвався Кардона.

— Можеш подавати холодніше? — азіат зиркнув на Далтона.

Той похитав головою.

Ще за п’ять хвилин Джено нервово переступив із ноги на ногу:

— Пульс тридцять, падає.

Я здригнувся, наче мене хльоснули батогом.

Азіат звів брови на переніссі:

— Температура тіла?

— Вісімдесят п’ять[103].

— Недостатньо.

— Пульс двадцять сім, падає.

Енді Далтон не зводив погляду з азіата:

— Пускати азот?

— Ні.

— Пульс двадцять два, рваний ритм, падає. Тиск також знижується — шістдесят на тридцять… шістдесят на двадцять…

Мене знудило. Я уявив, що трапиться, як почну блювати посеред операційної, й гіркий клубок відступив, але на Тео дивитися більше не міг.

Далтон щось натиснув на контролері конвектора:

— Ставлю майже на тридцять два[104].

— Температура тіла?

— Вісімдесят три[105], — Джено швидким рухом протер очі, закліпав. — Пульс — п’ятнадцять… докторе, пульс — чотирнадцять…

Далтон спохмурнів:

— Він не витримує. Ми ж не маємо на меті його заморозити.

Я стиснув кулаки та заплющив очі. Останнім побачив, як азіат незворушно кивнув:

— Пускай азот.

Компресор за барокамерою шумно зашипів, на якийсь час стало тихо, а потім тишу розірвав дзвінкий від напруження голос Джено:

— Зупинка дихання, — пауза; на панелі, за якою стояв лаборант, гучно пікнуло, — і-і-і… зупинка серця.

Хтось тихо шморгнув. Я розплющив очі та підхопився, від чого запаморочилось у голові. Щоб утриматися на ногах, мусив спертися на стіну. Енді Далтон строго зиркнув на мене:

— Ви о’кей? — він непомітно кивнув Джено, щоб той у разі чого перехопив мене. — Пане Белінськи?

«А це ж лише початок, — подумав я. — Найстрашніше ще попереду…»

— Він мертвий? — я не впізнавав власного голосу. Повітря в операційній скидалося на розпечені вихлопи з печі, я не міг удихнути на повні груди, перед очима все пливло. — Скажіть, він уже мертвий, так?

— Він не мертвий. Ваш син у стані контрольованої клінічної смерті, — Далтон демонстративно поглянув на наручний годинник. — Через хвилину ми повернемо його до життя. Присядьте, будь ласка.

Але я лишився на ногах.

Мені здавалося, що я швидше сам помру, ніж хвилина добіжить кінця. Почав про себе відраховувати секунди, та, напевно, інстинктивно поспішав, бо дорахував майже до ста, коли доктор Далтон промовив:

— Готовий?

— Так, — азіат поклав великий палець на поршень одного зі шприців, але не натискав.

— Пускаю кисень: 1,3 бар, сто градусів[106].

Компресор знову зашипів. Побачивши, як гіпербаричну камеру наповнює густий, наче молоко, туман, я перелякано зойкнув, хоча ще до того, як підніс руку до рота, збагнув, що це теплий кисень змішується з азотом і конденсується в об’ємі холодної капсули. Компресор продовжував функціонувати й менше ніж за хвилину висушив барокамеру. Я знову бачив Тео.

— Температура тіла — вісімдесят три, — відкарбував Джено. — Ритму немає.

Із тихим розміреним чмиханням запрацювала система штучного дихання, силоміць прокачуючи кисень через легені малюка. Тиск був чималий — груди Тео в такт чмиханню апарата ледь помітно розширювалися й опадали. Втім, шкіра зберігала неприродний моторошно-синюватий відтінок.

— Скільки з моменту зупинки? — запитав азіат.

Далтон глянув на годинник.

— Три хвилини.

Його напарник кивнув.

Нудота посилилась. Короткими конвульсивними ковтками я втягував у груди повітря й думав, що порішу себе, якщо вони не оживлять Тео. У ту мить я не розумів, як міг на таке погодитися: на моїх очах, за моєї згоди троє довбнів задушили мого сина!

— Температура тіла залишається незмінною, — проказав Джено. — Ритму немає.

— Адреналін?

— Не поспішай.

Підсвідомо я очікував, що обидва доктори боротимуться, натомість вони стояли й мовчки телющились на бездиханне посиніле тільце Теодора.

— РОБІТЬ ЩОСЬ!

Обоє повернули голови. Далтон намірився щось промовити, але в ту секунду прозвучало тихе, наче спресоване, «біп», і Джено Кардона коротко повідомив:

— Є ритм. Частота — двадцять один… двадцять чотири… зростає…

Азіат прибрав палець зі шприца з адреналіном, його плечі розслаблено опустилися. Енді Далтон видихнув, почекав кілька секунд і натиснув якусь кнопку на панелі керування барокамерою.

— Вимикаю апарат штучного дихання.

— Ритм стрибнув до сімдесяти восьми.

Далтон нахилився, наблизивши лице до пластику:

— Це добре. Він дихає… він уже дихає сам.

Тоді мені здалося, ніби в мене лопнув якийсь внутрішній орган. Гаряча змія злетіла стравоходом і обпекла горло. Я затулив рота рукою, повернувся й вискочив з операційної. Мені вдалося прошмигнути через підготовче приміщення та вилетіти в коридор до того, як, упершись руками в коліна, я, мовби із брандспойта, виблював вечерю на підлогу.

Слідом за мною з операційної вийшов Джено Кардона. Знявши хірургічну шапочку та притулившись плечем до одвірка, мовчки спостерігав, як я віддихуюся над калюжею жовтуватого блювотиння. Зрештою я випростався й утупився в латиноамериканця.

— Вам більше не можна туди, — сказав Джено.

— Мій син… — в очах стояли сльози.

— Із вашим малим усе буде добре.

104

Азіат, чийого імені я так і не дізнався, поїхав о першій ночі. Доктор Далтон до ранку не відходив від гіпербаричної камери, ні на мить не спускаючи з Теодора очей. За годину до світанку він і Джено перевезли малюка до спальні на другому поверсі. Тео все ще лишався з катетером, до круглих липучок на грудях тягнувся жмуток дротів від переносного кардіографа, а поруч із ліжком стирчав штатив із системою для внутрішньовенної інфузії, та обходився без маски та перенасиченої киснем барокамери. Далтон запевнив, що хлопчак просто спить і спатиме щонайменше до вечора.

О восьмій ранку Джено Кардона змінила Меллорі Хардисон. Після того як лаборант вирушив додому, Енді Далтон подався відсипатися до свого кабінету, а ми з Меллорі залишилися чергувати у спальні.

Опівдні я вперше після операції поїв, примусивши себе проковтнути кілька галет і трохи сиру, а ближче до четвертої пополудні до будівлі УНТ зазирнула Ліза Джин Торнтон. Очевидно, що вона ще вранці переговорила з Енді Далтоном, бо поцікавилася лише, як швидко Теодор очуняє, й нічого не розпитувала про саму операцію.

Тео прокинувся о 17:20. Заворушився, закректав, посовав ніжками й тільки потому розплющив очі. Малий був як п’яний і такий слабкий, що не зміг самотужки сісти в ліжку, хоч і відповів на кілька моїх запитань. Меллорі побігла будити Далтона. Під наглядом доктора я згодував хлопчаку півдесятка ложок курячого бульйону, після чого Енді Далтон через катетер зробив два уколи, й Тео знову заснув.

Уранці 24 серпня всі функції організму малого повністю відновилися. Тео сходив до туалету й нормально поїв, а до вечора вже грався з Меллорі, засипавши половину ліжка детальками LEGO. Після обіду зателефонувала мама й привітала з Днем Незалежності. Я розпитав про ситуацію в Україні — впродовж останніх днів геть не стежив за новинами, — після чого дав їй недовго поспілкуватися з Тео.

У четвер, 27 серпня, я вперше після операції нагадав Теодорові про Даймонда. Запитав, чи він не приходить у снах. Малюк поглянув на мене так, наче не зрозумів, про що я. Це, вочевидь, не означало, що Даймонд пішов, тож сумніви продовжували проїдати мене. Я вирішив обговорити це з Далтоном. Той сказав, що є лиш один спосіб дізнатися — ще раз зазирнути в Теодорові сни. Довго переконувати мене не довелося. Сенсу чекати не бачили, тож перший сеанс вирішили провести вже найближчої ночі.

Усього сеансів було два — із четверга на п’ятницю та з п’ятниці на суботу — Тео лягав спати із шапочкою з мікроелектродами на голові, а ми з Енді Далтоном скляними від безсоння очима вгризались у монітори в сусідній кімнаті, готові підіймати малюка, якщо побачимо щось хоч віддалено схоже на лице з ромбоподібною плямою. Першої ночі хлопчику не наснилося взагалі нічого. У ніч на суботу з інтервалом у півтори години ми продивилися чотири сни. Перші три були уривчастими та розмитими, зате останній видався яскравим і чітким, хіба що не надто приємним для Теодора: малому снилося, що за ним женуться чи то собаки, чи то схожі на ігуан істоти з собачими головами. Хай там як, але Матео Кампо в жодному зі снів не з’являвся. Навіть натяку на антропоморфну фігуру не було.

Знову ж таки: чи це доказ того, що нам вдалося спекатися Даймонда? Відсутність Матео Кампо у синових снах ще не означала його відсутності у голові малого. З іншого боку, не було нічого, що вказувало б на те, що Даймонд залишився, і мені страшенно хотілося сподіватися на краще. Я мусив триматися за це, бо більше триматися не мав за що.

У суботу Енді Далтон відпустив нас додому — тобто до будинку на березі Ліберті, — наказавши мені викинути з голови думки про клінічну смерть і повертатися до повноцінного життя. Як завжди, за місто нас відвезла Ліза Джин Торнтон. Прощаючись на під’їзній доріжці перед будинком, вона сказала, що за потреби Тереза Слейтер може приїхати та залишитися на ніч — і взагалі, на стільки ночей, на скільки потрібно. Переборовши себе, я заперечно мотнув головою, подякував і запевнив її, що впораюся сам.

Я можу довго розповідати про те, якою жахливою була перша ніч після повернення до Ліберті. Ні, ні, нічого страшного не сталося, просто я прокидався вже не від шуму, а просто від того, що засинав. Щойно очі заплющувалися, в голові спрацьовував сигнал тривоги, напружений мозок протинала тріскуча іскра, і я, з лячним шипінням цідячи повітря крізь стиснуте спазмами горло, підхоплювався. Так тривало більше ніж три години, а потім — протягом минулих двох діб я спав лиш уривками — втома зрештою взяла своє. О пів на четверту хтось наче потягнув донизу рубильник, і свідомість згасла.

О чверть по дев’ятій мене розбудив Теодор, прогудівши на вухо, що хоче їсти. Нічого готового на кухні не виявилось; я відшукав у шафці коробку з пластівцями, а в холодильнику — пляшку полуничного йогурту, залив ним пластівці та підсунув тарілку малому. Поки Тео наминав імпровізований сніданок, вийшов на веранду й набрав Лізу Торнтон. Нерівним зривистим голосом попросив її прокрутити нічні записи з камер спостереження.

Торнтон зателефонувала менш ніж за чверть години. Мені вистачило кількох перших фраз, щоби зітхнути з невимовним полегшенням: ніч минула без пригод — малюк не вставав навіть до туалету.

105

Початок вересня майже нічим не відрізнявся від кінця літа, хіба що сонце смалило не так дошкульно й почастішали дощі. Упродовж перших тижнів після операції я ніби проживав два життя водночас. Перше — зовнішнє — ідентичне тому, яке мав до операції: ми з Тео багато гуляли, засмагали, плавали в басейні, грали в Xbox One, читали книжки. Друге — потайне й невидиме, за яким сам немов стежив із боку, — вщерть наповнювали сумніви й тягучий нав’язливий страх. А що, як Даймонд повернеться? Що, як він нікуди не йшов? Іноді я навмисно відпускав Теодора подалі, а потім тихцем підкрадався й стежив за ним; ночами подовгу не засинав, приглядаючись до сина вві сні; а щоранку розпитував, що йому снилося. У першому житті я був люблячим і трохи наївним татусем зі сліпою вірою в те, що навіть найогидніша історія має право на хеппі-енд. У другому — перетворювався на безжального та в’їдливого скептика, який у невинному погляді, капризуванні чи банальному подригуванні вві сні готовий був убачати вплив Матео Кампо. Кожна спокійна ніч здавалася маленькою перемогою, тож зрештою скептик у мені почав утихомирюватися. За два тижні я не виявив жодних ознак присутності чогось стороннього у свідомості Теодора.

У суботу, 5 вересня, ми з Тео вперше після операції вибралися до Балтимора. Ліза відвезла нас до Мерилендського наукового центру[107]. Того дня з восьмої до десятої тридцять вечора в обсерваторії МНЦ проходила так звана «Планетна вечірка», під час якої відвідувачі отримували доступ до чотирьох телескопів, у які могли дивитися на Юпітер, Сатурн, Марс і Місяць.

Дорогою назад до Ліберті я повідомив Лізі Торнтон про прийняте мною рішення залишитись у США. За тиждень чи два подумував скласти екзамен на водійські права, після чого взятися за пошуки роботи в Балтиморі чи Вашингтоні. Щоправда, до того планував звозити сина до Діснейленду. Тео щонайменше двічі протягом минулого тижня згадував про парк розваг, я ж за три попередні місяці відклав чималу суму, майже 1800 доларів, із кишенькових грошей. Ліза порадила замість пертися до Діснейленду, що в Каліфорнії, полетіти до Всесвітнього центру відпочинку Волта Діснея[108], він кращий і знаходиться ближче. Я запитав, де саме. Вона сказала, що в Орландо у Флориді. Я кивнув — східне узбережжя справді ближче.

Того ж вечора, повернувшись до будинку на березі Ліберті, я забронював переліт до Орландо — 250 доларів за два квитки туди й назад, — а також готель у містечку Кіссиммі[109], найближчому до парку розваг. Тематичні готелі на території Walt Disney World Resort на початок вересня виявилися всі до одного заброньованими.

Виліт запланував на п’ятницю, 11 вересня.

106

Boeing 737 лоукост-компанії Spirit Airlines, рейс NK781, вилетів з аеропорту імені Тарґуда Маршалла об 11:15 і трохи більше ніж через дві години, о 13:20, приземлився в Міжнародному аеропорту Орландо.

Погода не радувала. Змішана зі мжичкою імла прилипала до вікон термінала B, біля якого зупинився лайнер. Сіре небо провисало, неначе мокре простирадло, нахромлюючись на хвости літаків і заповнюючи коридори терміналів холодним свинцевим напівморком. А втім, сам аеропорт справляв враження суперсучасного космопорту з іншої планети: очевидно більший, ніж у Вашингтоні, з фонтанами та прогонистими пальмами посеред терміналів, і з не менше ніж двома десятками акуратних штучних озер, що виблискували буквально всюди — під монорельсами, між терміналами, обабіч руліжних доріжок. Від аеропорту до Walt Disney World Resort курсував безкоштовний автобус, але скористатися ми ним не могли, бо забронювали готель не на території центру. Страшенно не хотілося протягом наступних днів мучитися з таксі, тож я вирішив ризикнути. Відшукав першу-ліпшу компанію з оренди авто та, підсунувши їм українське водійське посвідчення, спробував винайняти машину. На моє здивування мені не відмовили. Клерк із Avis Car Rental майже не дивився на водійські права, основне — аби все гаразд було з кредиткою. Тому вже о третій пополудні ми з малим під’їжджали до Hunter’s Creek Hotel, в якому я забронював кімнату.

Будівля Hunter’s Creek Hotel височіла на північно-західному березі озера Тохо[110] за дві сотні метрів на схід від шестисмугового шосе Джон-Янґ-паркуей, названого на честь дев’ятого за рахунком астронавта, що ступив на Місяць. У Кіссиммі половина назв так чи так стосувалася космосу — менше ніж за півсотню кілометрів на схід від містечка, на мисі Канаверал, знаходився космодром. Готель мав десять поверхів і два довгі крила, з’єднані під кутом 120°. Сформована з них тупа стрілка вказувала якраз туди — на космодром — точно на схід.

Стоянка виявилась аж через дорогу, тож довелося спершу ставити машину, а потім скакати через калюжі до входу в Hunter’s Creek Hotel. У лівій руці я ніс сумку, правою тримав Теодора, коли раптом перед входом до готелю малюк зупинився, висмикнув долоню й задер голову. Вітер куйовдив його волосся та бризкав мжичкою у лице.

— Що там? — я теж зиркнув угору.

Тео не відповів. Я пробігся очима по вікнах до самого даху, задивився на хмари, що, вируючи, мчали на захід, але нічого цікавого не зауважив.

— Що там таке?

Ще кілька секунд Тео не відривав очей чи то від горішнього поверху, чи то від чогось на даху Hunter’s Creek Hotel, а потім опустив голову й глянув назад, на стоянку, звідки ми прийшли. Я простежив за його поглядом: кількадесят легкових автомобілів, півдесятка кудлатих пальм, одноповерхові житлові будинки, придорожній магазинчик із яскравою вивіскою. Все.

— Тео?..

— Нічого.

Хлопчак відвернувся, взяв мене за руку й потягнув до готелю.

107

У мене не вистачило мізків завчасу придбати квиток через Інтернет, через що в суботу, 12 вересня, ми з Тео півтори години простовбичили в черзі перед касами. І це ще нам пощастило: був вересень, і більшість американських дітей пішла до школи. Стояння в черзі — і ще, звісно, погода — добряче попсували враження від першого дня.

Зате в неділю розпогодилось, і ми відірвалися на повну: до смеркання не вилазили з Магічного Королівства[111]. Теодора наче підмінили. Якщо в Мерилендському науковому центрі малюк швидко занудьгував і о десятій вечора, сказавши, що втомився, попросився додому, то в Магічному Королівстві я не встигав за ним. Ми обійшли майже всі «землі», покаталися на добрій половині атракціонів, і коли вже поночі повернулися до Hunter’s Creek Hotel, без перебільшення валилися з ніг. Повечерявши хот-догами, що надибали дорогою, відразу полізли під ковдру. Завтра мав бути понеділок (а отже, я сподівався, трохи менше людей), і тому запропонував Теодору піти до Королівства Тварин. Цей парк — найбільший у центрі — складався із шести зон, у кожній із яких містилися десятки екзотичних і рідкісних тварин: бенгальські тигри, нільські крокодили, африканські слони, чорні носороги, комодські варани, гепарди, пітони, удави, страуси, жирафи, леви й навіть шиплячі мадагаскарські таргани (хай там що воно, бляха, таке). Тео вислухав мене, захоплено кивнув і посміхнувся — уперше по- справжньому посміхнувся після викрадення! — й це було… не знаю… як побачити промінчик сонця наприкінці холодного й похмурого лютневого дня.

О пів на одинадцяту ми обоє спали без задніх ніг.

108

Уночі докучали кошмари. Щось моторошно-безформне, без виразних упізнаваних обрисів переслідувало мене темними вулицями незнайомого міста, раз у раз примушуючи прокидатись, тож я не надто здивувався, коли за двадцять до сьомої вчетверте чи вп’яте за ніч без усякої причини розплющив повіки. Я лежав на правому боці, обличчям до виходу на балкон, марно хапаючись за уривки снів, що вислизали зі свідомості. Цупкі темно-коричневі портьєри затуляли вікно, та понад підлогою тягнулась яскрава, немов розплавлений метал, смужка світла. Промайнула думка, що день буде погожим, і тільки після того я повернувся на лівий бік.

Теодора не було.

Що дивно — тобто, що здивувало мене значно пізніше, коли подумки повернувся до цього епізоду, — спочатку я не насторожився. Поклав руку на зім’яте простирадло й відчув тепло, яке ще зберігав матрац. Потім зиркнув на стіну, що відмежовувала простір готельного номера від ванної кімнати, й прислухався.

Тиша.

Усе ще без занепокоєння я встав із ліжка, підступив до дверей туалету і приклав до них вухо. Зсередини — жодного звуку. Відчуваючи, як у нутрощах ожили й заворушилися перші холодні черв’яки, неголосно постукав:

— Тео? Ти тут?

А тоді погляд натрапив на вимикач світла — і за мікроскопічну мить у шлунку виросла бездонна вирва, а груди водночас пронизали тисячі голок. Увімкнувши світло, я рвонув на себе двері. Всередині ванної нікого не було.

— ТЕО!

Серце несамовито застрибало в грудях, і в самих лише трусах я вискочив у готельний коридор. Спершу повернув голову праворуч. Уздовж стін тягнулися неглибокі ніші з дверима готельних номерів, метрів за двадцять від мене галерея закінчувалася вузьким вертикальним вікном. Після півтемряви своєї кімнати я мусив мружитися, та, попри це, відразу побачив, що коридор безлюдний. Навряд чи Тео зайшов до якогось із номерів. Тоді я повернув голову ліворуч. Сонячне світло з північного боку готелю було не таким яскравим та ще й уливалось у вікно під кутом, тому не досягло далеко. Лампи не працювали, і та частина коридору, що вела до ліфтів, розчинялась у темряві.

Я кинувся ліворуч і зупинився тільки тоді, коли замість затоптаного багряно-зеленого килима відчув під босими ступнями холодні плити вестибюля. На ліфтовому майданчику світла вистачало — над головою горіло кілька люмінесцентних ламп. Ні на що особливо не сподіваючись, я зазирнув у коридор південного крила.

Порожньо.

— Тео! — паніка, немов пожежа, ширилася тілом. — ТЕО-О-О!

Я очманіло крутив головою, не знаючи, за що хапатись і куди бігти, коли погляд наштовхнувся на півсферичну камеру спостереження під стелею на початку коридору в північному крилі.

«Бляха, камери! Він має бути на камерах!»

Я натиснув кнопку виклику ліфта й, подумки проклинаючи себе за те, що не здогадався вдягтися відразу, рвонув до своєї кімнати. Через півхвилини я помчав назад, з розгону застрибнув у ліфт і спустився на рецепцію.

О такій годині в холі Hunter’s Creek Hotel було малолюдно. На диванах супроти рецепції сиділи літня пара й жінка з двома дітьми. За стійкою — сонні й вим’яті після нічного чергування — стояли гладкий охоронець у сірому мішкуватому костюмі (з рацією та газовим балончиком, причепленими спереду до пояса) й невисокий худорлявий консьєрж із акуратною борідкою та носом із горбинкою.

— Доброго ранку, сер, — консьєрж умить відчув, що в мене щось трапилось. — Чим можу допомогти?

Я перевів очі на огрядного охоронця. Проскочила думка, що в костюмі він з біса схожий на мішок із апельсинами.

— Мій син… — повітря враз скінчилося, і я голосно кавкнув. Потім опустив голову, глибоко вдихнув і почав знову: — Мій син щойно зник. Я прокинувся, а його немає в номері. Знаю, у вас на поверхах мають бути камери, так? Знайдіть його, будь ласка! Подивіться, куди він пішов!

На мить запала мовчанка, я зіщулився, наготувавшись почути, що камери не працюють, або з якоїсь причини не ведуть запису, або…

— Так, сер, без проблем! — охоронець посунув консьєржа та підступив упритул до стійки. — Номер вашої кімнати?

— Вісім два три.

— Восьмий поверх, — сказав консьєрж.

«Мішок з апельсинами» кивнув і схилився над наполовину схованим за рецепцією монітором.

— Коли це сталося?

— Не більше ніж п’ять хвилин тому. Ліжко ще тепле.

— О’кей, — зосереджено туплячись в екран, він кілька разів клацнув мишею. За секунду повернув монітор до мене: — Це ваш син?

Щоби краще бачити, я перехилився через стійку. Тонкі чорні смуги розділяли екран на чотири однакові частини. Товстун тицьнув пальцем у прямокутник у верхньому лівому куті. Зображення в ньому не рухалося й виглядало наче снігом присипаним, та, попри це, я з першого погляду впізнав свого сина. Теодор був лише в трусиках і, ледь розставивши зігнуті в ліктях рученята, крокував до майданчика з ліфтами.

— Так! — вигукнув я. — Це Тео, це він! — моє серце все ще оскаженіло кидалося на ребра, проте тілом прокотилася тепла хвиля й зашпори зникли. — Простежте за ним, будь ласка, де він зараз.

— Зачекайте, — товстун розширив верхню ліву панель на весь екран, відмотав запис і натиснув Play. — Ось.

На моніторі проступила частина коридору восьмого поверху — від ліфтового майданчика й до моєї кімнати. Віддалений кінець і схоже на амбразуру вертикальне вікно не проглядалися, напевно, там висіла інша камера. Рядок із білих літер і цифр справа внизу екрана відображав час і дату — Mon | Sept 14 | 2015 | 06:36:49 — цифри в останній колонці миготіли, відраховуючи секунди. Підсунувшись упритул до монітора, я помітив, як підлогою майнула невиразна тінь: Тео відчинив двері. Наступної миті з-за одвірка вигулькнула розкошлана після сну голівка. Хлопчак пильно вивчав ліфтовий майданчик. Зрештою, кинувши швидкий погляд на коридорне вікно, він вислизнув із кімнати й обережно причинив за собою двері. Сторожко озираючись і ледь розставивши руки, Тео попрямував до ліфтів.

Я боляче закусив губу.

«Господи, невже знову? Невже все намарно?..»

Коли худорлява постать щезла з поля зору, товстун перемкнувся на наступну камеру. Тео застиг посеред ліфтового майданчика. Кілька секунд він водив головою з боку в бік, а тоді враз підскочив, неначе злякавшись різкого звуку, оглянувся, затулив кулаками обличчя й затремтів. Його очі вилазили з орбіт від страху.

— Що з ним? — наполохано закліпав товстун.

Хлопчак розвернувся до коридору, з якого прийшов, і, не прибираючи кулаків від лиця, позадкував. Він не спав — з рухів Тео я розумів, що він при пам’яті. Худеньке тіло стрясалося, малюк мотав головою — мовби запекло опирався комусь — і, схоже, плакав на повен голос.

— Там хтось є? — поцікавився консьєрж. — Він же з кимось розмовляє, так?

Я нічого не відповів, і в ту мить Тео кинувся навтікача. З розгону вдарився об скляні двері, що вели на сходовий майданчик, відлетів, упав, але тут-таки скочив на ноги, напружившись, відчинив їх і… щез із зони досяжності камери.

— Далі, — промимрив я, — на сходах.

Груди наче кислотою роз’їдало.

— Там немає камер. Чекайте, — охоронець, тримаючи великого пальця лівої руки на Alt, вказівним правої по черзі натиснув на клавіатурі цифри дев’ять, нуль і сім. Зображення на екрані перемкнулося. — Ось ваш син у коридорі дев’ятого поверху.

Я знову бачив Теодора. Він прибіг на такий самий, як на восьмому поверсі, майданчик із ліфтами (за винятком того, що на стіні поміж глибокими нішами ліфтових дверей висіла велика цифра 9 із синього скла), завернув праворуч і зник у коридорі південного крила.

— Зараз, зараз… — сапав «мішок з апельсинами».

Зображення змінилося, і переді мною постав коридор, який майже не відрізнявся від коридору восьмого поверху. Єдина відмінність — трохи інакший візерунок на килимі. І ще, можливо, до південного крила досягало більше світла. Я уважно обдивився ніші з дверима номерів — Теодора ніде не було.

— Його немає, — нервував я.

— Мабуть, проминув уже.

Товстун мав рацію. Він відмотав запис назад, і ми побачили, як Тео кулею пролетів коридором, менше ніж за секунду зникнувши із зони видимості камери. Охоронець поспіхом увів із клавіатури нові цифри та подав на монітор зображення з наступної камери. Коридор у південному крилі виглядав інакшим: не закінчувався глухим кутом, а завертав на 90° і впирався у заллятий сонячним сяйвом майданчик із кількома диванами та журнальним столиком.

Камера висіла під стелею в кутку, якраз на повороті. Теодор притиснувся спиною до стіни відразу за рогом, важко дихав, корчився й нервово переступав із ноги на ногу, наче хотів до туалету. Світло з вікна під камерою робило його таким рельєфним, що я міг розрізнити сліди від сліз на щоках і прозорі шмарклі під носом.

Спливло секунд двадцять, малюк трохи заспокоївся й наважився визирнути з-за рогу в коридор. Обережно вистромив півобличчя — й умить сховався. Потім удруге: виставив майже всю голову, затримався на секунду довше, а потім знову зачаївся.

— Що з ним? — спантеличено повторив «мішок з апельсинами».

Тео майже повністю погамував тремтіння, коли раптом підлетів угору, немов від удару. Він вистрибнув на коридор — туди, куди щойно боявся дивитися, — й у повітрі розвернувся на 180°. Приземлившись, малюк не втримався на ногах, упав на спину та закричав. На відео було видно, що Тео аж захлинається криком. Складалося враження, ніби той, на кого він чекав і так боявся, підкрався до нього ззаду. Через секунду хлопчак сперся на лікті та, допомагаючи собі ногами, поповз геть від виступу стіни, за яким щойно стояв.

Відповзши на кілька метрів, він по-котячому перекрутився, став на ноги та помчав назад до ліфтового майданчика.

— Чорт забирай, від кого він утікає? — чмихнув товстун. — Там же нікого нема!

— Де він?! — я нетерпляче показав на клавіатуру. — Знайдіть, куди він побіг далі.

Охоронець гарячково перемикався між камерами.

— Не тут… не тут… ось! — він тицьнув гладким пальцем в екран. — Викликає ліфт на десятому поверсі.

Спочатку я глипнув на рядок із датою та часом — Mon | Sept 14 | 2015 | 06:38:22 — спливло менше ніж дві хвилини відтоді, як Теодор залишив номер. На екрані він очманіло тиснув пальчиком на кнопку виклику кабіни. У малюка починалась істерика, він збуджено підскакував і дриґотів, час від часу віддаляючись від ліфта й наближаючись, але не підходячи впритул до скляних дверей, що вели на сходовий майданчик, визирав — стежив крізь них, чи ніхто не піднімається слідом.

Я заковтнув гіркий клубок, що розпирав горлянку. «Чорт забирай, що аж так налякало тебе, що ти вирішив скористатися ліфтом?» Після викрадення Тео без мене до ліфтів не заходив.

Нарешті ліфт приїхав, стулки розчахнулися, Тео пірнув до кабіни.

Товстун натиснув на клавіатурі F4, і на екрані виникла кабіна ліфта. Він відмотав до моменту, коли туди ввалився Теодор. Малюк бив по всіх кнопках, до яких дотягувався, проте двері не зачинялися.

— Чому ліфт не рушає?! — задихаючись, запитав я.

— Не знаю.

Несподівано Тео стих, позадкував від панелі з кнопками і, ледь нахиливши голову, прислухався. Швидко визирнув із ліфта й одразу сховався назад. Його тіло почало дрібно трястися, він закрутив головою, вчепився пальцями собі в щоки, душачи ридання, затулив долонями рота, потім, метнувшись убік, став у кутку за дверима ліфта. Хлопчак щосили втискався в куток, намагаючись залишатись непомітним із коридору.

На кілька секунд усе завмерло. Тео ховався за виступом кабіни, двері не зачинялися, ніщо не рухалось, і тільки цифри у правому нижньому куті екрана мигтіли, відраховуючи час.

— Він там досі сидить? — промимрив охоронець.

Консьєрж обігнув стійку, щоб подивитися на чотири цифрові табло над дверима до ліфтів, і заперечив:

— Жодного із чотирьох зараз немає на десятому.

— Він виходить! — вигукнув товстун.

Я так різко крутнув голову на вигук, що хруснула шия. На екрані Тео, закриваючи стуленими долоньками рот і частину носа, стримів на вході до кабіни й, щосили витягуючи голову, виглядав із ліфта. Заспокоївшись, малий обережно вийшов із кабіни.

Охоронець перемкнувся на камеру у вестибюлі. Не прибираючи рук від лиця, Тео притискався до стіни лівіше від ніші, що вела до кабіни. Двері ліфта залишались відчиненими.

Я вирішив, що Тео ненароком їх заблокував, і вже хотів попросити товстуна прокрутити запис далі, коли з хлопчаком дещо сталося. Щось немовби наштовхнулося на нього. Хоча ні. Радше невидима хвиля гойднула, викликавши ледь помітне здригання. Наступної миті малюк прибрав долоні від обличчя й відступив від стіни. Він завмер у центрі ліфтового майданчика — обличчям до виходу на сходовий. Руки безсило звисали вздовж тіла. Він більше не тремтів і не плакав, однак саме це жахало найбільше. Стулки ліфта повільно зійшлися, тут-таки розійшлися, потім зачинилися знову, і так кілька разів. Постоявши кілька секунд, Тео повільно наблизився до сходів і зник із зони огляду вестибюльної камери.

«Мішок з апельсинами» вивів на екран зображення з камери дев’ятого поверху, та малюк не з’являвся. Він відмотав запис назад, прокрутив уперед, потім перемкнувся на вестибюль восьмого поверху, проте все марно — Теодора ніде не було.

— Що над десятим? — випалив я.

Товстун іще більше спохмурнів:

— Нічого. Ну, тобто вихід на дах.

— Його замкнено, — попередив консьєрж.

Охоронець струснув обвислими щоками:

— Там механічний замок, ключ потрібен лише для відмикання ззовні. Зсередини їх можна відчинити, просто натиснувши ручку.

Я бачив власне відображення в дзеркалі напівстіни за рецепцією. З лиця збігла фарба, й воно стало неживим, бездушним, мов у статуї. Електронний годинник на стіні, причеплений акурат над логотипом готелю, показував 06:44. П’ять хвилин… спливло щонайменше п’ять хвилин. Я перевів переляканий погляд на охоронця. Той підтягнув штани й наказав консьєржу:

— Зателефонуй покоївкам на нижчих поверхах, опиши малого, скажи, хай шукають. Ми, — чоловік кинув погляд на мене, — піднімемося на дах.

Консьєрж метнувся до телефона.

— Дам вам знати, якщо щось… ну…

Товстун недослухав, вийшов з-за стійки, й ми заквапилися до ліфта.

109

Піднялися на десятий поверх до сходів. Здоровило у сірому костюмі спершу глипнув униз, у щілину між прольотами, та прислухався. Нічого підозрілого не виявив і тільки потому затупотів сталевими сходами до виходу на дах. Він надсадно сапав, проте рухався швидко, і я ледве встигав за ним.

Проминувши два прольоти, ми зупинилися перед громіздкими сталевими дверима з горизонтальною натискною ручкою на всю ширину. На чолі та скронях охоронця виступив піт. Він дихав так, наче пробіг три кілометри:

— Думаєте, ваш малий достатньо сильний, щоб їх відчинити?

— Думаю, так.

— Хріново.

Чоловік навалився на горизонтальну штангу — двері заскрипіли, але легко подалися — й опинився на даху. Я вискочив слідом і роззирнувся. Переді мною простягнувся плаский, укритий бітумом дах південного крила Hunter’s Creek Hotel. Де-не-де з бітумної поверхні вистромлювалися потемнілі від часу вентиляційні короби — загнуті під прямим кутом, щоб до них не потрапляла вода, й затулені проіржавілими до чорноти решітками.

Десятиповерхова будівля готелю домінувала над місцевістю. Я не ступив і трьох кроків, як у мене запаморочилося в голові. З такої висоти проглядалися приземкуваті острови озера Тохо, що майже зливались із мутно-зеленою водою, невеликий причал для катерів на північному березі, болота на сході від озера й закутані в зелень житлові котеджі на заході. Я навіть розрізняв автомобілі, що трасою 17 мчали на північ до Джексонвіла[112]. На сході сонце щойно відклеїлося від горизонту, зате з півдня насувався суцільний фронт. Найближча хмара вже пролилася дощем і тому скидалася на гігантську медузу, що повільно тягнеться на північ, волочачи сірі щупальці по землі. Хоча, певна річ, млоїло не лише від висоти. П’яти хвилин цілком вистачило для того, щоб наблизитися до краю та шугонути вниз, тож, якщо Тео хотів зістрибнути, він уже давно міг лежати розпластаний під однією зі стін готелю.

Уявивши таке, я застогнав і поточився, та охоронець підхопив мене.

— Ходімо. Малий десь тут. Звідси не так просто звалитися.

Лише після того я помітив металеву огорожу по периметру даху. Вона сягала у висоту трохи більше ніж метр — невелика перешкода як на дорослого, та практично неподоланний бар’єр для того, чий зріст не так давно перевищив сто сантиметрів.

— Тео! — покликав я.

У відповідь — байдужий шепіт вітру.

У центрі даху — відразу за будкою, з якої ми вибралися на покрівлю, — височіла увінчана антенами бетонна надбудова, ховаючи від поглядів північне крило Hunter’s Creek Hotel. Спершу я вирішив, що це котельня, та, згадавши, що ми у Флориді, припустив, що всередині розміщено фанкойли для охолодження готелю. Охоронець пробігся поглядом по видимій частині даху, після чого розвернувся й почовгав в обхід надбудови. Я метнувся слідом.

Щойно зайшли за ріг, товстун загальмував і викинув уперед праву руку.

— Он він!

Я вискочив наперед.

— Тео! — неголосний, придушений вигук.

У тіні за надбудовою знаходилися чотири величезні, обплетені трубами резервуари. До циліндричної поверхні найближчого з них було приварено драбину — Теодор стояв на ледь опуклій верхівці цього бака, обличчям до сонця.

«Живий!»

Передусім я проаналізував, чи може малий якось заподіяти собі шкоди. Бак був високим, на півметра вищим за надбудову, проте не аж таким, щоби, кинувшись із нього сторчака, зламати собі карк. До краю даху також далеко. Навіть добряче розігнавшись, Тео не дострибнув би туди. «Він може зіскочити на дах, — подумав я. — Навряд чи встигну зловити, та щонайбільше він просто заб’ється».

Увага перекинулася на резервуари.

— Що в баках?

— Вода, — долинув з-за плеча голос товстуна. — Звичайна вода.

Лівіше від місця, де стояв Тео, проглядалася масивна кришка. Хлопчак може її підважити і зіскочити в бак, але, безперечно, я встигну витягти його, перш ніж наковтається води. Серце помалу заспокоювалось.

— Усе добре, ви не хвилюйтесь, звідти він не впаде, — бубонів позаду охоронець. — Зараз ми його дістанемо.

Ми наближалися до резервуарів уздовж стіни надбудови. Поступово — як це трапляється між батьками та дітьми — переляк поступався місцем незрозумілій злості, майже агресії.

— Тео, якого біса ти туди заліз?!

Він нарешті почув і повернув голову. Якийсь час мені здавалось, наче це бачу лише я, і тільки через чверть хвилини осягнув, що заплилий жиром охоронець теж зупинився та вражено роззявив рота. Тео мовчав — губи міцно стиснуті, кутики їх опущені, — хоча з цим проблеми не було. Проблема була з очима. Вони здавались величезними — такими, ніби хлопчак роздивлявся мене крізь окуляри із двозначними діоптріями. Я мусив тричі зморгнути, щоби збагнути, що це лише ілюзія, спричинена неймовірним розширенням райдужних оболонок. З якогось дива райдужки розрослися майже до розмірів очного яблука. Щоправда, не це лякало понад усе. Ті гіпертрофовані райдужки були цілковито чорними з країв і сріблястими, мов ртуть, усередині. Я підійшов достатньо близько, щоби розгледіти, як із густої чорноти під рогівкою, звиваючись, вихоплюються вертляві вусики й, неначе крихітні чорні щупальці, тягнуться до оточених сріблом зіниць. Присягаюсь, я в житті не споглядав нічого жахливішого!

Страх паралізував мене. Складалося враження, що в легені напихають товченого льоду. Серце раз у раз підскакувало та зависало, заливаючи груди моторошною порожнечею. «Він нічого собі не заподіє, — я намагався підбадьорити себе, — треба просто зняти, стягнути його звідти, і… і…»

І що? Розбудити? Адже цього разу Теодор не спав.

— Тео, це я, твій та… — зуби клацнули, розітнувши останнє слово навпіл. Я раптом зрозумів, на що дивився Теодор, коли ми тільки приїхали з аеропорту. — НІ-І-І-І-І-І!!!..

Я помітив дроти, що розкреслювали небо над цистернами, за секунду до того, як Тео підняв праву руку й учепився в найнижчий із них. Дроти тягнулися від сталевої опори ЛЕП, що здіймалася за автомобільною стоянкою на заході від готелю, до трансформаторної підстанції, встановленої поверх надбудови за лічені кроки від баків із водою.

По-справжньому вчепитися Тео не встиг. Від дуже високої напруги на лінії електрична дуга вгризлась у простягнену долоньку ще до того, як пальці досягли провислого дроту.

Лютий, оглушливий тріск розпоров повітря, і Теодор щез у сліпучому спалахові, такому ж яскравому й убивчому, як вибух наднової. Я чіплявся поглядом за сина, поки нестерпне сяйво не обпалило очі, після чого зігнувся, інстинктивно прикривши передпліччям лице. Охоронець також затулився, а тоді впав навзнак.

Полум’я згасло так само раптово, як і спалахнуло.

Я прибрав передпліччя з-перед очей і побачив на вершині цистерни незугарну чорну скульптуру, якусь наче пародію на людське тіло, із задертою до неба обвугленою куксою, що залишилася на місці піднятої руки. Дві, три, чотири, п’ять секунд ця несамовито моторошна статуя, ледь похитуючись, стриміла на верхівці резервуара, а потім із шурхотом повалилася на дах. Зі скорченого, оплавленого на камінь тіла вилися смужки чорного диму. До отупіння безжально смерділо горілим.

Учепившись нігтями в обличчя, я опустився на коліна. Кілька секунд гойдався вперед і назад, а потім із горла із сухим закостенілим скрипом вирвався перший крик. За ним пішов другий, третій, четвертий — щораз сильніші. Я кричав знову й знову, вивергав із себе крики, нібито плювався вогнем, і нічого не міг удіяти, щоб погасити той вогонь, бо надходив він не з тіла, а з чогось глибшого, позбавленого оболонки і схованого поміж легень, з чогось, що на відміну від тіла усвідомлювало, що його навіки покалічено. Я волав так, що міг добудитися мертвих.

Зрештою моє виття обірвалося, й вітер поніс його в небо, немовби тонкий розсипчастий попіл від давно спаленого в багатті шматочка паперу.

110

Хайбол — низький широкий бокал під віскі — відкидав химерну тінь на липкувату поверхню круглого столика з лакованого дерева. Над бокалом у навскісних, проціджених крізь давно немите вікно променях ліниво кружляли закошлані пилинки. Мій столик розташувався приблизно посередині між засмальцьованою стійкою та входом до бару, проте довкола нікого не було: всі інші столи пустували, лише кілька чоловіків у яскравих квітчастих сорочках сиділи на високих стільцях за барною стійкою. Спиною до мене. Дивилися телевізор. А я дивився на хайбол і не міг пригадати, який він за рахунком. Третій? Четвертий? Бляха, дешевше стало б узяти відразу пляшку. Віскі залишалося на півпальця — в горлі пекло від випитого, а шлунок тривожно бурчав, — однак я був не проти замовити ще один. Четвертий? П’ятий? Яка, на хрін, різниця…

Двері тихо скрипнули, до бару вступив новий відвідувач. Я не піднімав голови, зауважив лише тінь, яка пропливла повз столики до стійки. Несподівано тінь зупинилася, загримів стілець, і відвідувач безцеремонно вмостився навпроти мене.

Я звів голову й тут-таки, загарчавши, відсахнувся. Інстинктивно вперся ногами в підлогу й одним поштовхом відсунувся — разом зі стільцем — від столика. Перекинув рукою хайбол — бокал покотився, розбризкуючи віскі по столу, й упав на підлогу, — та ніхто не підійшов, ніхто навіть не обернувся, щоби поглянути, що відбувається.

Переді мною, випроставшись і смиренно, ледь не по-святенницькому склавши долоні на столі, сидів Матео Кампо. Світло-сірі очі зацікавлено промацували моє лице. Ромбоподібний опік зблизька — наживо? — здавався ще жахливішим, ніж на фотографіях.

— Your kid is where he has to be, don’t worry[113], — промовив він англійською.

Обпечене алкоголем горло задерев’яніло:

— А… що… я…

Його обличчя виглядало спокійним, не злостивим, хіба трохи зверхнім. Якби не шрам, я б ніколи не звернув увагу на таке лице в натовпі.

— Здивований? Я теж, — Даймонд усміхнувся й на мить потупив очі. — Пробач за нього. Нічого особистого, не подумай, просто ти не уявляєш, як тут… — він розвів руками, — нестерпно.

Мої думки перетворилися на щось чорне. Пальці, обламуючи нігті, вгризались у дерев’яну стільницю.

— Ти… ти живий? — то було все, на що спромігся. Зовсім не те, що мав намір сказати, проте витиснув саме це.

— Ні, — заперечив він. — У тому то й проблема, що ні.

Давлячись відчаєм, я закричав:

— Ти вбив його!

— Так. Але я не міг по-інакшому.

Стіни бару засвітилися, замерехтіли, неначе електрична лампочка під час перепадів напруги. Я не розумів, що відбувається. Де я? Що це за місце?

— Чому?!

— Бо я хочу піти. Мені не вдалося, й тепер ти мусиш допомогти мені в цьому.

— Ні!

— Ти повинен вигадати…

— Ні! Ні!

— Я не прошу. У тебе немає вибору.

Я смикнувся, намагаючись устати, хотів накинутися, задушити його, та щось утримало мене на стільці. Заметавшись, я істерично загорлав:

— No! NO!! NO-O-O-O-O…

Очі розплющилися. Я розгледів над головою табло з увімкненими сигналами «Не курити» і «Застебнути ремені», відчував ремінь безпеки, що обтискав стегна, не даючи встати, бачив обламані нігті на випростаних руках і блідо-рожеві сліди крові на спинці крісла попереду, та все ще не усвідомлював, що я не в барі, а в літаку.

Витягнутий зі сну крик продовжував рватися з горлянки:

— О-О-У-У-У-У-У-У!!!

Ліза Джин Торнтон ловила мої руки, намагаючись утримати їх біля тіла.

— Тихо, Мироне, заспокойтесь, це лише сон.

— Я тебе вб’ю! Прикінчу тебе… — раптом я вмовк і ошаліло закліпав, закрутив головою. — Що… що… що це?

Підбігла стюардеса:

— У вас усе гаразд?

Я волав англійською, і то достатньо голосно, щоб мене почули в найвіддаленішому кінці салону, тож пасажири почали перелякано оглядатися. Ліза посміхнулась із таким виглядом, наче нічого не сталося, й тоном, що не припускав заперечень, відповіла:

— Так, просто поганий сон, не зважайте, він уже прокинувся.

Стюардеса неохоче відступила. Звідусіль долинало неспокійне перешіптування.

Я важко, по-собачому сáпав:

— Де я?

Ліза Торнтон здивовано глипнула на мене:

— У літаку з Орландо до Балтимора. Я прилетіла вас забрати.

Судячи з того, що шлунок майже безупинно підтискав легені, а гудіння двигунів то стишувалось, то наростало, підкоряючись командам із автомата тяги, лайнер знижувався перед посадкою.

— Де Тео?

Американка звела брови:

— А ви не… — вона розпачливо прикусила нижню губу. — Він із нами, в цьому літаку.

До тієї миті пам’ять уже повернулась, і мої плечі безсило впали, а руки обвисли між колін. Я пригадав, як, виючи, обіймав липке й гаряче тіло сина. Пригадав обвуглену та зашкарублу, немов вугілля, шкіру на худих руках, що склеїлася із кістками, й ще — найжахливіше — нестерпний запах гару. Потім, розгойдуючись, давлячись шмарклями й обгризаючи нігті, я сидів у своєму номері. У кімнаті було повно людей, зі мною розмовляли, найбільше говорив якийсь чоловік, напевно, психолог, але я його не чув. Потім невідь-звідки з’явилася Ліза Джин Торнтон — мабуть, спливло кілька годин — і теж узялася розраджувати, проте слова не досягали моїх вух. Бачив лише, як ворушаться її губи, і думав про те, скільки часу мине, поки із ніздрів вивітриться огидний сморід горілого м’яса. Все це я напрочуд чітко пам’ятав, але, присягаюсь, віддав би все, щоби забути.

Через п’ять хвилин після мого пробудження літак м’яко торкнувся злітно-посадкової смуги. Коли швидкість знизилася до необхідного для маневрування рівня, з динаміків полився спокійний голос командира екіпажу:

— Пані та панове, ласкаво просимо до міжнародного аеропорту Балтимор — Вашингтон. Місцевий час — дев’ята двадцять, температура — п’ятдесят сім градусів[114]. Для вашої безпеки та комфорту, будь ласка, залишайтеся на місцях до вимкнення сигналу «Застебнути ремені безпеки». Від імені Spirit Airlines і всього екіпажу я хотів би подякувати вам за те, що скористалися послугами нашої авіакомпанії. Ми з нетерпінням чекатимемо на вас на борту в найближчому майбутньому. Бажаю вам гарного вечора!

Я сидів біля проходу, проте дивився у вікно. Небо за ілюмінатором було темне — майже ніч. Десь далеко за краєчком крила пропливали всіяні вогнями пагорби, очевидно, передмістя Вашингтона. Лайнер, плавно розвертаючись, прямував до ґейта.

Ліза Торнтон накрила мою долоню своєю:

— Відвезти вас до будинку біля водосховища?

— Що?

— Мені неважко. Можу відвезти вас до будинку, де…

— Не треба, — вирвавши долоню, я різко мотнув головою, — я залишуся на ніч у Балтиморі.

2 липня 2015—18 травня 2016

Рівне, Україна

Післямова автора

Абсолютна більшість описаних у романі місць, вулиць і будівель є справжньою. Виняток становлять Балтиморське відділення УНТ ЦРУ (лабораторії не існує, принаймні в тому місці, де я її помістив) і Hunter’s Creek Hotel. На півдні Кіссиммі, на місці готелю, — пустир. Використані у книзі технології, як-от розпізнавання візуальних образів за сигналами з кори головного мозку чи контрольована клінічна смерть, також є реальними. Безперечно, я вигадав розроблений доктором Далтоном мозковий сканер і дещо завищив його можливості порівняно з реальними апаратами, та за умови подальшої мініатюризації мозкових вокселів не бачу принципових перешкод для появи у близькому майбутньому подібних систем, які даватимуть змогу зчитувати сни з аналогічною до описаної у романі чіткістю. Як завжди, я намагався описувати події максимально реалістично, якщо десь і трапляються неточності чи помилки, провина за них повністю лежить на мені.

«Зазирни у мої сни» не було б завершено без підтримки й допомоги дорогих мені людей. Насамперед дякую Тані Кідрук, яка примусила писати так, як не писав ніколи, і яка — хай би як важко ставало — не дозволяла забути, що це лише початок довгого шляху.

Дякую Марку Оплачку, який звично перебирав на себе частину «брудної» роботи, пов’язаної з організацією туру та проведенням лекцій науково-популярного проекту Quantum.

Хочу відзначити рідерів, яким цього року довелося добряче попітніти й які зробили все, щоби фінальний текст «Зазирни у мої сни» вийшов відчутно якіснішим і цікавішим порівняно з тим, яким був, скажімо так, під час народження. Отже, дякую Тані Кідрук, Андрієві Новікову, Марку Оплачку, Володимиру Яковлєву, Тетяні Сапсай, Ігореві Дунцю, Людмилі Середі, Настасії Євдокимовій, Святославу Кіралю, Наті Болібрух та Олександру «Родріґесу» В’юну (хештег — #кум_Кідрука), які не жалкували свого часу та своїх очей і допомагали «вичищати» рукопис. Окремо дякую Олі Соколовській за пояснення порядку дій (станом на початок літа 2015-го, до реформи) українських правоохоронних органів у разі викрадення дитини.

Не можу не згадати своїх «волонтигрів» — велику, дружню та, безсумнівно, найкращу в усій довбаній галактиці команду волонтерів, чия самовіддана праця вивела і презентації, і лекції проекту Quantum на новий рівень. Ось повний склад #MK_team станом на початок літа 2016-го: Саша Давидчук, Оксана Карпишин, Андрій Новіков, Діма Дорошенко, Жанна Микуляк, Настя Кізима, Іра Садолінська, Саша Каркіщенко, Таня Гумен, Настя Соболєва, Юля Черевко, Лєра Ковтун, Настя Дорощук, Василь Дорошенко, Люба Кривуца, Романа Яремин, Юля Близнюк, Марта Вудс, Настя Кобенко, Назар Жовнір, Макс Панченко, Соломія Беген, Наталя Лінник, Марія Луценко й Марина Лимеренко. Феллас, дякую вам усім, але не розслабляймося! Попереду на нас чекають іще більші виклики (хештег — #нашляхудоОлімпійського) й цього року, можливо, навіть невелике поповнення. Готуйтеся муштрувати новачків!

Також уже традиційно дякую tour crew — людям, що допомагали й допомагають організовувати презентації в усіх куточках України. Серед них: Вікторія Дикобраз, Аня Невірковець і Маргарита Самборська з рівненської організації «Література. РВ»; Олександр Шеремета й Ольга Комарова; Ельвіра Яцута, Таня Бондарчук та Іванка Антонюк з луцького мистецького об’єднання «Стендаль»; Юрій Матевощук, Зоряна Биндас та Ігор Білик; Катруся Танчак та її мама, Романа Яремин, Ігор Дунець і Вася Кімейчук; Марина Лібанова; Олександр Топорівський; Іра Яніцька; Інна Масленчук і Дар’я Шевчук із вінницького творчого об’єднання Artgnosis; Євгенія Новачок; Кирило Поліщук, Артем Дубовик і Оксана Дубовик; Андрій Рак і вся команда харківської івент-агенції «Мураха», а також Анна Соболєва; Олександр Ткаченко, Роман «Містер Коржик» Грицун, Іра «Коржик», Роман Повзик та інші з полтавського мистецького об’єднання Magnum Opus; Людмила Фіть, Антоніна Захарченко, Марина Сухенко, Аліна Тимченко й інші з організації «Книжковий Маестро» з Черкас; Галина Дольник; Ольга Шевцова та Катерина Суліменко; Євгенія Вірлич; Олена Каріх, Олена Міцура, Катерина Заговора, Тетяна Майборода, Ксенія Кривич, Світлана Нікітіна, Наталя Марковчина, Марина Герасименко, Юля Скомороха й Ольга Середа із Сум. Окремо — як завжди — спасибі всім Померенкам у Франику.

Пробачте, якщо когось забув! Я ненавмисно!

Дякую батькам, які підтримують завжди й у всьому, а ще — сестрі, яка незмінно постачає книги. Без вас мені нічого б не вдалося.

Ну й насамкінець — кажу спасибі всім, хто ходить на презентації, слухає мої лекції і читає мої книги. Без вас не було б мене, і, будьте певні, я про це не забуваю. Ви прочитали — почули — мою історію, й дуже сподіваюсь, вона вас вразила. А тепер я хочу почути вас. Пишіть свої відгуки в соціальних мережах і позначайте їх хештегами #ЗУМС або #ЗазирниУМоїСни. Буду радий дізнатися вашу думку.

fb.com/kidruk

vk.com/max_kidruk_writer

twitter.com/max_kidruk

Перелік музичних творів, рекомендованих для прослуховування під час читання

1. Disturbed — Open Your Eyes.

2. Spineshank — Nothing Left For Me.

3. Iron Maiden — Tears Of A Clown.

4. W.A.S.P. — Fallen Under.

5. Halestorm — The Reckoning.

6. Amorphis — Sacrifice.

7. Black Veil Brides — In The End.

8. O.Torvald — Крик.

9. Three Days Grace — Unbreakable Heart.

10. Papa Roach — Love Me Till It Hurts.

11. Three Days Grace — Give Me A Reason.

12. Amorphis — The Four Wise Ones.

13. The Offspring — A Lot Like Me.

14. Disturbed — Who.

15. O.Torvald — Все з початку.

16. Amorphis — Tree Of Ages.

17. Iron Maiden — The Red And The Black.

18. Iron Maiden — When The Wild Wind Blows.

19. Kozak System — Коли вона.

20. Onuka — Misto.

21. Kamelot — Under Grey Skies.

22. Alison Krauss — When You Say Nothing At All.

23. Guns N’ Roses — Civil War.

24. O.Torvald — Не грузи.

25. Onuka — Time.

26. Black Veil Brides — Lost It All.

27. Фіолет — 21 грам.

Примітки

1

Балтимор (англ. Baltimore) — порт і місто в штаті Мериленд, США, розташоване на північний схід від Вашингтона. Населення — 623 тисячі жителів.

2

Орландо — місто у центрі штату Флорида на Флоридському півострові. Населення — 220 тисяч осіб (агломерація — 2,6 млн.).

3

Теодор Уілсон (1912–1986) — культовий джазовий піаніст, який акомпанував таким зіркам, як Луї Армстронг, Біллі Холідей та Елла Фіцджеральд.

4

Дайана Кролл (нар. 1964) — канадська джазова співачка, володарка п’яти премій «Ґреммі».

5

Нора Джонс (нар. 1979) — американська джазова співачка, композитор, володарка дев’яти премій «Ґреммі». Продала понад 50 мільйонів копій своїх альбомів по всьому світу.

6

Алан Джексон (нар. 1958) — один із найвідоміших американських співаків у стилі кантрі, володар двох премій «Ґреммі».

7

Опале листя летить повз моє вікно / Осіннє листя — багряне та золоте / Я бачу твої губи, а літо цілує / Засмаглу руку, що я колись тримала (англ.).

8

Блюґрасс — музичний стиль, започаткований в американському штаті Кентуккі (назва стилю походить від назви однорічної рослини тонконога, англ. bluegrass, поширеної в цьому штаті). Блюґрасс є симбіозом музики іммігрантів із Британських островів, афроамериканського джазу та блюзу, а також ірландських і шотландських народних мотивів. Блюґрасс — винятково акустичний стиль; електричні інструменти для виконання творів цього музичного стилю не використовують.

9

Jewel (нар. 1974) — американська співачка й композитор у стилі поп-рок і кантрі.

10

Пісня Jewel з альбому «0304» 2003-го.

11

Лежу в ліжку, чую цокання годинника / І думаю про тебе (англ.).

12

Я — МАТЕО КАМПО (англ.).

13

Retard (англ. гальмувати) — лайливе слово, що використовують для називання людей із психічними розладами (гальмо).

14

Я насправді не поганий, / я просто зітканий з поганих речей (англ.).

15

Охоче люди вірять у те, чого бажають (лат.).

16

Доброго ранку, пане Белінськи! Ви не могли б приділити нам трохи часу? (англ.).

17

Мені не потрібні ваші довбані Біблії (англ.).

18

Los Rastrojos — колумбійська злочинна організація, заснована 2004 року. На сьогодні — один із чотирьох найбільш впливових наркокартелів Колумбії: нараховує 1500 членів.

19

Південна Нижня Каліфорнія (ісп. Baja California Sur) — штат у Мексиці, в південній частині півострова Нижня Каліфорнія.

20

Тіхуанський картель (ісп. Cártel de Tijuana) — заснована 1989-го на північному заході Мексики злочинна організація, що тривалий час була найбільшим постачальником кокаїну з Мексики до США. З 2006 року почала поступатися впливом іншим кримінальним організаціям. На сьогодні впливом картелю охоплено місто Тіхуана й околиці. Чисельність у період найбільшого розквіту — 1000 бійців.

21

GAFE (ісп. Grupo Aeromóvil de Fuerzas Especiales) — група аеромобільних сил спеціального призначення.

22

Північна Нижня Каліфорнія, або просто Нижня Каліфорнія (ісп. Baja California) — штат на північному заході Мексики, у північній частині півострова Нижня Каліфорнія.

23

42 вузли = 77,78 км/год.

24

USCGC (англ., скор. від United States Coast Guard Cutter) — куттер Берегової охорони Сполучених Штатів. Куттер — однощоглове вітрильне судно, яке у XVII–XX століттях використовували для розвідки, а також на службі берегової охорони. Після Другої світової війни у Береговій охороні США терміном куттер позначають кораблі з високим рівнем автономності, тобто придатні до дальнього плавання на відміну від прибережних і рейдових катерів. Український аналог — прикордонний сторожовий корабель (ПСКР).

25

28 вузлів = 51,86 км/год.

26

Колумбійських наркоконтрабандистів спіймано на спробі доправити $890-мільйонну партію кокаїну до Сполучених Штатів (англ.).

27

ФБР у затоці Каліфорнія вилучає кокаїну на $890 мільйонів: «один із найбільших уловів за останній час» (англ.).

28

Вилучено найбільший із 1991 року вантаж наркотиків: партію кокаїну вартістю $890 мільйонів було перехоплено біля берегів Мексики (англ.).

29

Понад 30 тонн кокаїну вилучено зі швидкісного човна в затоці Каліфорнія (англ.).

30

ФБР конфіскує 40 тонн колумбійського кокаїну, найбільше вилучення впродовж минулих років (англ.).

31

Лебединка — неофіційна назва парку відпочинку в центрі Рівного з невеликою водоймою посередині, на яку влітку випускають лебедів із міського зоопарку. Офіційна назва — Парк молоді.

32

Електромітка — невелика ділянка пошкодженого шкірного покриву в місці контакту із провідником електричного струму значної сили та (або) напруги.

33

Здолбунів — місто у Рівненській області, розташоване за 12 кілометрів на південь від Рівного, великий залізничний вузол. Населення — 25 тисяч жителів.

34

Квасилів — селище міського типу в Рівненському районі Рівненської області, затиснуте між Здолбуновом і Рівне. Населення — 7500 мешканців.

35

Сучасний житловий масив на півдні Рівного.

36

Alpha-Trader — професійний додаток для пристроїв Apple, що забезпечує перегляд у режимі реального часу й аналіз біржової й іншої бізнесової інформації.

37

BarMax CA — розроблена Гарвардською бізнес-школою навчальна програма з підготовки до складання державного екзамену для вступу до колегії адвокатів.

38

CyberTuner — Apple-додаток для професійних настроювачів піаніно.

39

Грабник — район у Рівному, що отримав назву від вулиці Грабника та старого, ще польського кладовища, що тягнеться вздовж неї. До Другої світової кладовище було східною околицею міста. Вулицю Грушевського від Грабника відділяють два квартали, забудовані одно- та двоповерховими котеджами.

40

Modus operandi (лат.) — фраза, що приблизно означає «метод/спосіб дії». В юриспруденції її використовують для опису способу скоєння злочину. У неюридичному сенсі фразою послуговуються для опису чиїхось звичок, манери роботи, способу функціонування.

41

Стрілянина в Сан-Хуан-де-ла-Коста (англ.).

42

Екіпаж, зайняти місця для зльоту (англ.).

43

Тарґуд Маршалл (англ. Thurgood Marshall, 1908–1993) — учасник руху за громадянські права, перший афроамериканець, який 1967-го став членом Верховного Суду США.

44

Southwest Airlines — найбільша у світі та США за кількістю перевезених пасажирів лоу-кост авіакомпанія, заснована 1971 року. Флот складається із 684 літаків Boeing 737.

45

Interstate 95 (I-95) — головне шосе східного узбережжя США завдовжки 3000 км, що проходить уздовж узбережжя Атлантичного океану, з’єднуючи між собою штат Флорида та регіон Нова Англія.

46

Interstate 83 (І-83) — міжштатна автострада, що сполучає Балтимор, штат Мериленд, із Харрісбургом, штат Пенсильванія.

47

Біллі Холідей (англ. Billie Holiday, 1915–1959) — видатна афроамериканська джазова співачка.

48

Interstate 795 (I-795), також відома як Північно-Західна Автострада — дев’ятимильна (14 км) магістраль, що сполучає північно-західні околиці Балтимора (Пайксвілль, Оуінґс Міллс, Рейстерстаун) із балтиморською кільцевою автодорогою (Interstate 695).

49

КАРТЕЛЬ: Тіхуанський картель / ПРІЗВИСЬКА: Барон / ДАТА НАРОДЖЕННЯ: 21 квітня 1979-го / АЛЬТЕРНАТИВНА ДАТА НАРОДЖЕННЯ: 11 грудня 1977-го / МІСЦЕ НАРОДЖЕННЯ: Тіхуана, Мексика / НАЦІОНАЛЬНІСТЬ: мексиканець / ГРОМАДЯНСТВО: Мексика / ЗРІСТ: 6 футів 1 дюйм (1,85 м) / ВАГА: 198 фунтів (89,8 кг) / КОЛІР ВОЛОССЯ: чорний / КОЛІР ОЧЕЙ: коричневий.

50

Ліквідований (англ.).

51

Рейстерстаун — немуніципальна міжобщинна територія в окрузі Балтимор, що знаходиться під безпосереднім управлінням штату Мериленд, розташована на північному заході від міста Балтимор. Населення — 26 тисяч осіб.

52

Пане Белінськи? Заходьте! (англ.).

53

Квотербек (англ. quarterback) — лідер команди нападу в американському футболі. Квотербек отримує м’яч практично в усіх розіграшах і є відповідальним за вибір ігрової комбінації та її виконання.

54

Cincinnati Bengals — заснована 1968 року професійна команда з американського футболу, розташована в місті Цинциннаті, штат Огайо. Команда належить до Північного дивізіону Американської футбольної конференції Національної футбольної ліги. До сьогодні не виграла жодного Супер Боулу.

55

Baltimore Ravens — заснована 1996 року професійна команда з американського футболу, розташована в місті Балтимор, штат Мериленд. Команда належить до Північного дивізіону Американської футбольної конференції Національної футбольної ліги — того самого дивізіону, що й Cincinnati Bengals, тобто Ravens і Bengals зустрічаються регулярно двічі за сезон. У сезоні 2014 року в обох зустрічах перемогу з рахунком 23–16 та 27–24 здобули Cincinnati Bengals. Водночас двічі — 2000-го та 2012-го — Baltimore Ravens вигравали Супер Боул.

56

Велика червона пляма (ВЧП) — атмосферне утворення на Юпітері, відкрите астрономом Джованні Кассіні 1665 року. Є гігантським вихором-антициклоном 24–40 тисяч км завдовжки та 12–14 тисяч км завширшки. Розміри плями постійно змінюються із загальною тенденцією — до зменшення; 100 років тому ВЧП виглядала вдвічі більшою.

57

Штучні нейронні мережі — математичні моделі, а також їхня програмна реалізація, що імітують діяльність біологічних нейронних мереж — мереж із нервових клітин живого організму. Ключовим елементом штучних нейронних мереж виступає штучний нейрон як модель одиничної нервової клітини мозку, нейрона.

58

Стів Мартін (нар. 1945) — американський актор, комік, письменник, сценарист і продюсер, відомий за фільмами «Батько нареченої», «Рожева пантера» та ін.

59

Інспектор Жак Клузо — вигаданий персонаж, головний герой серії фільмів «Рожева пантера».

60

Досліди, проведені Джеком Ґеллентом, не є вигадкою автора. Записані «з мозку» відео можна знайти на YouTube, наприклад, ось тут — https://youtu.be/nsjDnYxJ0bo.

61

35 дюймів = 88,9 см.

62

ЦРУ — Управління науки й техніки (УНТ) — Балтиморське відділення (англ.).

63

65° за Фаренгейтом = 18,3 °C.

64

Вакуоля — обмежена мембраною вільноплаваюча частина еукаріотної клітини, що виконує різні функції, як-то: секреція, зберігання поживних речовин тощо. Вакуолі особливо помітні в клітинах рослин і грибів.

65

Дельта-ритм (δ-ритм або дельта-хвилі) — складник електроенцефалограми людини, що є високоамплітудними коливаннями електричного потенціалу з частотою від 1 до 4 Гц. Дельта-ритм реєструють під час глибокого — і природного, і наркотичного — сну, а також під час коми.

66

«Що впало, те пропало» (англ. Finders Keepers) — роман Стівена Кінга, друга частина трилогії про детектива Білла Ходжеса, опублікований у США 2 червня 2015-го.

67

Мартін Содомка (чеськ. Martin Sodomka, нар. 1968) — чеський ілюстратор, дизайнер, письменник, автор дитячих книжок.

68

Авіагоризонт — гіроскопічний авіаційний прилад для вимірювання крену й тангажу літака під час польоту. Спостерігаючи за розташуванням зображеного на шкалі авіагоризонту силуету літака, пілот визначає місцерозташування свого літального апарата щодо горизонту.

69

Шпангоути, нервюри — дерев’яні або металеві поперечні елементи в каркасі літального апарата, що забезпечують жорсткість обшивки та запобігають її деформації.

70

Період — проміжок часу, протягом якого відбувається повторення циклічного процесу, наприклад, одне коливання на графіку.

71

Колірний тест Люшера — психологічний тест, розроблений швейцарським психологом Максом Люшером 1947 року для діагностування нервово-психічного стану людини. Полягає у вибору найбільш приємного кольору серед багатьох запропонованих наборів кольорів.

72

Норвуд, штат Массачусетс — населений пункт без окремого муніципального управління, частина агломерації Великий Бостон. Населення — 31600 осіб.

73

Норвуд, штат Нью-Джерсі — містечко у штаті Нью-Джерсі. Населення — 5700 осіб.

74

Норвуд, штат Огайо — друге за чисельністю населення місто в окрузі Гамільтон, штат Огайо, анклав Цинциннаті. Населення — 19200 осіб.

75

Норвуд, штат Пенсильванія — містечко в окрузі Делавер, штат Пенсильванія. Населення — 5900 осіб.

76

Заробітна платня агента ФБР у Норвуді, Нью-Джерсі (англ.).

77

Студенти Норвуда заробляють значки джуніор-агентів ФБР (англ.).

78

Агент Оллстейт, Норвуд, Нью-Джерсі — страхування життя, будинків та автомобілів (англ.).

79

Ель-Кахон (El Cajon) — місто в окрузі Сан-Дієго, штат Каліфорнія, неподалік мексиканського кордону. Розташоване в долині, щільно оточеній горами. Назва походить від ісп. el cajon, що означає «ящик», або «шухляда». Населення — 103 тисячі жителів.

80

«Дайте миру шанс» (англ.) — назва пісні Джона Леннона.

81

Бейкерсфілд (англ. Bakersfield) — місто в окрузі Керн, штат Каліфорнія. Населення — 348 тисяч жителів.

82

Сан-Дієго (англ. San Diego) — велике місто на південному заході штату Каліфорнія, восьме за розміром у США, із населенням 1 млн. 356 тисяч жителів.

83

Diamond із англ. означає також «ромб». У гральних картах diamonds — це масть бубна.

84

Сіналоа, або Тихоокеанський картель (ісп. Sinaloa) — на сьогодні найбільший наркокартель Мексики, що має вплив у центральній і північній її частинах.

85

Ескондідо (англ. Escondido) — місто в окрузі Сан-Дієго, штат Каліфорнія, із населенням 144 тисячі жителів.

86

За адресою Лорд-Балтимор-драйв, 2600, район Віндзор-Мілл, Західний Балтимор розташовано штаб-квартиру ФБР у Балтиморі.

87

Пуерто-Рико має статус «неприєднаної організованої території» (англ. unincorporated organized territory) під юрисдикцією США, тобто країна визнає верховну владу Конгресу США, але має власні конституцію, законодавчу, виконавчу й судову влади. Жителів Пуерто-Рико вважають громадянами США, а тому вони мають американський паспорт і водночас — оскільки територія не є частиною США — не мають права брати участь у виборах президента, не мають представника у Конгресі тощо. Загалом пуерториканський паспорт — це звичайний паспорт громадянина США за винятком того, що його носії відчутно обмежені в політичних правах.

88

Freightliner Trucks, Peterbilt Motors Company — найкрупніші виробники тягачів і вантажівок у США.

89

Chloraseptic — спрей від ангіни — вишневий — 6 унцій (англ.).

90

Інформація про препарат — Активний інгредієнт — Фенол 1,4 % — Оральний анестетик (англ.).

91

Барбітурати (лат. Barbiturate) — група лікарських засобів, похідні барбітурової кислоти, що дають змогу ефективно пригнічувати центральну нервову систему людини.

92

Епілептичний статус — стан, за якого епілептичні напади йдуть один за одним, тривають більше ніж 30 хвилин і у проміжках між ними хворий не приходить до тями.

93

Дуга аорти — частина аорти, основної артерії кровоносної системи людини, відразу за лівим шлуночком серця.

94

Глибока гіпотермічна зупинка кровообігу (англ.).

95

Портативна (на одного пацієнта) герметична камера для підтримання тиску, що більший за атмосферний. У медицині використовують для гіпербаричної оксигенації, тобто для забезпечення вдихання кисню за підвищеного тиску.

96

Тіопентал натрію (брутто-формула C11H18N2O2S) — засіб для неінгаляційного наркозу ультракороткої дії. Великі дози застосовують для індукування штучної коми; нетерапевтичні (летальні) дози — для присипляння тварин, а в окремих штатах США — для смертельних ін’єкцій засудженим до смертної кари.

97

Dayroom (букв. англ. денна кімната) — кімната для відпочинку в денний час у якій-небудь установі.

98

Ідеться про один із чотирьох товариських матчів так званого «передсезоння» НФЛ, які зазвичай проходять у серпні. Під час цих матчів на поле мають право виходити гравці, що не належать клубові (вільні агенти), але які тренувалися з командою впродовж міжсезоння. Якщо їхні дії справляють враження на тренера, до початку регулярного чемпіонату з ними укладають контракт, що надає їм статус повноцінних гравців клубу.

99

Джо Флакко (нар. 1986) — квотербек Baltimore Ravens з 2008 року.

100

Ідеться про температуру за шкалою Фаренгейта. 93 °F = 33,9 °C.

101

3,9 °C.

102

32,2 °C.

103

29,4 °C.

104

0 °C.

105

28,3 °C.

106

37,7 °C.

107

Мерилендський науковий центр, МНЦ (англ. Maryland Science Center) — відкритий 1976-го культурно-освітній і науковий заклад у центрі Балтимора, що складається з історичного музею, планетарію й обсерваторії.

108

Усесвітній центр відпочинку Волта Діснея (англ. Walt Disney World Resort) — відкритий 1971-го найбільший і найбільш відвідуваний центр розваг у світі, що має загальну площу 122 км2. Розташований на південний захід від міста Орландо, штат Флорида.

109

Кіссиммі (англ. Kissimmee) — місто в окрузі Оцеола, Флорида. Населення — 60 тисяч жителів. Його вважають південним передмістям Орландо.

110

Озеро Тохо (повна назва — Тохопекаліга) — найбільше озеро в окрузі Оцеола, штат Флорида.

111

Один із чотирьох основних тематичних парків у Всесвітньому центрі відпочинку Волта Діснея.

112

Джексонвіл (англ. Jacksonville) — найбільше у штаті Флорида місто. Населення — 853 тисячі жителів.

113

Твій малий там, де потрібно, не переживай (англ.).

114

13,9 °C.

Content

Макс Кідрук. Зазирни у мої сни

Частина 1

Частина 2

Частина 3

Післямова автора

Перелік музичних творів, рекомендованих для прослуховування під час читання

Примітки