Патрик Нес

Часът на чудовището

(по идея на Шавон Доуд)

На Шавон

Тази творба е художествено произведение. Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора, а в случай, че съществуват реално, са използвани художествено. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

Казват, човек е млад само веднъж, но не продължава ли този единствен път твърде дълго? Човек е млад повече години, отколкото може да понесе.

Хилари Мантъл, „Експеримент с любовта“

Бележка от автора

Така и никога не срещнах Шавон Доуд лично. Познавам я само така, както я познават повечето от вас — чрез великолепните ѝ книги. Четири романа за тийнейджъри, от които човек може да настръхне. Два от тях са публикувани приживе на авторката, а другите два — едва след ненавременната ѝ кончина. Ако не сте ги чели, коригирайте този пропуск незабавно.

Това щеше да бъде нейната пета книга. Беше очертала героите и мястото на действието, беше набелязала и началото. Единственото, което не ѝ достигна, беше време, за да довърши започнатото.

Когато ме попитаха дали бих помислил върху възможността да превърна бележките ѝ в цялостна книга, аз се поколебах. Онова, което не бих сторил — което просто не можех да сторя — беше да имитирам автентичния глас на писателката. Това щеше да бъде лоша услуга към нея, към читателите и най-вече към разказаната история. Не смятам, че доброто словесно изкуство изобщо може да се създава чрез имитация.

Работата обаче е там, че добрите идеи обикновено генерират още и още идеи. Преди дори да се усетя, идеите на Шавон породиха у мен мои собствени образи и аз усетих онзи непреодолим порив, за който всеки писател копнее: поривът да започне да изписва думите, поривът да разкаже история.

Почувствах се — и до днес се чувствам — така, сякаш ми предават щафета, сякаш един особено талантлив автор поставя в ръцете ми своята история и казва: „Давай. Тичай напред с нея. Създай тревога“. Това и се опитах да сторя. Докато работех, ме ръководеше една-едничка мисъл: да напиша книга, която самата Шавон би харесала. Никакви други фактори нямаха значение.

А сега е време да предам щафетата на вас. Историите не остават при писателите, макар че често писателят е началото на пътя за една история. Ето историята, която създадохме Шавон и аз. А сега давайте. Тичайте напред с нея.

Създайте тревога.

Патрик Нес

Лондон, февруари 2011 г.

Часът на чудовището

Чудовището се появи точно след полунощ. Като всички чудовища.

Конър беше буден, когато то дойде.

Беше сънувал кошмар. Е, не просто какъв да е кошмар. Беше сънувал кошмара. Кошмарът, който напоследък често сънуваше. Онзи с мрака, с вихъра и с писъците. Онзи с ръцете, които се изплъзваха от хватката му, независимо колко силно стискаше и се мъчеше да ги задържи. Кошмарът, който винаги свършваше със…

— Махай се — прошепна Конър в тъмнината на спалнята и заизбутва кошмара назад, за да не му позволи да го последва в света на будните. — Махай се веднага.

Хвърли поглед към часовника, който майка му беше сложила на нощното шкафче. 12:07. Седем минути след полунощ. Човек не биваше да е буден толкова късно в нощ преди работен ден. Със сигурност не и в неделя срещу понеделник.

Не беше разказал на никого за кошмара. Не беше разказал на майка си, о, не, нито на никого другиго, не беше разказал и на татко си, докато провеждаха редовните си (относително редовни) разговори по телефона, определено не беше разказал на баба си, нито на някого в училище. Категорично не.

Никой никога не биваше да узнава онова, което се случваше в кошмара.

Конър запримигва уморено срещу пустата стая, после сбръчка вежди. Нещо не беше наред. Седна в леглото разсънен. Кошмарът вече се изплъзваше от ума му, но тук наоколо витаеше нещо, което не можеше да бъде точно назовано, нещо различно, нещо…

Конър се заслуша, напрегна се срещу тишината, но долови само мълчанието на къщата, от време на време някое припукване от пустия приземен етаж или шумоленето на завивки от съседната стая, където спеше майка му.

Нищо.

И тогава го чу. Чу онова, което всъщност го беше събудило.

Някой го викаше по име.

Конър.

Заля го паника и стомахът му се сви. Нима то го беше последвало? Нима някак си беше прекрачило вън от кошмара и…

— Не ставай глупав — рече си Конър сам. — Твърде голям си за чудовища.

Точно така. Преди месец беше станал на тринайсет години. Чудовищата бяха за бебетата. Чудовищата бяха за онези, които си подмокряха леглото нощем. Чудовищата бяха за…

Конър.

Ето пак. Конър преглътна. Октомври беше необичайно топъл и прозорецът на стаята беше отворен. Може би ветрецът полюляваше завесите и те шумоляха като…

Конър.

Хубаво де, не е ветрецът. Определено чуваше глас, непознат глас. Със сигурност не беше гласът на майка му. Въобще не беше женски глас и за един смахнат миг Конър се зачуди дали татко му не е пристигнал тайно от Америка, за да го изненада, самолетът е кацнал твърде късно, той не е можел да звънне предварително и е решил направо да…

Конър.

Не. Не беше татко му. В този глас звънтеше една струна, една чудовищна струна, дива и хищна.

Тогава отвън долетя остро скърцане на дърво, сякаш нещо огромно крачеше по дъсчен под.

Конър не искаше да поглежда навън. Но в същото време една част от него повече от всичко на света желаеше да надникне и да види какво приближава.

Вече напълно буден, той избута завивките, стана от леглото и отиде до прозореца. Под бледата лунна светлина ясно видя черковната камбанария горе на малкото хълмче зад къщата, хълмчето, край което извиваха железопътните релси — две стоманени ленти, грейнали матово в нощта. Луната осветяваше и гробището до черквата, осеяно с надгробни камъни със заличени от времето надписи.

Конър виждаше и грамадното тисово дърво, което се извисяваше в средата на гробището: толкова старо, че изглеждате направено от същите камъни, от които беше изградена черквата. Момчето знаеше, че дървото е тис, защото майка му му беше казала това. Беше му го казала два пъти — веднъж, когато беше още малък, за да го предупреди да не яде отровните плодчета от клоните му, и втори път миналата година, по времето, когато започна да се застоява неподвижна, взряна през кухненския прозорец с особено изражение на лицето. Загледаше ли се навън така, тя тихо казваше: „Това там е тис, нали знаеш“.

Тогава момчето отново чу името си.

Конър.

Сякаш някой го прошепна едновременно в двете му уши.

— Какво? — изрече Конър с разтуптяно сърце, внезапно изпълнен с нетърпение онова, което наближава, да се случи колкото се може по-скоро.

Облак премина пред луната, пейзажът потъна в мрак, вятърът с фучене се спусна по хълма и нахлу в стаята, издувайки завесите. Конър отново чу скърцане и пукот на дърво, което стенеше като живо, ръмжеше, сякаш гладният стомах на света настояваше да бъде нахранен.

И после облакът отмина и луната отново огря.

Огря тисовото дърво.

Сега то се издигаше насред задния двор на Конъровия дом.

Чудовище.

Пред погледа на Конър най-високите клонки на тиса се събраха плътно, образувайки едно грамадно и ужасно лице, с трептене очертаха уста, нос и дори очи, които се взряха в момчето. Други клони се заусукваха и със скърцане и стенания се източиха в две дълги ръце и втори крак, който се отпусна надолу и стъпи до основния дънер. Останалата част от дървото образува тяло, изправено около жилест гръбнак, тънките, подобни на иглички листенца, трепкаха на вятъра, като че покрили чудовището със зелена козина, която се движеше и повдигаше равномерно, сякаш под нея се криеха мускули и бели дробове.

Дървото беше по-високо от прозореца на Конър, но когато се преобрази, то сякаш се разшири още, отля се в огромна фигура, във фигура силна, могъща. Чудовището не сваляше очи от Конър и момчето чуваше шумния, подобен на вятър дъх, който излизаше от устата му. То подпря огромните си ръце от двете страни на прозореца и приведе глава, докато гигантските му очи не изпълниха цялата рамка, приковали Конър на място. Къщата на момчето простена леко, когато пое тежестта на създанието.

И тогава чудовището заговори.

— Конър О’Мали — рече то и с мощен порив на горещия му, наситен с миризма на гнили листа дъх нахлу през прозореца и отметна назад косата на Конър. Гласът на чудовището прогърмя, нисък, силен и дрезгав, дълбоките му вибрации отекнаха в гърдите на момчето.

— Дойдох за теб, Конър О’Мали — каза чудовището и блъсна къщата, картините по стените в стаята на Конър се разлюляха, книги, електронни джаджи и една стара плюшена играчка-носорог паднаха на пода.

„Чудовище“, помисли си Конър. „Истинско, живо чудовище.“ Живо, като него самия. Не в съня му, а застанало тук, пред прозореца.

Дошло е за него.

Но Конър не побягна.

Всъщност установи, че дори не се страхува.

Единственото, което чувстваше в момента, единственото, което усещаше, докато създанието му се разкриваше, беше остро разочарование.

Защото това не беше чудовището, което Конър очакваше.

— Ела ме хвани тогава — каза момчето.

Възцари се странна тишина.

— Какво каза? — попита чудовището.

Конър скръсти ръце.

— Казах: „Ела ме хвани тогава“.

Чудовището помълча за миг неподвижно, после изрева и блъсна къщата с двата си юмрука. Таванът в стаята на Конър хлътна под силата на удара, по стените плъзнаха пукнатини. Вихър нахлу през прозореца, въздухът затрепери от гневните викове на създанието.

— Викай колкото си искаш — повиши глас Конър и сви рамене. — И по-лошо съм виждал.

Чудовището изрева още по-силно, едната му ръка се заби в прозореца, наоколо се разхвърчаха парчета стъкло, дърво от рамката и изкъртени тухли. Гигантската длан от усукани клони сграбчи Конър и го вдигна от пода. Измъкна го навън в мрака на нощта, издигна го високо над задния двор, поднесе го нагоре към лунния диск, стискайки ребрата му толкова силно, че момчето не можеше да си поеме дъх. Конър ясно виждаше кривите зъби от възлести чворове, изпълнили отворената уста на чудовището и усещаше повея на горещия му дъх.

Тогава чудовището отново застина.

— Ти наистина не се боиш, нали?

— Не — отвърна Конър. — Не и от теб, във всеки случай.

Чудовището присви очи.

— Ще се побоиш от мен — изрече то. — Преди да дойде краят.

Последното, което Конър си спомняше, беше грамадната ревяща паст на чудовището, зинала, за да го погълне жив.

Закуска

— Мамо? — тихо повика Конър и пристъпи в кухнята. Знаеше, че майка му я няма там — станеше ли, първата ѝ работа беше да включи електрическата кана, а сега шум от вряща вода не се чуваше — но напоследък момчето се хващаше, че я вика всеки път, когато влизаше в някоя стая вкъщи. Боеше се да не я стресне, ако случайно е задрямала на някое необичайно място, където я е притиснала неочакваната умора.

Но майка му не беше в кухнята. Това означаваше, че навярно е все още в леглото в спалнята си на горния етаж. А това пък означаваше, че Конър трябва сам да си приготви закуската — нещо, с което вече беше свикнал. Самичък. Хубаво. Даже много добре, особено тази сутрин.

Момчето бързо отиде до кофата за боклук и набута почти на дъното ѝ найлоновата торба, която държеше, като я поприкри с други отпадъци, за да не се вижда.

— Така — рече Конър на празното пространство и остана за секунда прав, дишайки дълбоко. После кимна сам на себе си и допълни: — Закуска.

Малко хляб в тостера, малко овесени ядки в купичката, малко сок в чашата и след миг момчето вече седеше на масата и се хранеше. Хлябът и овесените ядки на майка му стояха отделно — тя ги купуваше от някакъв магазин за здравословни храни и Конър беше много благодарен, че не трябва да яде с тях. Вкусът им беше точно толкова злочест, колкото и видът им.

Момчето вдигна очи към часовника. Оставаха му още двадесет и пет минути. Закусваше, облечен с училищната униформа, раницата му с учебниците беше приготвена за деня и го чакаше до входната врата. Беше се приготвил съвсем сам.

Седеше на масата с гръб към кухненския прозорец, онзи над мивката, който гледаше към малкия заден двор, към железопътните релси и към хълма с черквата и гробището зад тях.

И към тисовото дърво.

Конър пъхна в уста поредната хапка овесени ядки. Звукът от дъвченето му беше единственият шум в притихналата къща.

Трябва да е било сън. Какво друго би могло да бъде?

Когато беше отворил очи тази сутрин, Конър първо беше погледнал към прозореца. Разбира се, той си стоеше на мястото непокътнат, съвсем здрав, в стената не зееше разбита дупка към задния двор. Естествено, че не, няма да зее. Само бебе би могло да си помисли, че нощната случка е станала в действителност. Само бебе би могло да повярва, че едно дърво — представете си само, дърво! — е слязло самичко от хълма и се нахвърлило върху къщата.

Конър се беше засмял тихичко на тази мисъл, на това колко е глупава тя всъщност и после беше станал от леглото.

Под краката му се беше разнесло хрущене.

Всеки квадратен сантиметър от пода на стаята му беше плътно покрит с къси, заострени тисови листенца.

Конър сложи нова хапка овесени ядки в устата си, умишлено избягвайки да гледа кофата за боклук, където беше натикал найлоновата торба, пълна с тисовите листенца, които беше измел от стаята рано-рано сутринта.

Нощта е била ветровита. Явно вятърът е навял листенцата през отворения прозорец.

Явно.

Момчето довърши овесените ядки и препечените филийки, допи си сока, после изплакна съдовете и ги подреди в миялната машина. Оставаха му още двайсет минути преди да стане време да тръгне към училище. Реши да изхвърли кофата за боклук — за по-сигурно — изнесе я и я изсипа в контейнера вън пред къщата. След като бездруго се беше заел да домакинства, изнесе и торбите за разделно събиране на отпадъците и ги изхвърли в съответните кофи. После зареди пералнята с чаршафи и я пусна, за да може да ги простре след училище.

Върна се в кухнята и погледна часовника. Още десет минути до тръгване.

Все още нито следа от…

— Конър? — чу се от горната площадка.

Момчето издиша дълбоко, макар че въобще не беше осъзнал, че е затаил дъх.

— Закуси ли? — попита майка му и се облегна на касата на кухненската врата.

— Да, мамо — отвърна Конър и вдигна раницата си от пода.

— Сигурен ли си?

— Да, мамо.

Тя го загледа със съмнение. Конър извъртя очи.

— Препечени филийки, овесени ядки и сок — рече. — Съдовете сложих в миялната.

— И си изнесъл боклука — отвърна тихо майка му, оглеждайки чистата кухия, която момчето беше оставило след себе си.

— И чаршафите се перат — каза Конър.

— Ти си добро момче — каза майка му и зад усмивката ѝ Конър долови тъгата в гласа ѝ. — Извинявай, че ставам толкова късно.

— Няма нищо.

— Просто това е от новото…

— Няма нищо — повтори Конър.

Майка му замълча, но усмивката не слезе от устните ѝ. Още не беше сложила шала на главата си тази сутрин и на утринната светлина голият ѝ скалп изглеждаше толкова мек, толкова нежен, точно като главичката на новородено. Конър усещаше болка в стомаха само като го гледаше.

— Какъв беше този шум нощес? — попита майка му.

Конър замръзна.

— Кога?

— Малко след полунощ трябва да е било — продължи майка му и се засуети около печката, за да кипне вода. — Първо помислих, че сънувам, но после вече бях сигурна, че чувам твоя глас.

— Може би съм говорил насън — небрежно отвърна Конър.

— Сигурно — прозя се майка му. Ръката ѝ свали една от големите чаши за чай, окачени над хладилника. — Забравих да ти кажа — продължи с бодър тон. — Баба ти пристига утре.

Раменете на Конър увиснаха.

— О, мамо…

— Знам — отвърна тя, — но така няма да се налага да си приготвяш закуската сам всяка сутрин.

— Всяка сутрин? — ахна Конър. — Колко време смята да остане тя тука?

— Конър…

— Хич не ни е притрябвала…

— Знаеш колко ми е зле на този етап от лечението, Конър…

— Досега се справяхме отлично…

— Конър — сряза го майка му толкова остро, че гласът ѝ стресна и двамата. Настъпи продължително мълчание. После тя отново се усмихна и видът ѝ беше наистина много, много уморен.

— Ще се опитам да направя така, че тя да остане възможно най-малко, става ли? — каза. — Знам, че не обичаш да ѝ отстъпваш стаята си и съжалявам за това. Не бих я молила да дойде, ако нямах нужда от нея, нали разбираш?

Всеки път, когато баба му идваше на гости, Конър спеше на дивана. Но не в това беше проблемът. Момчето не обичаше начина, по който тя му говореше, сякаш той беше неблагонадежден служител, когото шефовете проверяват, за да преценят дали да го оставят на работа. Служител, който определено няма да издържи проверката. Освен това, той и майка му винаги се бяха справяли досега, само двамата, независимо колко зле се чувстваше тя след лечението, но в края на краищата нали то беше цената, която майка му плащаше, за да оздравее, защо сега…

— Само за няколко дни — рече майка му, сякаш прочела мислите му. — Няма да се тревожиш, нали?

Конър не отговори. Зачопли ципа на раницата и се помъчи да мисли за нещо друго. А после си спомни торбата с тисовите листенца, която беше набутал в боклука.

Може би идеята баба му да спи в неговата стая съвсем не беше чак толкова лоша.

— Ето я любимата ми усмивка — рече майка му и посегна към електрическата кана, която се изключи сама с леко цъкване. А после добави с престорен ужас: — Тя смята да ми донесе някои от старите си перуки, представяш ли си? — После прокара длан по голата си глава. — Ще приличам на зомбито на Маргарет Тачър.

— Закъснявам — прекъсна я Конър и хвърли поглед към часовника.

— Хубаво, мили — каза майка му, приведе се несигурно и го целуна по челото. — Ти си добро момче — повтори. — Иска ми се да не се налагаше да си чак толкова добър.

Конър пое към антрето и с ъгълчето на окото си видя как майка му занесе чая си до прозореца над мивката, а когато отвори входната врата и прекрачи навън, я чу как казва тихичко на себе си:

— Ето го и старото тисово дърво.

Училище

Докато се изправяше на крака, усети вкуса на кръвта в устата си. При падането си беше прехапал устната отвътре и сега, застанал отново прав, се беше съсредоточил върху раната, върху странния металически аромат, който те кара да искаш да го изплюеш незабавно, подобно на нещо, което хапваш, но само миг по-късно разбираш, че то изобщо не е храна.

Вместо това Конър преглътна. Хари и приятелчетата му щяха да изпаднат във възторг, ако видеха, че му тече кръв. Чуваше зад гърба си смеха на Антън и Съли, отлично си представяше израза на лицето на Хари, макар че не го виждаше. Досещаше се и какво ще каже Хари след малко, кои ще бъдат думите, които той ще изрече със своя спокоен, някак развеселен глас, който отлично пресъздаваше интонацията на онези възрастни, които нито едно дете не иска да среща никога:

— Внимавай къде стъпваш — каза Хари. — Може да се спънеш и да паднеш.

Е, в това Хари беше напълно прав.

Преди нещата стояха другояче.

Хари беше детето-чудо с русите къдрици, любимец на учителите по всички предмети. Винаги пръв вдигаше ръка в клас, беше най-ловкият футболист на игрището, но независимо от това доскоро Конър мислеше за него просто като за един от многото си съученици. Двамата с Хари не бяха точно приятели — Хари нямаше приятели, а само поклонници: Антън и Съли стърчаха зад гърба му и се смееха одобрително на всяка негова постъпка — но не бяха и врагове. Хари едва ли знаеше дори името на Конър.

В някакъв момент през миналата учебна година обаче нещо се промени. Хари започна да обръща внимание на Конър, търсеше да срещне погледа му, наблюдаваше го с обичайната си безучастна веселост.

Тази промяна не настъпи по времето, когато майката на Конър се разболя. Не, проблемите в училище започнаха, когато Конър започна да сънува кошмара, истинския кошмар, а не тъпото дърво, кошмара с писъците и пропадането, кошмара, за който не би разказал на никого за нищо на света. Когато Конър започна да сънува този кошмар, тогава и Хари започна да му обръща внимание, сякаш върху Конър беше легнала някаква тайна дамга, жиг, който само Хари можеше да види.

Дамга, която теглеше Хари към Конър, както магнитът тегли към себе си желязото.

През първия ден от новата учебна година Хари препъна Конър на входа на училищния двор и Конър падна тежко на плочите.

Така се започна.

Така и продължи.

Конър не се обърна към Антън и Съли, които продължаваха да се смеят зад гърба му. Вместо това бавно прокара език от вътрешната страна на устната си, за да провери колко лошо се е прехапал. Не беше много страшно. Щеше да оцелее, стига да се добереше до класната си стая без повече неприятни случки.

И тогава се случи следващата неприятна случка.

— Оставете го на мира! — чу Конър и трепна само при звука на този глас.

Обърна се и видя Лили Андрюс да опира носа на разярената си физиономия о носа на Хари, което накара Антън и Съли да се разсмеят още по-силно.

— Пуделът ти дотича да те спаси — рече Антън.

— Искам само да изравня силите — изфуча Лили, а ситните ѝ къдрици подскачаха гневно, точно като козината на пудел, без значение колко силно тя ги опъваше назад и с какви здрави ластичета ги пристягаше.

— Тече ти кръв, О’Мали — обади се спокойно Хари, без да обръща никакво внимание на Лили.

Конър покри с длан устата си, но твърде късно — по брадичката му потече струйка кръв.

— Трябва плешивата му майка да го цунка, че да му мине! — провикна се Съли.

С остър гърч стомахът на Конър се превърна в огнена топка, той почувства как вътре в него лумва едно малко слънце, но не успя да реагира, защото Лили го изпревари. С гневен вик тя блъсна Съли, който слисано падна в храстите и се претърколи от силата на удара.

— Лилиан Андрюс! — долетя от другия край на училищния двор гласът на съдбата.

Всички замръзнаха. Дори Съли спря с опитите да се изправи. Госпожица Куон, главната възпитателка, връхлетя отгоре им, а на лицето ѝ като белег от рана гореше най-зловещото изражение.

— Те започнаха, госпожице — рече Лили, оправдавайки се неволно.

— Не искам да слушам — отсече госпожица Куон. — Добре ли си, Съливан?

Съли хвърли кос поглед на Лили и по лицето му се изписа гримаса на най-силна болка.

— Не знам, госпожице — измрънка той. — Може би трябва да се прибера у дома.

— Я не ми се глези! — отвърна госпожица Куон. — Лилиан, в кабинета ми.

— Но, госпожице, те…

— Незабавно, Лилиан.

— Те се подиграваха с майката на Конър!

Тези думи накараха всички отново да застинат неподвижно, а изпепеляващото слънце във вътрешностите на Конър пламна още по-страшно, готово да го погълне жив.

(… а в съзнанието му проблесна късче от кошмара, виещият вятър, изгарящият мрак…)

Той го изтика назад, дълбоко назад.

— Вярно ли е това, Конър? — попита госпожица Куон, а лицето ѝ беше сериозно като на погребение.

От кръвта в устата на Конър му се повдигна. Той обърна очи към Хари и приятелчетата му. Съди изглеждаше притеснен, но Хари просто гледаше Конър в отговор, съвършено спокоен, сякаш му беше искрено любопитно как ще отговори Конър на зададения въпрос.

— Не, госпожице, не е вярно — отвърна Конър и преглътна кръвта. — Просто паднах. Те ми помагаха да стана.

На лицето на Лили рязко се изписаха огорчение и изненада. Тя отвори уста, но не издаде и звук.

— Връщайте се в клас — каза госпожица Куон. — Ти не, Лилиан.

Докато госпожица Куон я влачеше подире си, Лили няколко пъти се извръщаше, за да погледне Конър, но Конър ѝ обърна гръб.

Очите му срещнаха Хари, който протегна ръка и му подаде изпуснатата раница.

— Браво, О’Мали — рече Хари.

Конър не отвърна, дръпна грубо раницата и влезе в училището.

Животопис

Истории, мислеше с ужас Конър, докато крачеше към вкъщи.

Училищната каторга беше свършила за днес, беше оцелял още един ден. До края на часовете се беше старал всячески да избягва Хари и другите, макар че те бяха достатъчно благоразумни да не му причинят втори „инцидент“ толкова скоро, при положение, че сутринта се бяха разминали на косъм с наказанието на госпожица Куон. Беше избягвал и Лили, която се беше върнала в час със зачервени и подути очи, а презрението блестеше в погледа ѝ като стоманен шип. Когато удари последният звънец, Конър побягна с всички сили, чувствайки как непоносимото бреме на училището, на Хари и Лили се свлича от плещите му, докато нозете му оставяха улица след улица между него и училищния ад.

Истории, помисли отново.

„Вашите истории“, беше казала госпожа Марл в часа по английски. „Не си мислете, че сте живели твърде кратко, за да имате хубави истории за разказване“.

Животопис — така беше нарекла учителката това домашно задание, в което всеки трябваше да пише за самия себе си. Да разкаже, каквото поиска: за родословното си дърво, за места, на които е живял, за ваканционни пътувания и хубави спомени.

За важните неща, които са му се случили.

Конър прехвърли раницата на другото си рамо. Сещаше се за едно-две важни неща от собствения си живот. За нито едно от тях не искаше да пише. Баща му ги напуска. Котката излиза на разходка един ден и не се връща повече.

Онзи следобед, в който майка му му каза, че трябва да проведат един малък разговор.

Конър се намръщи и продължи да крачи.

Тогава си спомни и деня преди разговора. Майка му го заведе в любимия му индийски ресторант и го остави да яде толкова къри, колкото му душа иска. А после се разсмя, каза: „Защо не, мътните да го вземат?“ и поръча и за себе си две порции. Започнаха да пръцкат още преди да стигнат до колата. Докато пътуваха към къщи, не можеха да кажат и думица — толкова силно се смееха и пръцкаха.

Конър се усмихна на спомена. Защото всъщност, когато излязоха от ресторанта, не се прибраха направо вкъщи, макар че на следващия ден Конър беше на училище. Онази вечер беше изненада и след вечерята отидоха на кино и гледаха един филм, който Конър беше гледал вече четири пъти, а майка му намираше за ужасно противен. Въпреки това седнаха в киносалона, не спряха да се кикотят през цялото време и погълнаха кофи пуканки и кока-кола.

Конър не беше глупав. Когато на следващия ден проведоха „малкия разговор“, той разбра какво беше сторила майка му предната вечер и защо го беше сторила. Осъзнаването обаче не можеше да изличи спомена за това колко весело им беше. Колко силно се бяха смели. Как всичко им се беше струвало възможно. Как, ако точно в онзи момент им се беше случило нещо много хубаво, те нямаше да се изненадат, защото щяха да знаят, че така и трябва да бъде.

Но и за този спомен Конър нямаше намерение да пише.

— Ей! — момчето направо изстена при звука на гласа, който го викаше. — Ей, Конър, чакай!

Лили.

— Ей! — повтори тя, настигна го тичешком, изпревари го и застана точно на пътя му, така че Конър трябваше да спре, за да не се блъсне в нея. Лили едва си поемаше дъх, а на лицето ѝ още беше изписана тазсутрешната ярост. — Защо постъпи така днес? — попита.

— Остави ме на мира — отвърна Конър, бутна я леко и я отмина.

— Защо не каза истината на госпожица Куон? — притисна го Лили и тръгна подире му. — Защо позволи да си навлека неприятности?

— А ти защо си вреш носа в неща, които не са твоя работа?

— Опитвах се да ти помогна.

— Не ми трябва помощта ти — отвърна Конър. — Справях се отлично и сам.

— Изобщо не се справяше! — сряза го Лили. — Течеше ти кръв.

— Това не е твоя работа — сопна се Конър и ускори крачка.

— Наказаха ме да стоя след часовете цяла седмица — оплака се Лили. — И написаха бележка до нашите.

— Това не е мой проблем.

— Да, но вината за него е твоя.

Конър рязко спря и се извъртя към момичето. Видът му беше толкова гневен, че Лили стреснато отстъпи, сякаш се уплаши.

— Вината за него си е лично твоя — изрече Конър. — Вината за всичко е твоя.

После и обърна гръб и продължи към вкъщи.

— Преди бяхме приятели — провикна се след него Лили.

— Преди — отвърна Конър, без да се обръща.

Познаваше Лили от цяла вечност. Или най-малкото откакто се помнеше, което си беше на практика същото.

Майките им бяха приятелки много отпреди Конър и Лили да се родят. Лили беше за Конър като сестричка, която случайно живее в друга къща, още повече, че майките им се редуваха да гледат децата на смени — едната оставаше с тях, когато другата излизаше по работа. Конър и Лили открай време си бяха само и единствено приятели, между тях нямаше нищо от онези романтични глупости, с които ги дразнеха понякога в училище. В някакъв смисъл на Конър му беше трудно изобщо да мисли за Лили като за момиче, не и по начина, по който мислеше за другите момичета в училище. Как е възможно изобщо да гледаш на някое момиче по този начин, при положение, че и двамата на петгодишна възраст сте играли овце в коледната пиеса? При положение, че знаеш как тя като малка вечно си бъркаше в носа? При положение, че тя знае колко дълго не можеше да свикнеш да спиш на загасена лампа, след като баща ти напусна семейството? Между него и Лили имаше просто приятелство, съвсем нормално приятелство.

А след това двамата с майка му проведоха „малкия разговор“, и онова, което се случи после, всъщност беше много простичко и много внезапно.

Отначало никой не знаеше.

После майката на Лили узна, разбира се.

После Лили узна.

А след това всички узнаха. Всички. И за един-едничък ден светът се промени.

И Конър никога нямаше да прости това на Лили.

Още една улица и още една, и ето я и неговата къща, мъничка, отделена от другите. Тя беше единственото, което майка му беше настояла да задържи след развода, беше изискала къщата да остане на нея и Конър, само тяхна, без вноски и ипотеки. Затова не се наложи да се местят да живеят другаде, когато таткото на Конър замина за Америка със Стефани, новата си съпруга. Оттогава бяха изминали шест години и Конър понякога дори не можеше да си спомни какво е да си имаш татко вкъщи.

Не си спомняше, но не беше спрял да мисли за това.

Плъзна поглед край къщата, нагоре по хълма, към черковната камбанария, забила се в облачното небе.

И към тисовото дърво, надвесено над гробовете като спящ великан.

Конър се насили да не сваля поглед от дървото, самоуверявайки се, че то си е съвсем обикновено дърво, дърво като всички останали дървета, израсли успоредно на железопътните релси.

Дърво. Просто едно дърво. Нищо повече. Дърво.

Дърво, което и сега, докато момчето го гледаше, бавно извърна гигантското си лице към него и го погледна в отговор, дори и сега, посред бял ден протегна възлестите си ръце и гласът му каза: Конър…

Конър отстъпи толкова рязко, че за малко не падна на платното. В последния момент се подпря на капака на една паркирана кола.

Когато отново погледна към гробището, дървото пак си беше просто дърво.

Три истории

През нощта Конър лежеше в леглото напълно буден, без да сваля очи от часовника на нощното шкафче.

Вечерта се беше точила смъртоносно бавно. Притоплянето на замразената лазаня беше уморило майка му така, че тя заспа пет минути след началото на „Ийстендърс“. Конър не харесваше този сериал, но майка му го гледаше редовно и той старателно записа епизода, след това зави внимателно майка си с юргана и отиде да измие чиниите.

Мобилният телефон на майка му звънна веднъж, но тя не се събуди. Конър видя, че се обаждаше майката на Лили, и остави гласовата поща да си свърши работата. Написа си домашните на кухненската маса, като спря в момента, в който стигна до задачата по „животопис“ на госпожа Марл. После се качи в стаята си, порови се малко в Интернет, изми си зъбите и си легна. Едва беше изгасил лампата, когато майка му много виновно — и все така много уморено — влезе, за да го целуне за лека нощ.

Няколко минути по-късно Конър я чу как повръща в банята.

— Да дойда ли да ти помогна? — извика ѝ, без да става от леглото.

— Не, мили — извика в отговор майка му със слабия си глас. — Свикнала съм вече.

Точно това беше страшното. Конър също беше свикнал. Просто вторият и третият ден след началото на лечението винаги бяха най-лошите дни, дните, в които тя се чувстваше най-уморена, когато повръщаше най-много. Това беше започнало да им се струва нормално.

След малко повръщането спря. Конър чу щракването на ключа на лампата в банята, след това затварянето на вратата на майчината му спалня.

Оттогава бяха минали два часа. Два часа, през които той лежеше неподвижно и чакаше.

Какво чакаше?

Часовникът на шкафчето показваше 12:05. После цифрите се смениха — 12:06. Конър вдигна поглед към прозореца, здраво затворен тази вечер, макар че нощта отново беше топла. Часовникът примигна и показа 12:07.

Конър стана, отиде до прозореца и погледна навън.

Чудовището стоеше в средата на задния двор и го гледаше право в очите.

— Отвори — каза чудовището и гласът му прозвуча толкова ясно, сякаш крилата на прозореца не го отделяха от момчето. — Искам да говоря с теб.

— Да, бе — отвърна Конър полугласно. — Щото чудовищата само това искат. Да си говорим.

Чудовището се усмихна. Кошмарна гледка.

— Ако се наложи да вляза при теб със сила — рече то, — с радост ще го сторя.

После вдигна възлестия си дървен юмрук, готово да го забие в прозореца на стаята на Конър.

— Не! — каза Конър. — Не искам да будиш мама.

— Тогава излез тук навън — изрече чудовището и дори вътре в стаята ноздрите на Конър се изпълниха с мириса на влажна пръст, на дървесина и мъзга.

— Какво искаш от мен? — попита момчето.

Чудовището притисна лице до прозореца.

— Въпросът не е какво искам аз от теб, Конър О’Мали — рече то. — Въпросът е какво искаш ти от мен.

— Аз не искам нищо от теб — отговори Конър.

— Още не — каза чудовището. — Но ще поискаш.

— Това е само сън — каза си Конър, когато, застанал в задния двор, вдигна очи нагоре към чудовищния силует, очертан на лунното небе. Момчето скръсти ръце и ги притисна плътно до гърдите си, но не от студ, а защото не можеше да повярва, че действително беше слязъл на пръсти по стълбите, беше отключил задната врата и беше излязъл навън посред нощ.

Чувстваше се все така спокоен. Което беше странно. Този кошмар — защото всичко това не беше нищо повече от един кошмар, разбира се, просто кошмар — беше много по-различен от онзи, другия кошмар.

Това тук беше кошмар без ужас, без паника, без непрогледна чернота.

Но въпреки това чудовището стоеше пред очите му, ясно като най-ясната нощ, извисило се на десет-петнайсет метра над главата му, дишащо тежко в нощния въздух.

— Това е само сън — повтори Конър.

— Но какво е сънят, Конър О’Мали? — попита чудовището като се приведе напред и лицето му се изравни с лицето на момчето. — Дали пък настоящият миг не е всъщност действителен, а целият останал живот — сън? Кой може да каже?

При всяко движение на чудовището Конър чуваше скърцането на дървото, стенанията и болезнените прозевки на гигантското чудовищно тяло. Виждаше могъщите ръце на съществото, дебелите въжета от усукани клони, които безспир се гънеха и местеха — грамадните дървесни мускули, свързани към могъщия дънер-гръд, увенчани с кошмарна глава и зъби, които можеха да сдъвчат момчето на една хапка.

— Какво си ти? — попита Конър и притисна ръце още по-плътно до тялото си.

— Не трябва да питаш „какво“ съм — навъси се чудовището. — Трябва да питаш „кой“ съм.

— Е, кой си ти? — отвърна момчето.

Очите на чудовището се разшириха.

— Кой съм аз ли? — изрече то с гръмовен глас. — Кой съм аз?

Пред погледа на Конър чудовището сякаш порасна, стана още по-високо и грамадно. Внезапен силен вятър задуха, изви се около двамата, чудовището разтвори ръце широко, толкова широко, че те сякаш опряха в двата хоризонта, толкова широко, сякаш можеха да обхванат целия свят.

— Имам толкова имена, колкото години са изтекли от началото на времената! — изрева чудовището. — Аз съм Херне Ловецът! Аз съм Кернунос! Аз съм вечният Зелен човек!

Една огромна ръка се стрелна надолу, сграбчи Конър и го вдигна високо във въздуха, вятърът продължаваше да свисти, листенцата върху кожата на чудовището трептяха гневно, гънеха се като вълни.

— Кой съм аз ли? — повтори гневно чудовището с гръмкия си глас. — Аз съм гръбнакът, от който са израсли планините! Аз съм сълзите, с които реките плачат! Аз съм дробовете, които издишат вятъра! Аз съм вълкът, който убива елена, аз съм ястребът, който сграбчва мишката, аз съм паякът, който умъртвява мухата! Аз съм разкъсания елен, аз съм убитата мишка, аз съм изядената муха! Аз съм Световната змия, захапала опашката си! Аз съм всичко неопитомено и неопитомимо! — чудовището вдигна Конър пред очите си. — Аз съм дивата земя, Конър О’Мали, и дойдох за теб.

— Приличаш на дърво — рече Конър.

Чудовището го стисна така, че момчето извика от болка.

— Аз не ставам често, за да крача по света, дете — каза чудовището. — Правя го, само когато въпросът е на живот и смърт. И очаквам да ме слушат внимателно.

То охлаби хватката си и Конър успя да си поеме дъх.

— Е, какво искаш от мен? — попита той чудовището.

Чудовището се ухили със зла усмивка. Вятърът внезапно стихна и над света легна пълна тишина.

— Най-после — изрече чудовището. — Да си дойдем на думата. Причината, заради която станах, за да закрача по света.

Конър се стегна. Внезапно го обзе ужас от това, което предстоеше да чуе.

— Ето какво ще се случи, Конър О’Мали — продължи чудовището. — Следващите нощи отново ще идвам при теб.

Конър усети как стомахът му се сви на топка, сякаш всеки момент щеше да се пръсне на парчета.

— Ще ти разкажа три истории. Три истории за предишни пъти, когато съм крачил по света.

Конър примигна. После примигна още веднъж.

— Ще ми разказваш истории?

— Точно така — отвърна чудовището.

— Ами… — Конър се огледа колебливо наоколо. — Какво му е страшното на разказването?

— Историите са най-дивите създания — изръмжа чудовището. — Историите ловуват, преследват и разкъсват.

— Все едно слушам учителката си — рече Конър. — Но на нея бездруго никой не ѝ хваща вяра.

— А когато ти разкажа и трите истории — изрече чудовището, сякаш Конър не беше казал и дума, — ти ще ми разкажеш още една, четвърта история.

Конър се заизвива в ръката му.

— Не ме бива в разказването.

— Ти ще ми разкажеш една четвърта история — повтори чудовището — и тази история ще бъде истината.

— Истината?

— Не коя да е истина. Твоята истина.

— До-бре — отвърна Конър, — но ти каза, че аз ще се уплаша преди края на всичко, а на мен нищо дотука не ми се видя кой знае колко страшно.

— Сам знаеш, че това не е вярно — отговори чудовището. — Знаеш, че твоята истина, истината, която криеш, Конър О’Мали, е онова, от което се боиш най-силно.

Конър застина.

Това не можеше…

Нямаше начин това да означава, че…

Нямаше начин чудовището да знае това.

Не. Не. Никога нямаше да изрече на глас онова, което се случваше в истинския кошмар. Никога, дори след милион години. За нищо на света.

— Ще го изречеш — каза чудовището, — защото точно затова ме повика.

Конър съвсем се обърка.

— Да съм те повикал ли? Аз не съм те викал…

— Ще ми разкажеш четвъртата история. Ще изречеш истината.

— И какво ще стане, ако не я изрека? — озъби се Конър.

Чудовището отново се усмихна със злата си усмивка.

— Тогава ще те изям жив.

И устата му се отвори невъзможно широко, толкова широко, че можеше да погълне целия свят, толкова широко, че в нея Конър щеше да изчезне завинаги…

Конър се изправи в леглото с вик.

В леглото. Беше си в леглото.

Разбира се, че всичко е било сън. Разбира се, че е било само сън. Отново.

Конър въздъхна ядосано и разтърка очи с основата на дланите си. Как изобщо да си почива, когато всичките му сънища са толкова изморителни?

„Ще ида да пийна вода“, помисли момчето и отметна завивките. „Ще се разтъпча малко и ще започна нощта отначало, ще забравя за всичките тъпи сънища, които бездруго са съвсем безсмис…“

Под краката му нещо се размаза с тих шляпащ звук.

Конър светна лампата. Подът на стаята беше покрит с отровни червени плодчета от тисово дърво.

Които някак си бяха влезли през плътно затворения прозорец.

Баба

— Слушаш ли майка си?

Бабата на Конър стисна бузите му толкова силно, че момчето се зачуди дали този път вече няма да му пусне кръв.

— Много е послушен, мамо — обади се майката на Конър и намигна на момчето над рамото на бабата. На главата си беше завързала любимия си син шал. — Няма нужда да го щипеш толкова силно.

— О, глупости — отвърна бабата на Конър и го плесна доста болезнено и по двете бузи. — Защо не отидеш да сложиш водата да ври и не приготвиш на двете ни с майка ти по един чай, а? — добави тя. Думите ѝ не бяха молба.

Благодарен, че може да се измъкне от стаята, Конър пое към кухнята, а баба му сложи ръце на кръста си и се обърна към майка му:

— Кажи сега, мила — чу момчето думите зад гърба си, — теб пък какво да те правим?

Бабата на Конър не беше като другите баби. Той беше виждал бабата на Лили сигурно сто пъти и тя изглеждаше точно така, както трябва да изглежда една баба: с набръчкано лице и вечна усмивка, със снежнобяла коса и прочие. Тя готвеше, сипваше във всяка порция по три вида зеленчуци, а на Коледа седеше в ъгъла на стаята и се смееше тихо с хартиена корона на главата и малка чашка шери в ръка.

Виж, бабата на Конър носеше шити по поръчка костюми с панталони, боядисваше си косата, за да няма в нея нито едно сиво косъмче, и говореше неща без капчица смисъл, например „Шейсетте са новите петдесет“ и „Класическите стари автомобили имат нужда от най-скъпата поддръжка“. Какво изобщо значеха тия приказки? За рождени дни тя пращаше електронни поздравителни картички, а не истински, спореше с келнерите в ресторантите за качеството на виното, което ѝ сервираха, и все още ходеше на работа. Къщата ѝ също беше ужасна, пълна със скъпи стари вещи, които човек никога не трябваше да докосва, например стенния часовник. Дори на чистачката ѝ беше забранено забърше праха от него. Ами да, ето. Коя истинска баба има чистачка?

— С две захарчета и без мляко — провикна се тя от гостната, докато Конър приготвяше чая в кухнята. Сякаш той можеше да забрави, при положение, че баба му им беше гостувала вече сигурно три хиляди пъти.

— Благодаря ти, момчето ми — рече баба му, когато Конър ѝ занесе чая.

— Благодаря, мили — каза майка му и му се усмихна, но така, че баба му да не види. Усмивката ѝ за пореден път го покани да се съюзят срещу гостенката. Конър не можа да се сдържи и се усмихна леко в отговор.

— Как мина училището днес, младежо? — попита баба му.

— Добре — отвърна Конър.

Всъщност не беше минало добре. Лили още беше бясна, Хари беше напъхал маркер без капачка дълбоко в раницата на Конър и мастилото беше изтекло вътре, а госпожица Куон с най-сериозна физиономия го беше дръпнала настрани в междучасието, за да го попита „как се справя“.

— Знаете ли — каза баба му и остави чашата си на масата, — само на километър от нас има прекрасно частно училище за момчета. Проверила съм го, академичните стандарти са високи, много по-високи от тези на държавното училище, сигурна съм.

Конър се втренчи немигащо в нея. Това беше другата причина, поради която не обичаше баба му да им гостува. Винаги се държеше ужасно снобски спрямо кварталното училище, в което той ходеше.

Или пък зад думите ѝ се криеше нещо съвсем друго. Намек за едно възможно бъдеще.

За възможното след.

Конър усети как гневът се надига дълбоко в стомаха му…

— Той се чувства добре в сегашното си училище, мамо — побърза да каже майка му и стрелна момчето с поглед. — Нали, Конър?

Конър изскърца със зъби и отговори:

— Чувствам се добре в сегашното си училище.

За вечеря си поръчаха китайска храна по телефона. Бабата на Конър „не си падаше по готвенето“. Това си беше чистата истина. Всеки път, когато момчето ѝ гостуваше, се убеждаваше с очите си, че хладилникът ѝ си стои празен — обикновено вътре се мъдреха едно яйце и половин парче авокадо. Майката на Конър пък все още беше твърде уморена, за да готви. Самият Конър спокойно можеше да спретне нещо за вечеря, но явно на баба му не ѝ минаваше през ума, че това изобщо е възможно.

Оставиха го обаче да раздига масата след вечеря и Конър тъкмо пъхаше празните картонени кутии и мазното фолио при найлоновата торба с плодчета от тисово дърво, скрита още от сутринта на дъното на кофата за боклук, когато баба му влезе в кухнята и застана зад гърба му.

— Ти и аз трябва да си поприказваме, момчето ми — рече тя, застанала на вратата и препречила пътя към коридора.

— Ако си забравила, аз си имам име — обади се Конър, избутвайки боклука все по-надолу в кофата. — И то не е „момчето ми“.

— Не ми отговаряй — сряза го баба му. Стоеше до вратата, скръстила ръце на гърдите си. Конър вдигна глава и я загледа в упор. Тя издържа на погледа му, после изсумтя раздразнено. — Аз не съм ти враг, Конър — рече. — Дошла съм, за да помагам на майка ти.

— Много добре знам защо си дошла — отвърна момчето и взе кърпата, за да забърше и без това чистия плот.

Баба му направи крачка напред, посегна и рязко дръпна кърпата от ръката му.

— Дошла съм, защото не е редно тринайсетгодишно момче да бърше плота в кухнята, при това без да са го помолили.

Конър я изгледа изпод вежди.

— И кой да го забърше? Ти, може би?

— Конър…

— Просто си върви — каза Конър. — Нямаме нужда от теб.

— Конър — повтори баба му твърдо, — двамата с теб трябва да поговорим за това, което предстои.

— Нищо подобно. Тя винаги се чувства зле след лечението. Утре ще е по-добре — после погледна баба си право в очите — и тогава ти спокойно ще можеш да си идеш вкъщи.

Баба му вдигна поглед към тавана и въздъхна. После потърка лицето си с ръце и Конър с изненада видя, че е ядосана, наистина ядосана.

Но май не беше ядосана на него.

Момчето взе друга кърпа и се зае с плота, само за да не се налага да поглежда баба си. Старателно изтри повърхността чак до мивката и неволно хвърли поглед през прозореца.

Чудовището стоеше в задния двор, грамадно като залязващото слънце.

Взираше се право в Конър.

— Утре може и да ти се стори, че тя е по-добре — обади се баба му, а гласът ѝ беше станал някак дрезгав, — но това няма да е вярно. Тя няма да е по-добре.

Е, това си беше чиста лъжа. Конър обърна гръб на баба си.

— Лечението ѝ помага — каза той. — Тя затова изобщо се подлага на него.

Баба му не отвърна, просто цяла минута го гледа втренчено, сякаш мислеше и се мъчеше да вземе някакво решение.

— Трябва да поговориш с нея, Конър — каза тя най-сетне. После добави, сякаш на себе си — Тя има нужда да поговори за това с теб.

— За какво точно да поговори с мен? — попита момчето.

Баба му отново скръсти ръце.

— За това да дойдеш да живееш при мен.

Конър се смръщи от усилие, в стаята сякаш притъмня, за секунда му се стори, че цялата къща потрепери, стори му се, че може да се наведе, да сграбчи целия под и да го изтръгне, да открие черната глинеста пръст отдолу…

После примигна. Баба му чакаше да чуе отговора му.

— Няма да дойда да живея при теб — каза Конър.

— Конър…

— Никога няма да дойда да живея при теб.

— Напротив — отвърна баба му. — Съжалявам, но точно това ще ти се наложи да направиш. Ясно ми е, че тя се опитва да те предпази, но смятам, че е жизненоважно да знаеш, че когато всичко това приключи, ти ще имаш дом, момчето ми. Дом, в който да се прибереш при някого, който те обича и който ще се грижи за теб.

— Когато всичко това приключи — отвърна Конър с ярост в гласа, — ти ще си отидеш и ние двамата ще продължим да си живеем спокойно.

— Конър…

И тогава от гостната долетя вик:

— Мамо? Мамо?

Баба му изхвърча от кухнята толкова бързо, че Конър подскочи от изненада. Чуваше как майка му се дави, чуваше гласа на баба си: „Всичко е наред, мила, всичко е наред, няма нищо, ето, виж, всичко е наред“. Преди да се отправи към гостната, момчето хвърли поглед през прозореца.

Чудовището го нямаше вън.

Баба му седеше на дивана, прегърнала здраво майка му и я галеше по гърба, докато тя повръщаше в малката кофа, която държаха в гостната за всеки случай.

Когато Конър влезе, баба му вдигна очи към него и го погледна, но лицето ѝ беше застинало, каменно, напълно непроницаемо.

Историите са диви

Къщата тънеше в мрак. Бабата на Конър най-после беше успяла да сложи майка му да си легне, после сама се беше прибрала в неговата стая и беше затворила вратата зад себе си, без дори да го попита дали ще иска да си вземе нещо от там, преди да си е легнала.

Конър лежеше буден на дивана. Не смяташе, че изобщо ще може да заспи, не и след всичко, което баба му му беше наговорила, не и след като беше видял как изглеждаше майка му тази вечер. Три пълни дни бяха изминали след края на лечението, обикновено по това време тя вече започваше да се чувства по-добре, но не и този път. Сега тя продължаваше да повръща, продължаваше да е страшно изтощена, всичко се проточваше много по-дълго от обикновено…

Конър изхвърли тези мисли от главата си, но те се върнаха веднага и той се зае да ги изхвърли отново. Вероятно в края на краищата се беше унесъл, но се увери, че действително спи едва, когато кошмарът дойде.

Не дървото. Кошмарът.

Кошмарът с ревящия вятър, с тресящата се земя, с ръцете, които стискат, стискат здраво, но на края винаги някак си се изплъзват, Конър напряга всички сили да ги задържи, но всичките му сили просто не са достатъчни, кошмарът, в който хватката му се разтваря, кошмарът с падането, с писъка…

— НЕ! — изкрещя Конър, ужасът го последва и в света на будните, стисна гърдите му и не му остави въздух, гърлото му се давеше, очите му бяха пълни със сълзи.

— Не — повтори, вече по-тихо.

Къщата беше смълчана и тъмна.

Конър се заслуша за момент, но нищо не помръдваше, от стаите на майка му и баба му не долиташе нито звук. Момчето присви очи и в тъмното се взря в електронните цифри на часовника на DVD-плейъра.

12:07. Естествено.

Заслуша се още по-напрегнато в мрака. Нищо. Не чу името си, не долови скърцане на дърво.

Може би тази нощ то нямаше да дойде.

Часовникът показа 12:08.

12:09.

Леко ядосан, Конър стана и отиде в кухнята. Погледна през прозореца.

Чудовището стоеше в задния двор.

— Време е да ти разкажа първата история — каза чудовището.

Конър не помръдна от плетения градински стол, където беше седнал, когато излезе навън. Седеше, свил нозе до гърдите си и притиснал лице в коленете си.

— Слушаш ли? — попита чудовището.

— Не — отвърна Конър.

Усети как въздухът край него отново се завъртя в бясна вихрушка.

— Мен ме слушат! — почна чудовището. — Аз съм жив откак е жива тази земя и ти ще се отнасяш към мен с необходимото уважение…

Конър стана от стола и се запъти към кухненската врата.

— Къде отиваш? — натърти чудовището.

Конър се извъртя на място, на лицето му се четеше такава ярост, че чудовището застина, а огромните му вежди се повдигнаха от изненада.

— Ти пък какво ли знаеш? — сопна се момчето. — Какво ли изобщо знаеш ти?

— Знам за теб, Конър О’Мали — каза чудовището.

— Нищо не знаеш за мен — отвърна Конър. — Ако знаеше нещо за мен, щеше да ти е известно, че нямам време да слушам тъпи и скучни истории от някакво си тъпо и скучно дърво, което дори не е истинско…

— Нима? — рече чудовището. — Значи си сънувал и листата, и плодчетата на пода на твоята стая, така ли?

— Дори и да не съм ги сънувал, на кого му пука?! — изкрещя Конър. — Просто някакви си тъпи плодчета. Леле-мале, умирам от страх! О, моля ви, моля ви, спасете ме от плодчетата!

Чудовището го загледа загадъчно.

— Колко странно — изрече то. — Думите, които изричаш, казват, че се страхуваш от плодчетата, но действията ти показват обратното.

— Жив си, откак е жива земята и никога не си чувал за сарказъм, така ли? — попита Конър.

— О, чувал съм — отвърна чудовището и сложи на кръста си грамадните си клонести ръце. — Но хората обикновено са достатъчно благоразумни да не го употребяват в мое присъствие.

— Не може ли просто да ме оставиш на мира?

Чудовището поклати глава, но не отговори на въпроса.

— Крайно необичайно — продължи то. — Каквото и да правя, не мога да те уплаша.

— Ти си само едно дърво — каза Конър. Колкото и да се мъчеше, не можеше да мисли за чудовището по друг начин. Въпреки че ходеше и говореше, въпреки че беше по-голямо от къща, въпреки че можеше да глътне Конър на една хапка, чудовището си беше, в края на краищата, само едно тисово дърво. Момчето дори виждаше пресните плодчета, които вече зрееха по клонките, оплели лактите на създанието.

— А ти си имаш и по-лоши работи, от които да се боиш — каза чудовището. Твърдение, а не въпрос.

Конър сведе глава към земята, после вдигна поглед нагоре към луната, само и само да не се налага да поглежда чудовището в очите. Ужасът от кошмара се надигна в момчето, потопи света наоколо в мрак, направи всичко тежко и невъзможно, сякаш го бяха накарали да повдигне планина с голи ръце и животът нямаше да продължи, докато той не изпълнеше тази непосилна задача.

— Мислех си… — започна Конър, като се прокашля, преди да заговори. — Видях те по-рано тази вечер, докато се карах с баба ми, и като те видях, си помислих…

— Какво си помисли? — попита чудовището, защото Конър не довърши.

— Нищо — отвърна момчето и се обърна към вратата.

— Помисли си, че може би съм дошъл да ти помогна — изрече чудовището.

Конър спря на място.

— Помисли си, че може би съм дошъл, за да сразя враговете ти. Да посека драконите ти.

Конър не се обърна да погледне чудовището. Но не направи повече и крачка към вратата.

— Тази мисъл се появи у теб, когато ти казах, че сам си ме повикал, че ти си причината да стана и да закрача отново по земята. Нали така?

Конър се обърна.

— Но ти искаш единствено да ми разказваш истории — каза, без да крие разочарованието в гласа си, защото думите на чудовището бяха верни. Конър си беше помислил точно това. Точно на това се беше надявал.

Чудовището коленичи, така че лицето му се оказа съвсем близо до лицето на момчето.

— Истории за това как съм сразявал врагове — пошепна го. — Истории за това как съм посичал дракони.

Конър примигна и погледна чудовището в очите.

— Историите са диви създания — каза чудовището. — Пуснеш ли ги на свобода, никой не може да каже какъв хаос ще причинят.

Чудовището бавно вдигна глава и Конър се обърна да проследи погледа му. Чудовището гледаше прозореца на стаята му на втория етаж. Стаята, в която сега спеше баба му.

— Нека ти разкажа една история за време, когато крачех по земята — рече тихо чудовището. — Нека ти разкажа за края на една зла кралица, с която постъпих така, че тя повече никога не се появи пред очите на хората, които я помнеха.

Конър преглътна и погледна отново чудовището в очите.

— Разказвай — рече.

Първата история

— Много, много отдавна — започна чудовището, — преди наоколо да израсне град с улици, железопътни линии и автомобили, тук властваше зеленината. Дървета покриваха хълмовете и ограждаха пътеките. Засенчваха потоците и закриляха къщите, защото още тогава тук имаше къщи, къщи от камък и глина.

Тук имаше кралство.

(— Какво? — обади се Конър и хвърли поглед из задния двор. — Тук?)

(Чудовището изненадано наклони глава.

— Не си ли чувал за него?)

(— Не, не съм чувал за кралство по тия места — отвърна Конър. — Тука дори „Макдоналдс“ си нямаме.)

— При все това — продължи чудовището, — тук имаше кралство. Малко, но щастливо кралство, защото кралят му беше крал справедлив, мъж, чиято мъдрост се беше родила в премеждия и трудности. Неговата кралица му беше родила четирима силни сина, но по време на царстването си кралят често трябваше да влиза в битки, за да опази мира по земите си. Битки срещу великани и дракони, битки срещу черни вълци с алени очи, битки срещу армии от мъже, предвождани от велики магьосници.

Тези битки бяха изковали непревземаемите граници на кралството. Поданиците добруваха в мир. Но всяка победа си има цена. Един по един, четиримата сина на краля загинаха. Умъртвени от пламъците на дракона, от ръцете на великана, от зъбите на вълка, от копието на боеца-враг. Един по един и четиримата принца на кралството паднаха, и оставиха на стария крал един-едничък наследник: мъничкия му внук.

(— Това ми звучи направо като приказка — подозрително рече Конър.)

(— Нямаше да говориш така, ако беше чувал как пищи мъж, пронизан от копие — отвърна чудовището. — Или как вие от ужас, когато вълците го разкъсват жив. А сега мълчи и не ме прекъсвай.)

— Полека-лека Съпругата на краля потъна в скръбта си и скръбта я погълна, след нея си отиде и майката на малкия принц. Кралят остана с детето и с повече мъка на плещите си, отколкото може да понесе сам човек.

„Трябва да се оженя повторно“, реши кралят. „Ако не заради мен самия, то за доброто на моя малък принц и за доброто на кралството“.

Рече го и го стори, ожени се повторно за принцеса от едно съседно кралство — обмислен съюз, който укрепи и неговото кралство, и нейното. Принцесата беше млада и красива и макар лицето ѝ да беше малко строго, а езикът — малко остър, кралят беше щастлив с нея.

Мина време. Младият принц порасна, скоро щеше да стане мъж, оставаха му само две лета, за да навърши осемнайсет години — възрастта, която щеше да му позволи да седне на трона след смъртта на стария крал. За кралството настъпиха щастливи дни. Битките бяха отминали, бъдещето изглеждаше безоблачно в ръцете на младия и храбър принц.

Но един ден кралят се разболя. Пръсна се слух, че бил отровен от младата са жена. Хората говореха, че тя правела черни магии, за да изглежда по-млада от годините си и че зад красивото ѝ лице се криела гримасата на стара вещица. Всички повярваха, че тя е отровила краля, макар че той сам до последния си дъх умоляваше поданиците си да не я обвиняват.

И така, кралят умря, а оставаше още година, докато принцът навърши възрастта, която му даваше право да поеме властта. Кралицата, неговата мащеха-баба, стана регент на негово място. Тя щеше да управлява държавните дела, докато принцът възмъжееше достатъчно, за да стане сам крал.

За всеобща изненада, тя управляваше добре. Лицето ѝ — въпреки слуховете — беше все тъй красиво и младо, и като властница тя постъпваше така, както би постъпил покойният крал.

А междувременно принцът се влюби.

(— Знаех си — измърмори Конър. — В истории като тази тъпите принцове винаги се влюбват — и той отново закрачи към вратата на кухнята. — Тъкмо ми се стори, че става интересно.)

(С едно ловко движение чудовището го сграбчи за глезените с дългата си силна ръка, вдигна го, провеси го с главата надолу и го задържа във въздуха така, че тениската на Конър се смъкна на главата му, а кръвта заблъска в ушите му.)

(— Та, както казах — продължи чудовището.)

— Принцът се влюби. Избраницата му беше дъщеря на прост фермер, но беше красива, беше и умна, каквато трябва да бъде всяка фермерска дъщеря, защото да въртиш ферма си е доста сложна работа. Кралството гледаше младата двойка с умиление.

Не и кралицата обаче. Тя беше установила, че времето, прекарано на трона, ѝ се беше усладило, и сега чувстваше странна неохота пред необходимостта да се оттегли, за да отстъпи мястото на принца. И така, кралицата започна да мисли, че навярно най-добре ще бъде, ако короната остане в семейството, за да може кралството да бъде ръководено само от онези, които притежават достатъчно мъдрост за това. И постепенно започна да ѝ се струва, че може би най-уместното решение в този случай е принцът да се ожени за самата нея.

(— Отвратително! — възкликна Конър, все още с главата надолу, — Тя му е баба!)

(— Мащеха-баба — поправи го чудовището. — Тя нямаше кръвна връзка с него, а и, откъдето и да я погледнеше човек, си беше една млада хубава жена.)

(Конър поклати глава и косата му се разлюля.

— Това е нередно — после замълча за миг. — Би ли ме пуснал вече, моля?)

(Чудовището внимателно го остави на земята и продължи да разказва.)

— Принцът също мислеше, че да се ожени за кралицата е нередно. Той каза, че по-скоро би умрял, отколкото да стори нещо подобно. Закле се, че ще избяга далеч, далеч с красивата фермерска дъщеря, а на осемнайсетия си рожден ден ще се завърне, за да освободи поданиците си от тиранията на кралицата. И така, една нощ принцът и неговата избраница побягнаха, яздиха дълго и спряха едва призори, за да си починат под клоните на едно гигантско тисово дърво.

(— Това си бил ти, нали? — попита Конър.)

(— Аз бях — отвърна чудовището, — но в същото време дървото беше само част от мен. Аз мога да приемам какъвто си поискам вид, но формата на тисовото дърво е най-удобната.)

— Принцът и фермерската дъщеря лежаха плътно прегърнати под изгряващата зора. Те бяха дали обет да запазят целомъдрието си до деня на своята венчавка в съседното кралство, но под дървото страстта ги надви и мина време, преди двамата най-сетне да се отпуснат и да заспят, голи, всеки в прегръдките на другия.

Те спаха под сянката на клоните ми през целия следващ ден, чак до часа, в който отново падна нощ. Тогава принцът отвори очи, „Събуди се, любов моя“, прошепна той на фермерската дъщеря, „защото днес ще яздим заедно към деня, в който ще станем венчани мъж и жена“.

Но любимата му не се събуди. Принцът я разтърси леко и чак когато тя се отпусна настрани, на лунната светлина той видя, че земята под тялото ѝ е напоена с кръв.

(— Кръв? — възкликна Конър, но чудовището просто продължи да разказва.)

— А после принцът осъзна, че и неговите ръце са изцапани с кръв, след това зърна окървавен нож в тревата до тях, захвърлен до корените на тисовото дърво. Някой беше убил неговата любима и го беше сторил така, че да изглежда, че принцът е извършил това немислимо престъпление.

„Кралицата!“, извика силно принцът. „Кралицата е виновна за това предателство!“

В далечината започна да се чува глъчка — хората от близкото село пристигаха. Ако намереха принца, те щяха да видят ножа, щяха да видят кръвта и щяха да го нарекат убиец. А после щяха да го накажат със смърт за делото му.

(— А после кралицата ще може да продължи да си управлява необезпокоявана — намеси се Конър и изсумтя отвратено. — Надявам се в края на историята да ѝ откъснеш главата.)

Принцът нямаше къде да бяга. Конят им беше препуснал и изчезнал, докато двамата с фермерската дъщеря бяха спали. Тайнствената му закрила сега беше тисовото дърво.

И само към него принцът можеше да се обърне за помощ.

Разбираш ли, дете, в онези дни светът беше млад. Стената между създанията на земята беше по-тънка, много по-лесна за преодоляване. Принцът знаеше това. Затова вдигна очи към клоните ни грамадното тисово дърво и заговори.

(Чудовището замълча.)

(— Какво казал принцът? — попита Конър.)

(— Каза достатъчно, че да ме накара да се вдигна и да закрача по земята — отвърна чудовището. — Аз разпознавам несправедливостите, когато ги срещна.)

— После принцът затича срещу селяните. „Кралицата уби моята невеста!“, извика им той. „Кралицата трябва да бъде спряна!“

Слуховете за вещерството на кралицата се носеха вече отдавна, а младият принц беше любимец на кралството, затова не беше нужно много, за да видят хората истината. А после и напълно се убедиха в нея, когато съзряха, че зад гърба на принца крачи великият Зелен човек, висок като хълмовете, готов за мъст.

(Конър се загледа отново в могъщите ръце и нозе на чудовището, в разкривената му зъбеста уста, усети завладяващата чудовищност на съществото. После си представи какво ли си с помислила злата кралица, когато го е видяла да идва за нея.)

(Представи си и се усмихна.)

— Поданиците на кралството нахлуха в замъка на кралицата с такава ярост, че камъните в стените затрепериха и се зарониха. Укрепленията и кулите се сриваха, таваните се рушаха и падаха, а после хората намериха кралицата в покоите ѝ, сграбчиха я и я повлякоха навън към кладата, за да я изгорят жива.

(— Чудесно! — рече Конър с усмивка. — Така ѝ се пада.

После вдигна очи към прозореца на стаята си, където спеше баба му.

— Дали не можеш да помогнеш и на мен да се справя с нея? — попита. — Не че искам да я изгоря жива или нещо подобно, просто…)

— Историята — прекъсна го чудовището — още не е свършила.

Краят на първата история

— Така ли? — попита Конър. — Но кралицата е сразена.

— Сразена — съгласи се чудовището. — Но не от мен.

Конър се поколеба объркано.

— Ти нали каза, че си сторил така, че тя никога повече не се появила пред очите на хората.

— Да, така сторих. Когато селяните запалиха кладата, за да изгорят кралицата жива, аз я спасих от ръцете им.

— Какво? — ахна Конър.

— Взех я и я отнесох толкова далеч, че поданиците на кралството ѝ никога вече да не могат да я открият, далеч и от родното ѝ кралство, чак в едно селце на брега на океана. Занесох я и я оставих там да доживее дните си в мир.

Конър се изправи. Гласът му трепереше невярващо:

— Но тя е убила фермерската дъщеря! Как е възможно дори да помислиш да спасиш една убийца? — после лицето му се изопна и той направи крачка назад. — Ти наистина си чудовище.

— Никога не съм казвал, че кралицата е убила фермерската дъщеря — отвърна чудовището. — Казах само, че принцът каза, че кралицата е виновна.

Конър примигна. После скръсти ръце на гърдите си.

— Е, кой е убил момичето тогава?

Чудовището разпери огромните си ръце и в същия миг задуха лек ветрец, който донесе със себе си мъгла. Домът на Конър все така се извисяваше зад гърба му, но мъглата покри задния двор и на негово място се ширна поле, насред което се издигаше грамадно тисово дърво, а в корените на дървото спяха прегърнати мъж и жена.

— След съвкуплението — каза чудовището — принцът не заспа.

Конър гледаше как младият принц се изправя на крака над спящата фермерска дъщеря, как гледа надолу към нея. Дори от мястото си Конър виждаше колко с красива. Принцът я погледа още миг, после се уви в одеялото и се запъти към коня, вързан за един тисов клон. Младият мъж извади нещо от седлото, после отвърза коня, плесна го силно по задницата, животното побягна и се изгуби. Принцът вдигна ръка, стиснал онова, което беше взел от седлото.

Нож, който блесна под лунните лъчи.

— Не! — възкликна Конър.

Чудовището събра ръце и мъглата потъна нейде, докато принцът крачеше към спящата фермерска дъщеря готов нож в ръката.

— Ти каза, че принцът се изненадал, когато фермерската дъщеря не се събудила! — рече Конър.

— След като уби фермерската дъщеря — продължи чудовището, — принцът легна до тялото ѝ и потъна в дълбок сън. Когато се пробуди, той изигра целия театър, който ти разказах, в случай, че наоколо има други хора, които го наблюдават. А колкото и странно да ти прозвучи, той изигра театъра и заради самия себе си — клонките на чудовището проскърцаха. — Понякога хората повече от всичко друго имат нужда да излъжат самите себе си.

— Но ти каза, че той те помолил за помощ! А после ти наистина си му помогнал!

— Казах само, че принцът ми каза достатъчно, че да ме накара да стана и да закрача по земята.

Конър се вторачи невярващо в чудовището и в познатия заден двор, който изплуваше полека от разсейващата се мъгла.

— Какво ти каза принцът? — попита момчето.

— Каза ми, че убил момичето за доброто на кралството. Каза ми, че новата кралица наистина била вещица, че дядо му подозирал това, още когато се оженил за нея, но не обърнал внимание на подозренията си, защото бил запленен от хубостта ѝ. Принцът ми каза още, че нямал сили да победи такава могъща вещица сам. За да го стори, се нуждаел от яростта на разгневените си поданици. Смъртта на фермерската дъщеря щяла да предизвика точно тази ярост. Много съжалявал, че се наложило да убие любимата си, сърцето му било сломено, каза, но както собственият му баща паднал в защита на кралството, така паднала и младата фермерска дъщеря. Смъртта ѝ щяла да спомогне за победата над едно по-голямо зло. Когато после принцът каза на селяните, че кралицата е убила невестата му, той, по някакъв особен начин действително повярва, че това е истината.

— Това са пълни глупости! — изкрещя Конър. — Не е трябвало да убива момичето! Хората и без това били на негова страна. Щели са бездруго да го последват!

— Оправданията на убийците винаги трябва да се изслушват много скептично — отвърна чудовището. — Несправедливостта, която съзрях, несправедливостта, заради която станах и закрачих по земята, беше несправедливостта, извършена срещу кралицата, а не срещу принца.

— Него разкриха ли го? — ужасено попита Конър. — Наказаха ли го?

— Той стана един обичан и дълбоко уважаван крал — отговори чудовището, — който управлява щастливо и спокойно до дълбока старост.

Конър отново вдигна очи към прозореца на стаята си и се навъси.

— Значи добрият, смел принц се оказа убиец, а злата кралица изобщо не е никаква вещица. И каква трябва да е поуката от всичко това? Че аз трябва да бъда добър с нея?

Тогава момчето долови тихо ръмжене, каквото не беше чувало досега, и му трябваше цяла минута, за да разбере, че чудовището се смее.

— Мислиш си, че ти разказвам истории, за да ти внушавам някакви поуки? — изрече създанието. — Мислиш си, че съм се надигнал и съм закрачил по земята отвъд всяко време и пространство, само за да дойда да ти преподам урок как трябва да бъдеш добричък?

И чудовището продължи да се смее все по-силно и по-силно, докато земята под краката им се разтресе и Конър почувства, че небето ще се срине отгоре им.

— Добре, де — рече той сконфузено.

— Не, не — каза чудовището, когато най-сетне се успокои. — Кралицата със сигурност си беше вещица и като нищо сама да е замисляла наистина големи злини. Кой може да каже? В края на краищата, тя се мъчеше да задържи властта за себе си.

— Защо я спаси тогава?

— Защото тя може да беше всякаква, но не беше убийца.

Конър закрачи замислено напред-назад из двора. Крачеше и мислеше.

— Не разбирам. Кой е добрият в тази история?

— Не е задължително в една история да има добър. Както не е задължително да има и лош. Всъщност, повечето хора са нещо средно — нито добри, нито лоши.

Конър поклати глава.

— Тази история беше ужасна. Измамна.

— Тази история беше истинна — каза чудовището. — Много от истинните неща по света ни се струват измамни. Кралствата получават такива принцове, каквито заслужават, фермерските дъщери загиват невинни, а понякога и вещиците са достойни да бъдат спасени. Последното се случва често. Ще се изненадаш, ако ти кажа колко често всъщност се случва.

Конър отново вдигна очи към прозореца на своята стая и си представи баба си, спяща в леглото му.

— И как всичко това ще ме спаси от нея?

Чудовището се изправи в пълния си ръст и загледа Конър от висината си.

— Не от нея трябва да бъдеш спасен — каза то.

Конър рязко се изправи на дивана. Дишаше тежко.

Часовникът показваше 12:07.

— Мътните го взели! — изруга той. — Сънувам ли, или не?

Гневно стана прав…

И се спъна.

— Сега пък какво? — изръмжа и се пресегна да запали лампата.

От един от полираните чворове в една от изциклените и лакирани дъски на пода беше израсла прясна, свежа и уханна фиданка, висока почти трийсет сантиметра.

Конър се втренчи в нея. После отиде до кухнята, донесе нож и я отсече.

Уговорка

— Прощавам ти — каза Лили, когато настигна Конър на път към училище на следващия ден.

— За какво? — попита Конър, без да поглежда момичето. Все още беше раздразнен от първата история на чудовището, от начина, по който измамнически се бяха усукали нещата в нея, от това, че чутото с нищо не му беше помогнало. Отне му повече от половин час да отреже изненадващо жилавата фиданка от пода, после му се стори, че едва беше затворил очи, когато се оказа, че вече е време за ставане — баба му го вдигна с укорителни викове, че се с успал. Не му позволи дори да каже „довиждане“ на майка си — „Трябва да я оставиш да почива“, каза баба му, защото прекарала нощта много тежко. Това накара Конър да се почувства виновен, защото, ако майка му е страдала през нощта, то той е онзи, кой го трябваше да е до нея и да ѝ помага, а не баба му, която едва го изчака да си измие зъбите, преди да му пъхне в ръката една ябълка и да го избута вън през входната врата.

— Прощавам ти, че ме забърка в неприятности, глупчо — каза Лили меко.

— Ти сама се забърка в неприятностите — отвърна Конър. — Ти блъсна Съли.

— Прощавам ти за това, че излъга — натърти Лили. Пуделските ѝ къдрици бяха опънати болезнено назад с широк ластик.

Конър продължи да крачи мълчаливо.

— Няма ли да ми кажеш, че и ти съжаляваш? — попита тя.

— Не — каза Конър.

— Защо не?

— Защото не съжалявам.

— Конър…

— Не съжалявам — сряза я Конър и спря на място. — И аз не съм ти простил.

Втренчиха се един в друг под студеното утринно слънце. Никой не искаше пръв да отмести поглед.

— Мама казва, че трябва да правим компромиси към теб — рече накрая Лили. — Заради тежкия период, през който преминаваш в момента.

За миг сякаш слънцето се скри. За секунда Конър видя буреносните облаци да приближават стремително, почувства, че са готови да избухнат в небето, че електричеството им ще протече през цялото му тяло, през юмруците му. Стори му се, че може да сграбчи въздуха и да го усуче около Лили, да разкъса с примката му телцето ѝ на две…

— Конър? — уплашено се обади момичето.

— Майка ти нищичко не разбира — рече Конър. — Ти също.

После се завъртя рязко и бързо се отдалечи, оставяйки Лили далеч зад гърба си.

Повече от година беше минала, откак Лили разказа на няколко от най-близките си приятелки за майката на Конър, макар самият Конър да не ѝ беше позволил да говори каквото и да било по този въпрос. Всяка от приятелките от своя страна беше разказала на своите приятелки и преди още да свърши денят, около Конър се беше образувал пуст кръг, мъртва зона, в чийто център стоеше момчето, а наоколо му сякаш бяха разпръснати мини, през които никой не смееше да пристъпи. Внезапно се оказа, че всички, които беше имал за приятели, млъкваха и отстъпваха встрани, когато той ги приближеше — не че (освен Лили) тия приятели бяха кой знае колко, но все пак фактът си оставаше. Докато минаваше по коридора или обядваше в стола, Конър долавяше как другите си шепнат зад гърба му. Дори на лицата на учителите се изписваше някаква особена, различна физиономия, когато той вдигаше ръка в клас.

Затова Конър престана да се смесва с групичката приятели през междучасията, престана да вдига глава, когато дочуеше шепота, дори спря да вдига ръка в часовете.

Никой не забеляза тази промяна. Сякаш изведнъж Конър беше станал невидим.

Никога преди училището не му се беше виждало толкова тежко, нито пък се беше радвал повече на лятната ваканция. Майка му провеждаше продължително лечение, вечно повтаряше, че е непоносимо, но все пак „върши работа“, докато най-после черният му курс наближи своя край. Планът беше тя да приключи с процедурите, Конър да започне новата учебна година и двамата да забравят трудностите и да отворят нова страница в живота си.

Само дето не стана така. Наложи се лечението на майка му да продължи много по-дълго, отколкото тя беше предвиждала — отначало втори курс процедури, след това трети. Учителите през новата учебна година се държаха още по-нетърпимо, защото всичките бяха нови и познаваха Конър само във връзка с положението на майка му, а не отпреди. Останалите деца продължаваха да се държат с него така, сякаш той беше болният, особено след като Хари и приятелчетата му го нарочиха и се постараха да го изолират напълно.

А сега и баба му се нанесе в собствената му къща, а той самият не спираше да сънува някакво си дърво.

А може би това изобщо не беше сън. Подобна мисъл правеше нещата още по-лоши.

Конър крачеше гневно към училище. Обвиняваше Лили, защото вината беше основно нейна, нали?

Обвиняваше Лили, защото кого другиго би могъл да обвини?

Този път юмрукът на Хари го удари в стомаха.

Конър падна, обели си коляното на бетонните стъпала и униформеният му панталон се скъса. Скъсаното беше най-сериозният проблем. Никак не го биваше в шиенето.

— Толкова си схванат, О’Мали — чу Конър смеха на Съли някъде отзад. — Всеки ден падаш!

— Трябва да идеш да се прегледаш — долетя и гласът на Антън.

— Може би О’Мали е пиян — добави Съли. Още смях, но между двете момчета Конър чувстваше един процеп на пълно мълчание и знаеше, че Хари не се смее. Без да поглежда назад, му беше ясно, че Хари само го гледа напрегнато, чака да види реакцията му.

Докато се изправяше на крака, Конър видя Лили да пристъпва край зиданата ограда на училищния двор в компанията на още няколко момичета — прибираха се в клас след междучасието. Лили не говореше със съученичките си — обърнала глава, не откъсваше поглед от Конър. После отмина.

— Днеска Суперпуделът не ти се притече на помощ — изсмя се Съли.

— Имаш късмет, Съли — обади се неочаквано Хари. Конър още не се беше обърнал да погледне нападателите си, но отлично разбра, че Хари изобщо не намираше шегата на Съли за смешна. Конър проследи с поглед Лили, докато тя се скри в училището.

— Ей, гледай ни в очите, когато ти говорим — тросна се Съли, цял пламнал от забележката на Хари, сграбчи Конър за рамото и рязко го завъртя на място.

— Не го докосвай — изрече Хари тихо и спокойно, но толкова заплашително, че Съли на секундата направи крачка назад. — Аз и О’Мали имаме уговорка — продължи Хари. — Само аз мога да го докосвам. Единствено аз. Нали така?

Конър помълча секунда, после бавно кимна. Да, уговорката като че ли наистина беше такава.

Хари, с безизразно лице и очи, все така приковани в очите на Конър, пристъпи крачка напред. Конър дори не трепна и двамата застанаха лице в лице, на сантиметри един от друг, а Антън и Съли се спогледаха нервно.

Хари рязко повдигна брадичка, сякаш изведнъж му беше хрумнал някакъв въпрос, въпрос, чийто отговор силно го интересува. Конър не помръдна. Класът им вече беше влязъл в час. Конър усети как над двама им се спусна пълна тишина, дори Антън и Съли се бяха смълчали. Скоро трябваше и те да се прибират в клас. Всъщност, трябваше да се приберат веднага.

Но никой не помръдна.

Хари сви юмрук и го вдигна, сякаш готов да замахне към лицето на Конър.

Конър не мигна. Дори мускулче не трепваше по него. Просто гледаше Хари право в очите и чакаше удара.

Но ударът не дойде.

Хари бавно отпусна ръка покрай ръба на панталона си, без да отмества поглед от очите на Конър.

— Да — каза тихо, сякаш беше открил отговора на онзи въпрос. — Така си и знаех.

И тогава за пореден път отгоре им се стовари гласът на съдбата.

— Момчета! — провикна се госпожица Куон и стремително закрачи през двора като някакъв ужас в човешки облик. — Междучасието свърши преди три минути! Какво си въобразявате? Защо сте още вън?

— Извинете, госпожице — отговори бодро Хари. Тонът му се беше променил за част от секундата. — С Конър си говорехме за домашното по Животопис на госпожа Марл и сме изгубил и представа за времето — и той тупна Конър по рамото, сякаш двамата бяха най-добри приятели. — Нашият Конър е голям майстор в разказването на истории — Хари кимна сериозно на госпожица Куон. — А и като си говорим така, той се разведрява.

— Така — намръщено отвърна госпожица Куон. — Доста правдоподобно, няма какво да се каже. Всичките сте с първо предупреждение. Още един проблем днес и ви наказвам без да ми мигне окото.

— Добре, госпожице — жизнерадостно отговори Хари, а Антън и Съли замърмориха нещо в същия смисъл зад гърба му. Групичката пое неохотно към класната си стая. Конър се повлече на метър зад останалите.

— Един момент, Конър — рече госпожица Куон.

Момчето спря и се обърна, без да вдига очи от обувките си.

— Сигурен ли си, че всичко е наред между теб и тези момчета? — попита възпитателката и придаде на лицето си „мило“ изражение, което не се различаваше особено от гневната ѝ физиономия.

— Да, госпожице — отвърна Конър, без да я поглежда.

— Защото аз не съм сляпа и отлично знам как действа Хари — каза госпожица Куон. — Насилникът с чар и отлични оценки си остава насилник — тя раздразнено въздъхна. — Един ден сигурно ще стане министър-председател. Бог да ни е на помощ.

Конър не каза нищо и мълчанието се изроди в онази така позната му тишина, създавана от начина, по който тялото на госпожица Куон се преместваше крачка напред с отпуснати рамене и лице, готово да се доближи до неговото.

Конър знаеше какво ще последва. Знаеше и омразата го сви отвътре.

— Не мога дори да си представя какво преживяваш, Конър — каза госпожица Куон съвсем тихо, едва ли не шепнешком, — но ако искаш да си поговориш с някого, вратата ми е винаги отворена за теб.

Конър не беше в състояние да я погледне в очите, нямаше сили да издържи загрижеността в погледа ѝ, не можеше да понесе звука на гласа ѝ.

(Защото не ги заслужаваше.)

(Кошмарът проблесна в съзнанието му, писъците и ужасът, и онова, което се случва на края…)

— Добре съм, госпожице — промърмори той, навел ниско глава. — Нищо особено не преживявам.

След секунда мълчание госпожица Куон отново въздъхна.

— Хубаво тогава — рече тя. — Забрави за първото предупреждение и отивай в час.

Тя го потупа леко по рамото и пое към входа на училището.

И в следващия миг Конър остана съвършено сам.

Знаеше, че може да стои неподвижен в двора цял ден и никой няма да го накаже за това.

От тази мисъл се почувства още по-зле.

Малък разговор

Когато се прибра от училище, баба му го чакаше, седнала на дивана.

— Трябва да си поговорим — изрече тя, още преди Конър да успее да затвори входната врата зад гърба си, а изразът на лицето ѝ го накара да се закове на място. Стомахът му се сви на топка от болка.

— Какво е станало? — попита момчето.

Баба му пое дълбоко въздух и се загледа през прозореца, сякаш да се овладее, преди да заговори. Заприлича му на някаква хищна птица. Ястреб, достатъчно силен да вдигне малко агънце.

— Налага се майка ти да влезе отново в болницата — рече тя. — Ти ще дойдеш при мен за няколко дни. Събери си багажа.

Конър не мръдна.

— Какво ѝ е?

Очите на баба му се разшириха за миг, сякаш не можеше да повярва, че чува такъв смайващо глупав въпрос.

— Има силни болки — каза. — По-силни от очакваното.

— Тя пие лекарство срещу болките… — започна Конър, но баба му плесна с ръце, веднъж, но силно, толкова силно, че го накара да замълчи.

— Така няма да стане, Конър — каза тя дрезгаво. Очите и не гледаха в него, а някъде зад гърба му. — Няма да стане.

— Кое няма да стане?

Баба му плесна лекичко още няколко пъти с ръце, сякаш проверяваше нещо, след това отново се загледа през прозореца. Устните и бяха плътно стиснати. После се изправи и старателно заоправя роклята си.

— Майка ти е горе — рече. — Иска да говори с теб.

— Но…

— Баща ти пристига в неделя.

Конър се изправи като свещ.

— Татко пристига?

— Трябва да звънна на няколко телефона — баба му стана, подмина го и излезе от стаята с мобилния си телефон в ръка.

— Защо си идва татко? — извика след нея Конър.

— Майка ти те чака — отговори баба му и затвори вратата зад себе си.

Конър дори не свали раницата от рамото си.

Баща му си идваше. Баща му. От Америка. Баща му, който не си беше идвал от по-миналата Коледа. Около новата му жена все възникваха някакви спешни ситуации в последния момент, които не му позволяваха да си идва по-често, особено пък сега, след като се роди бебето. Баща му, чиито гостувания полека-лека намаляваха, телефонните му обаждания се разреждаха и с чисто отсъствие Конър постепенно беше свикнал.

Баща му си идваше.

Защо?

— Конър?

Гласът на майка му.

Не лежеше в нейната си стая. Беше легнала в стаята на Конър, по гръб на леглото му, отгоре върху завивката, и се взираше навън през прозореца към черковния двор.

И към тисовото дърво.

Което в момента си беше просто едно тисово дърво.

— Здравей, мили — каза майка му и му се усмихна, но по бръчиците около очите ѝ Конър позна колко силно я боли, толкова силно, колкото я беше боляло само веднъж досега. Тогава тя също трябваше да постъпи в болницата и не излезе от там цели две седмици. Това беше миналия Великден и дните, прекарани тогава у баба му, за малко не довършиха и бабата, и внука.

— Какво става? — попита момчето. — Защо трябва да се връщаш в болницата?

Майка му потупа леко завивката с длан, канейки го да седне до нея.

Но Конър не помръдна.

— Много ли ти е лошо?

Майка му продължаваше да се усмихва, но вече с усилие, а пръстите ѝ шареха по избродираните фигурки върху завивката на Конър — мечки-гризли, които отдавна вече му се струваха бебешки. На главата си беше завързала червения си шал, но съвсем хлабаво, така че отдолу се виждаше бледия ѝ скалп. Конър помисли, че майка му сигурно дори не се е престорила, че ще пробва някоя от бабините му стари перуки.

— Ще се оправя — отвърна тя. — Сериозно ти казвам.

— Наистина ли? — попита момчето.

— Конър, това ни се е случвало и преди — рече майка му. — Не се тревожи. Миналия път се почувствах много зле, взеха ме в болницата, погрижиха се за всичко и нещата се оправиха. И сега ще стане така — дланта ѝ отново потупа завивката. — Защо не дойдеш да седнеш до уморената си стара майчица?

Конър преглътна тежко, но усмивката на майка му беше толкова светла и — сега вече той ясно го виждаше — истинска. Момчето пристъпи и седна до нея на леглото от страната на прозореца. Майка му прокара ръка през косата му, отмести бретона от очите му и Конър ясно видя колко е слаба ръката ѝ, само кожа и кости.

— Защо си идва татко? — попита.

Майка му замълча и отпусна ръка в скута си.

— Отдавна не сте се виждали вие двамата. Не се ли радваш?

— Баба никак не ми се видя доволна.

Майка му изсумтя.

— Е, знаеш колко го обича тя татко ти. Не ѝ обръщай внимание. Радвай се на гостуването му и толкова.

Поседяха мълчаливо няколко секунди.

— Има и още нещо — най-сетне се осмели Конър. — Нали?

Видя как майка му се насили да се придърпа по-нагоре на възглавницата и да седне по-изправена.

— Погледни ме, сине — каза тя кротко.

Конър обърна глава и я погледна в очите, макар че беше готов да даде милион лири само и само да не му се налага да го прави.

— Последният курс на лечение не помага така, както би трябвало — рече майка му. — Това означава, че докторите трябва да измислят резервен план, да опитат нещо друго.

— Това ли е проблемът? — попита Конър.

Майка му кимна.

— Това е проблемът. Има още много варианти, които могат да се пробват. Нормално е да се чувствам зле. Не се тревожи.

— Сигурна ли си?

— Сигурна съм.

— Защото… — тук Конър се запъна и заби поглед в пода. — Защото можеш да ми кажеш всичко, нали знаеш.

И тогава почувства как тъничките ѝ ръце го обвиват, нейните тънички, тънички ръце, които преди бяха толкова плътни и меки, когато го прегръщаха. Майка му не отговори нищо, само се притисна в него. Конър отново погледна през прозореца и след малко майка му също загледа навън.

— Това е тисово дърво, нали съм ти казвала — рече тя най-сетне.

Конър извъртя очи, но не подигравателно.

— Да, мамо, казвала си ми сто пъти.

— Наглеждай го, докато ме няма — отговори майка му. — Нали ще се погрижиш то да е още тук, когато се върна?

И Конър разбра, че това е нейният начин да му каже, че все пак ще се върне у дома, затова само кимна и двамата продължиха да се взират навън към дървото.

Което не се промени и си остана просто едно неподвижно дърво, колкото и дълго да го гледаха.

Къщата на баба

Пет дни. Чудовището не беше идвало от пет дни.

Може би не знаеше къде живее бабата на Конър. Или знаеше, но просто не му се разкарваше чак толкова далеч. Бабата на Конър имаше съвсем малък двор, макар къщата ѝ да беше значително по-голяма от дома на Конър и майка му. Освен това в двора ѝ бяха наблъскани барака за инструменти, изкуствено езерце-алпинеум и облицована с дърво пристройка, откъдето тя вършеше по-голямата част от работата си като брокер на недвижими имоти — работа толкова скучна, че Конър не си даваше труд да изслуша повече от половин изречение всеки път, когато баба му се опитваше да му разкаже за ангажиментите си. Останалото място в двора беше заето от настлани с плочки пътеки и цветя в кашпи. Нямаше място за никакво дърво. Нямаше дори трева.

— Недей зяпа така безпомощно, младежо — каза бабата на Конър и се облегна на касата на кухненската врата, слагайки едната си обица. — Баща ти ще дойде всеки момент, а аз отивам при майка ти.

— Не зяпам — отвърна Конър.

— Все едно. Прибирай се.

Баба му изчезна в къщата, а Конър неохотно се повлече подире ѝ. Беше неделя — денят, в който баща му пристигаше. Първо щеше да дойде тук да вземе Конър, после двамата щяха да отидат в болницата при майка му, а след това планът предвиждаше да прекарат малко време само двамата, като баща и син. Конър дълбоко подозираше, че това е само поредното кодово име на „малкия разговор“.

Баба му нямаше да си е у дома, когато баща му пристигнеше. Така беше най-добре за всички.

— Прибери си раницата от антрето, ако обичаш — рече баба му и със замах грабна дамската си чанта. — Няма нужда той да си мисли, че те държа в някаква кочина.

— Надали точно това ще си помисли — промърмори Конър, докато баба му проверяваше червилото си в огледалото.

Къщата на баба му беше по-чиста от болничната стая, в която лежеше майка му. Чистачката Марта идваше всяка сряда, но Конър не виждаше нужда от посещенията ѝ. Щом станеше от леглото сутрин, баба му се захващаше да чисти, пускаше пералня четири пъти седмично, а една вечер Конър я хвана да чисти банята в осем часа вечерта. Чиниите от яденето отиваха направо в миялната машина, без дори да докосват мивката, а веднъж Конър още не беше приключил с вечерята, когато баба му му измъкна чинията изпод носа и я сложи за миене.

— Когато жена на моята възраст живее сама — казваше бабата на Конър поне веднъж на ден, — трябва да контролира нещата. Няма кой друг.

Казваше го с предизвикателен тон, сякаш провокираше Конър да ѝ се противопостави.

Баба му го караше до училище всяка сутрин и Конър неизменно пристигаше твърде рано, нищо, че пътуването траеше почти четирийсет и пет минути. Всеки ден след края на часовете баба му го чакаше с колата пред училищния двор и двамата отиваха право в болницата да видят майка му. Поседяваха там около час или по-малко, ако майка му се чувстваше твърде уморена за разговори — което се случи два пъти за последните пет дни — после се прибираха вкъщи, бабата на Конър караше момчето да се заеме веднага с домашните, докато тя поръчваше по телефона поредната готова вечеря.

Цялата история напомняше на Конър за почивката, която той и майка му бяха прекарали в хостел в Корнуол едно лято. Само че сега хостелът беше по-чист. А хазяйката командваше много по-брутално.

— Конър — обади се баба му и облече сакото си. Беше неделя и тя нямаше огледи на къщи с клиенти днес, така че Конър не беше сигурен защо ѝ е необходимо да се облича официално, само за да отиде до болницата. Подозираше, че и костюмът на баба му е свързан с някакво общо нейно намерение да накара татко му да се почувства неудобно. — Баща ти може и да не обърне внимание на това колко уморена се чувства майка ти напоследък. Затова аз и ти трябва да направим така, че той да не се заседява прекалено дълго при нея — баба му хвърли последен поглед в огледалото и добави полугласно — Макар че при него точно заседяването никога не е било проблем.

После бабата се обърна към Конър, махна му леко за довиждане и рече:

— Бъди послушен.

Вратата щракна зад гърба ѝ. Конър остана сам в нейната къща.

Отиде в стаята за гости, където спеше, откак беше дошъл. Баба му я наричаше „неговата стая“, но Конър неизменно ѝ казваше „стаята за гости“, което караше баба му да клати глава и да си мърмори нещо под нос.

Какво всъщност очакваше тя? Стаята по нищо не приличаше на негова стая. Не приличаше на ничия стая, в интерес на истината, със сигурност не и на момчешка стая. Стените бяха снежнобели, украсени тук-таме с три типа шарки, представляващи кораби с опънати платна — очевидно максималното, което баба му е могла да измисли по въпроса за това какви тапети биха допаднали на едно момче. Чаршафите на леглото и юрганът бяха също така искрящи, ослепително бели, а единствената друга мебел беше един дъбов скрин, толкова голям, че можеше да служи и за маса за хранене.

Това можеше да бъде която и да е стая в който и да е дом където и да е на земята или на която и да било друга планета. Конър не обичаше да стои в тази стая, дори и в случаите, когато искаше да се скрие от баба си. Сега влезе в стаята, само за да си вземе книга за четене, защото баба му беше забранила в къщата ѝ да се внасят портативни конзоли за компютърни игри. Конър изрови книгата от раницата си и направи крачка към вратата, като пътем хвърли поглед през прозореца, който гледаше към задния двор.

Само пътечки, настлани с плочки, барака за инструменти и пристроения офис на баба му.

Отвън нямаше нищо, което да отвърне на погледа му.

Холът на баба му беше от онези холове, в които никой всъщност не седеше — нито през деня, нито вечер. На Конър не му беше позволено въобще да влиза в тази стая, за да не изцапа дамаските, и сега той естествено отиде да седне точно там, за да почете, докато чака баща си.

Отпусна се на дивана, който беше стъпил на толкова тънки и извити дървени крачета, че изглеждаше така, сякаш носи високи токчета. Срещу него стоеше висок шкаф със стъклени вратички, пълен с чинии, изправени на специални стойки, и чаени чаши с толкова орнаменти, че едва ли човек можеше да пие от тях, без да се пореже. Над камината висеше старият стенен часовник на баба му, онзи, който никой друг освен нея не можеше да докосва. Беше го получила от своята майка и отдавна се заканваше да го занесе в някой антикварен магазин, за да получи оценка за реалната му цена. Под часовника се люлееше махало и той звънеше на всеки петнайсет минути — достатъчно силно, че да накара човек, който няма навик, да подскочи.

Целият хол приличаше на музей, който показваше как са живели хората преди. Дори телевизор нямаше. Телевизорът стоеше в кухнята, но почти никога не се включваше.

Конър се зачете. Какво друго можеше да прави?

Конър се беше надявал да поговори с татко си още преди той да долети от Америка, но при непрекъснатите посещения в болницата, часовата разлика с Щатите и удобните редовни мигрени на новата съпруга Стефани на момчето не му оставаше нищо друго, освен да чака баща си да пристигне.

Когато и да станеше това. Конър вдигна очи към часовника с махалото. Показваше дванайсет и четирийсет и две. След три минути щеше да звънне.

Три празни, тихи минути.

Конър осъзна колко нервен е всъщност. Не беше виждал баща си на живо отдавна, обикновено си говореха по скайпа. Дали татко му ще му се види променен? Дали Конър ще се види променен на татко си?

Разбира се, своя ред чакаха и останалите въпроси. Защо баща му идваше точно сега? Майката на Конър не изглеждаше никак добре, видът ѝ дори се беше влошил след пет дена в болницата, но тя все още възлагаше големи надежди на новото лекарство, което ѝ даваха. До Коледа оставаха още месеци, а рожденият ден на Конър вече беше отминал. Защо баща му идваше точно сега?

Момчето сведе поглед към пода, в чийто идеален център беше постлан много стар и много скъп на вид овален килим. Момчето посегна, повдигна ръба му и се взря в идеално лъснатите дъски отдолу. На една от тях личеше мястото на отдавна изциклен чвор. Конър прокара пръсти по него, но дъската беше толкова стара и гладка, че повърхността на чвора по нищо не се различаваше от повърхността на останалата ѝ част.

— Там ли си? — прошепна Конър.

Подскочи стреснато, когато звънецът отекна в антрето. Тромаво скочи и изхвърча от хола, много по-развълнуван, отколкото смяташе, че ще бъде. Отвори входната врата.

И ето, на прага стоеше баща му, напълно променен и в същото време абсолютно същият, какъвто го помнеше Конър.

— Здрасти, синко — каза татко му, а гласът му се огъна в онази странна форма, която Америка беше започнала да му придава.

Конър се усмихна толкова широко, колкото не се беше усмихвал повече от година.

Шампионе

— Та, как е хавата, шампионе? — попита баща му, докато двамата с Конър чакаха сервитьорката да им донесе пиците.

— Шампионе? — отвърна невярващо Конър и повдигна едната си вежда.

— Извинявай — отвърна баща му и се усмихна сконфузено. — В Америка говорят на някакъв друг език.

— Всеки път, когато приказвам с тебе, гласът ти звучи все по-шантаво.

— Ами да, така е — баща му завъртя чашата с вино между пръстите си. — Радвам се, че сме заедно.

Конър пийна от своята кока-кола. Двамата с баща му бяха ходили до болницата, но на майка му ѝ беше много зле днес. Наложи се да почакат в коридора, докато баба му ѝ помогне да отиде до тоалетната, а след това я настани обратно в леглото. После обаче майка му се чувстваше толкова уморена, че успя само да промълви „Здрасти, мили“ на Конър и „Здравей, Лиъм“ на татко му и веднага потъна в дълбок сън. Баба му ги избута вън от стаята още в следващия миг, а изражението на лицето ѝ беше такова, че дори таткото на Конър не посмя да спори.

— Майка ти… — почна бащата на Конър и присви очи. — Тя не се предава лесно, нали?

Конър сви рамене.

— А ти как си, Кон?

— Откак си дошъл, ми задаваш този въпрос за осемстотен път — отвърна Конър.

— Извинявай — отговори баща му.

— Добре съм — натърти Конър. — На мама ѝ дават някакво ново лекарство. То ще ѝ помогне. Сега изглежда зле, но тя и преди е изглеждала зле, после се е оправяла. Защо всички се държите така, сякаш…

Той млъкна и отпи пак от колата.

— Прав си, синко — каза кротко баща му. — Абсолютно си прав — после постави чашата с вино обратно на масата, но пръстите му продължаваха бавно да я въртят. — Но все пак — добави — ти трябва да бъдеш храбър заради нея, Кон. Трябва да бъдеш наистина много, много храбър.

— Говориш като в американска драма.

Баща му тихо се изсмя.

— Сестра ти расте много бързо. Вече почти ходи.

— Полу-сестра — поправи го Конър.

— Нямам търпение да те запозная с нея — каза баща му. — Скоро ще трябва да ги организираме едно гостуване у нас. Може би дори още тази Коледа. Как ти се струва?

Конър погледна баща си право в очите.

— Ами мама?

— Говорих с баба ти. Тя смята, че идеята е добра, стига да се върнеш навреме и да не пропускаш училище.

Конър бавно прокара длан по ръба на масата.

— Значи само ще ви дойда на гости за няколко дни?

— Какво имаш предвид? — попита баща му изненадано. — Само на гости, а не за… — гласът му заглъхна и Конър разбра, че баща му отлично знае какво беше имал предвид.

— Конър…

Но Конър изведнъж почувства, че не иска да слуша баща си повече.

— Едно дърво ме посещава — избъбри той и пръстът му започна да бели етикета от бутилката кока-кола. — Идва вкъщи нощем и ми разказва истории.

Баща му примигна слисано.

— Моля?

— Отначало си мислех, че сънувам — продължи Конър, нокътят на палеца му дращеше етикета, — но после започнах сутрин да намирам листа по пода или мънички дръвчета, порасли от паркета. Крия ги, за да не разбере никой какво ми се случва.

— Конър…

— Дървото още не е идвало в къщата на баба. Може би му е твърде далече…

— Какви ги…

— Но какво значение има разстоянието, ако всичко е само сън? Какво му пречи на един сън да пресече целия град, а? Особено ако е сън, древен като земята и грамаден като целия свят…

— Конър, спри веднага…

— Не искам да живея с баба — изрече Конър, гласът му откънтя внезапно, силен и толкова лепкаво-гъст, че го задави. Не откъсваше очи от етикета на бутилката, палецът му бавно отделяше влажната хартия от стъклото. — Защо да не мога да дойда да живея при теб? Защо да не мога да дойда и аз в Америка?

Баща му облиза устни.

— Имаш предвид, когато…

— Къщата на баба е къща на старица — каза Конър.

Баща му отново се засмя.

— Няма да пропусна да ѝ кажа, че си я нарекъл „старица“.

— Човек не може нищо да пипа, не може никъде да седне — продължи Конър. — Не можеш да създаваш безредие дори за две секунди. Интернет има само отвън, в пристройката, а мен тя не ме пуска там.

— Ще поговоря с баба ти за всичко това. Къщата е толкова голяма, има достатъчно място и ти да се чувстваш удобно в нея.

— Не искам да се чувствам удобно в нея! — повиши тон Конър. — Искам си моята стая в моята си къща!

— В Америка също няма да си имаш своя стая — каза баща му. — У дома едва има място за нас тримата със Стефани и бебето, Кон. Баба ти има много повече пари и много по-голямо жилище. Освен това училището ти е тук, приятелите ти са тук, целият ти живот е тук. Няма да е честно да ти отнемем всичко това.

— Спрямо кого няма да е честно? — попита Конър.

Баща му въздъхна.

— Това имах предвид — рече той, — точно това имах предвид, когато казах, че ще се наложи да бъдеш храбър.

— Всички така казват — отговори Конър. — Все едно това означава нещо.

— Съжалявам — каза баща му. — Знам, че ти се струва много несправедливо и ми се иска нещата да стояха иначе…

— Иска ли ти се?

— Разбира се, че ми се иска — баща му се приведе над масата, — но да останеш тук е най-добре за всички ни. Ще видиш.

Конър преглътна, без да поглежда татко си в очите. После преглътна отново.

— Може ли пак да си поговорим по този въпрос, когато мама оздравее?

Баща му бавно се отпусна отново назад на стола си.

— Разбира се, че може, приятел. Ще си поговорим и още как.

Конър го изгледа изпод вежди.

— Приятел?

Баща му се усмихна.

— Извинявай — вдигна чашата, допря я до устните си и я изпи до дъно. После я остави на масата, въздъхна тихо и загледа Конър объркано. — Та какво ми обясняваше за онова дърво?

Но тогава дойде сервитьорката и двамата замълчаха, докато тя остави пиците на масата.

— Американо — навъси се Конър, вперил поглед в своята поръчка. — Ако пицата можеше да говори, чудя се дали гласът ѝ щеше да звучи като твоя.

Американците не могат да си позволят дълга отпуска

— Май баба ти още не се е прибрала — каза бащата на Конър, докато паркираше взетата под наем кола пред голямата къща.

— Тя понякога се връща в болницата, след като аз си легна — отвърна Конър. — Сестрите ѝ позволяват да спи на един стол в стаята.

Татко му кимна.

— Баба ти може и да не ме харесва — рече, — но това не значи, че е лоша жена.

Конър загледа къщата на баба си през прозореца на колата.

— Колко време ще останеш? — попита. Цяла вечер беше събирал кураж да зададе този въпрос.

Баща му въздъхна дълбоко — въздишка, която подсказваше, че се задават лоши новини.

— Само няколко дни.

Конър се извърна да го погледне.

— Толкова малко?

— Американците не могат да си позволят дълга отпуска.

— Ти не си американец.

— Не, но сега живея в Америка — баща му се усмихна широко. — Нали ти си тоя, дето цяла вечер ми се подиграва за акцента?

— Защо дойде изобщо? — попита Конър. — Защо въобще си прави труд да идваш?

Баща му помълча малко, преди да отговори.

— Дойдох, защото майка ти ме повика — изглежда щеше да добави още нещо, но премълча.

Конър също не каза нищо повече.

— Но ще се върна — рече баща му. — Когато се наложи — гласът му стана бодър. — А ти ще ни дойдеш на гости по Коледа! Ще бъде много весело.

— В претъпканата ти къща, където няма място за мен — каза Конър.

— Конър…

— И да не забравим да се прибера навреме за училище.

— Кон…

— Защо дойде? — попита ниско Конър.

Баща му не отговори. В колата зейна бездна от мълчание, сякаш бащата и синът стояха на противоположните брегове на пресъхнал каньон. После таткото на Конър посегна да сложи ръка на рамото му, но момчето се дръпна и натисна дръжката на вратата, за да излезе.

— Конър, чакай.

Конър спря, но не се обърна да погледне баща си.

— Искаш ли да остана с теб, докато баба ти се върне? — попита татко му. — Да ти правя компания?

— Добре съм си и сам — отговори Конър и излезе от автомобила.

Когато влезе, в къщата цареше пълна тишина. Че как иначе?

Конър беше съвършено сам.

Отпусна се отново на скъпия диван, вслушвайки се как старата мебел скърца под тежестта му. Звукът беше толкова удовлетворяващ, че Конър се изправи и злорадо се хвърли с всичка сила още веднъж върху дивана. Отново стана и със скок се качи за трети път отгоре му, тънките крачета простенаха и диванът се премести десетина сантиметра, издрасквайки дъските на пода. След крачетата му се провличаха четири еднакви вдлъбнатини.

Конър се усмихна. Приятно чувство. Много приятно.

Скочи от дивана и го изрита така, че го премести още по-нататък. Смътно осъзнаваше, че се е задъхал. Главата му пламтеше като в треска. Засили се да ритне дивана за трети път.

Тогава вдигна очи и видя часовника.

Безценният стенен часовник на баба му висеше над камината, махалото се полюшваше насам-натам, сякаш водеше свой собствен, независим живот, абсолютно безразличен към Конър.

Със стиснати юмруци, момчето бавно се приближи до часовника. Оставаше само миг, преди механизмът да откънти своето донг-донг-дног, с което да изведе света до деветия час тази вечер. Конър остана неподвижен, докато голямата стрелка се плъзна напред и покри числото „дванайсет“. Точно, когато щеше да прозвучи първото донг, момчето посегна, хвана махалото и го задържа в най-високата точка на маха му.

Чу как механизмът застена жално, а началното д от прекъснатото донг увисна във въздуха. Със свободната си ръка Конър избута стрелките за минутите и секундите напред, отдалечавайки ги от точката „дванайсет“. Те оказаха съпротива, но момчето натисна силно, чу остро щрак!, което прозвуча наистина болезнено. Стрелките за минутите и секундите рязко се освободиха от механизма и Конър бързо ги завъртя по целия циферблат, като по пътя подбра и стрелката за часовете, вслушвайки се в безконечните недовършени донг и болезнени прищраквания, които долитаха от дълбините на дървената часовникова кутия.

Усещаше капките пот по челото си, тялото му сякаш грееше от бялата горещина в гърдите му.

(… почти като в кошмара, същата трескава, трепкаща мътилка, сред която светът се откача от оста си, но този път Конър бе властта, този път Конър бе кошмарът…)

Стрелката за секундите, най-тъничката от трите, се счупи с внезапно изпукване и падна от циферблата, отскочи от килима и изчезва в пепелта на камината.

Конър рязко отстъпи назад и пусна махалото. То се люшна до най-ниската си точка и застина, без да поднови движението си. Часовникът също мълчеше, не издаваше обичайните си жужащи и цъкащи звуци, стрелките му останаха замръзнали на място.

Олеле.

Конър осъзна какво е направил и стомахът му полека се сви на възел.

О, не, помисли момчето.

О, не.

Беше го счупил.

Беше счупил часовника, който сигурно струваше повече от очуканата кола на майка му.

Баба му щеше да го убие, щеше действително, буквално да го убие…

И тогава Конър забеляза, че…

Спрелите стрелки на повредения часовник показваха един точно определен час.

12:07.

— Разрухата в действие — изрече чудовището зад гърба му, — е забележително жална гледка.

Конър се извъртя рязко. Някак, някак си, чудовището се намираше в хола на баба му. Разбира се, то беше твърде грамадно, беше се навело съвсем, съвсем ниско, за да може да застане под тавана, клоните и листата на плътта му се сплитаха все по-стегнато, за да го направят по-малко, но чудовището беше тук — извисяваше се пред момчето, изпълвайки всяко ъгълче на стаята.

— Точно такъв тип разруха може да се очаква от едно момче — изрече то и горещият му дъх развя косата на Конър.

— Какво правиш тук? — попита момчето. Внезапно го заля неочаквана надежда. — Спя ли? Това сън ли е? Както онзи път, когато ти счупи прозореца на стаята ми, а после се събудих и…

— Дойдох да ти разкажа втората история — каза чудовището.

Конър изпъшка уморено и погледна пак към счупения часовник.

— И тя ли ще бъде лоша като първата? — попита разсеяно.

— Ще завърши с истинско разрушение, ако това имаш предвид.

Конър отново се обърна към чудовището. Лицето на създанието се беше изкривило в изражение, което момчето постепенно разпозна. Зла усмивка.

— Пак ли измамна история? — попита Конър. — Дето отначало ти се струва, че ще се развие по един начин, а тя вземе, че се развие съвсем другояче?

— Не — отвърна чудовището. — Това е история за един мъж, който мислеше само за себе си — чудовището се усмихна още по-широко и придоби още по-зъл вид, — и на края беше наказан наистина много, много жестоко за това.

Конър затаи дъх за миг и се замисли за счупения часовник, за дълбоките драскотини по пода, за отровните плодчета, които капеха от клоните на чудовището върху бабиния му чист под.

Замисли се за баща си.

— Слушам те — каза.

Втората история

— Преди сто и петдесет години — започна чудовището, — тази страна се превърна в люлка на индустрията. Фабриките никнеха като гъби. Дърветата рухваха, полята гинеха, реките почерняха. Небето се обви в пушек и пепел, хората също, по цели дни се давеха и кашляха, кожата им червенееше възпалена, а очите им се обърнаха вовеки надолу към пръстта. И хората започнаха да живеят на земята, а не заедно с нея.

Но зеленина все още имаше, стига да знаеш къде да я търсиш.

(Чудовището отново разпери ръце и мъглата на кълба нахлу в хола на бабата на Конър. Когато мъглата се разсея, Конър и чудовището стояха насред зелено поле, надвиснало над долина, в която се ширеше град от тухли и желязо.)

(— Значи наистина спя — рече Конър.)

(— Тихо — пресече го чудовището. — Той идва. Ето го.

И Конър видя един мрачен мъж, облечен в тежки черни дрехи и със смръщено лице да се изкачва по хълма срещу тях.)

— В края на зеленината живееше мъж. Името му няма значение, защото и без това никой никога не го наричаше по име. Селяните му викаха Знахаря.

(— Как? — попита Конър.)

(— Знахаря — повтори чудовището.)

(— Как?)

— „Знахар“ е старата дума за „аптекар“. Стара беше още в ония години.

(— О — отвърна Конър. — Ами така кажи.)

— Но мъжът беше заслужил прозвището си, защото знахарството е древен занаят, занаят на лекуването. Занаят на билките и дървесните кори, занаят на отварите от плодчета и листа.

(— Новата жена на татко е такава — обади се Конър, докато наблюдаваше как мрачният мъж се навежда и изравя един корен от пръстта. — Има магазин, в който продава кристали.)

(Чудовището се начумери.

— Едва ли е такава. По-вероятно е да няма нищо общо със знахарството.)

— Всеки ден Знахаря излизаше да събира билки и листа сред зелената природа. Но с годините му се налагаше да ходи все по-надалеч, защото фабриките и шосетата полека преляха извън града и плъзнаха навсякъде, подобно на обривите, които той така умело лекуваше. Преди успяваше да се запаси с детелина и розови листенца още преди да си изпие сутрешния чай, а сега трябваше да обикаля по цял ден да ги търси.

Светът се променяше, а Знахаря се огорчаваше и ожесточаваше. По-точно, той се ожесточаваше все повече, защото и бездруго си беше неприятен човек. Алчен беше и вземаше скъпо за лековете си, често искаше повече, отколкото болният можеше да си позволи да плати. Въпреки това Знахаря се изненада, когато един ден установи, че селяните не го обичат и това го огорчи още повече, защото той смяташе, че му дължат повече уважение. Но Знахаря продължи да се държи лошо с хората, те му отвръщаха със същото и нещата си вървяха все така, докато полека-лека пациентите на лечителя не започнаха да се отказват напълно от помощта му и да възлагат надеждите си на новите, по-модерни лекарства, които им предписваха новите, по-модерни лекари. От това, разбира се, Знахаря още повече се озлоби.

(Мъглата отново обви Конър и чудовището, после се отдръпна. Декорът се беше сменил. Сега двамата стояха насред окосена морава на върха на малко хълмче. В единия ъгъл на моравата се гушеше къщата на енорийския свещеник, край нея бяха пръснати няколко нови надгробни камъка, засенчени от клоните на грамадно тисово дърво.)

— В селото на Знахаря живееше и един свещеник…

(— Това е хълмът зад моята къща — прекъсна разказа Конър. После се заоглежда, но не видя нито железопътните релси, нито редиците спретнати къщи на квартала си. Само няколко тесни пътечки и калното речно корито.)

— Свещеникът имаше две дъщери — продължи чудовището, — и те бяха радостта на живота му.

(Две малки момиченца изхвръкнаха с писъци и смях от къщичката на моравата и се втурнаха да се гонят, кикотейки се и замеряйки се с туфички отскубната трева. Затичаха в кръг около ствола на тисовото дърво, криейки се едно от друго).

(— Това си ти — каза Конър и посочи дървото, което в този момент си беше просто дърво, нищо друго.)

— Да, ще споменем, че на моравата пред свещеническия дом растеше едно тисово дърво.

(- При това не какво да е, а красиво и силно дърво — допълни чудовището.)

(— Щом казваш — отвърна Конър.)

(Чудовището го загледа изненадано.)

— Тисовото дърво е най-важното сред лековитите дървета — рече то. — То живее хиляди години. Плодчетата му, кората му, сокът и плътта му, дървесината му — всички те пулсират, треперят, пламтят от живот. Добрият знахар може да направи от тях лек, който лекува почти всяка болест на света.

(Челото на Конър се смръщи.

— Измисляш си.)

(Лицето на чудовището буреносно потъмня.

— Смееш да се съмняваш и да ме разпитваш, така ли, момче?)

(— Не — Конър отстъпи крачка през гнева на чудовището. — Просто никога не съм чувал тисът да е лековит.)

(Чудовището се въси гневно още минута, после продължи с историята.)

— За да вземе всичко ценно и лековито от тисовото дърво, Знахаря трябваше първо да го отсече. А свещеникът не даваше и дума да се издума за това. Тисът растеше на тази земя дълго преди хората да я определят за църковен двор. Около него вече се оформяше гробище, плановете за строежа на новата черква бяха готови. Тисът щеше да пази черковната сграда от пороите и лошото време и свещеникът не позволяваше на Знахаря дори да припари до дървото, независимо колко пъти Знахаря го молеше да му позволи да го отсече.

Трябва да знаеш, че свещеникът беше благ и просветен човек. Той мислеше доброто на енориашите си, силно желаеше да ги изведе от мрака на суеверията и вещерството. Проповядваше от амвона срещу древния занаят на Знахаря, хората го слушаха и му вярваха, тъй като познаваха лошия нрав и алчността на лечителя. Знахаря вече нямаше кого да лекува.

Но един ден дъщерите на свещеника се разболяха. Първо едната, а после и другата — заразиха се от болестта, която върлуваше из района тогава.

(Небето помрачня и Конър чу как момиченцата кашлят в енорийския дом, чу високите молитви на свещеника и жалния плач на жена му.)

— Свещеникът опита всичко, но нищо не помогна. Нито молитвите, нито лекарствата на модерния столичен лекар, нито бабешките лекове, които енориашите срамежливо носеха и предлагаха. Нищо. Момичетата вехнеха и смъртта им приближаваше. Най-сетне на свещеника не му остана друг избор, освен да се обърне към Знахаря. Той преглътна гордостта си и отиде да моли лечителя за прошка и милост.

— Няма ли да помогнеш на дъщерите ми? — попита свещеникът, паднал на колене на прага на Знахаря. — Не моля за себе си, моля те за двете невинни момиченца.

— Защо да ти помагам? — попита Знахаря. — Ти прогони пациентите ми с твоите проповеди. Отказа да ми дадеш тисовото дърво — най-лековитото растение на земята. Настрои всички срещу мен.

— Вземи тисовото дърво — каза свещеникът. — Ще започна да проповядвам за теб, ще те оправдая и ще те хваля. И за най-малката болежка ще пращам енориашите си само при теб. Ще сторя каквото поискаш, само спаси дъщерите ми.

Знахаря истински се изненада.

— Готов си да се отречеш от всичко, в което вярваш и което проповядваш пред другите?

— Ако това ще спаси момиченцата ми — отвърна свещеникът, — ще се отрека от всичко.

— Тогава — отговори му Знахаря — аз не мога с нищо да ти помогна.

И затвори вратата си пред лицето на свещеника.

(— Какво? — възкликна Конър.)

Същата нощ и двете дъщери на свещеника умряха.

(— Какво? — ахна Конър и почувства как страхът от кошмара се увива около вътрешностите му.)

Същата нощ аз се надигнах и закрачих по земята.

(— Браво! — провикна се Конър. — Гоя гадняр заслужава най-тежкото наказание!)

(— И аз така помислих — каза чудовището.)

— Тъкмо минаваше полунощ, когато дойдох и разруших дома на свещеника до основи.

Краят на втората история

Конър се извъртя и се втренчи невярващо в чудовището.

— Дома на свещеника?

— Да — отговори чудовището. — Изтръгнах покрива и го захвърлих в долчинката, раздробих всички стени с юмруците си.

Къщата на свещеника все още стоеше пред очите им. После Конър видя как тисовото дърво се пробуди, превърна се в чудовище и се нахвърли върху нея. При първия удар по покрива входната врата се разтвори и свещеникът и жена му побягнаха надалеч от ужас. Чудовището на моравата захвърли изтръгнатия от къщата покрив подире им и смъртта им се размина на косъм.

— Какво правиш? — попита Конър. — Знахо-какъвто-там-беше е лошият!

— Дали? — изрече истинското чудовище зад гърба му.

С трясък второто чудовище на моравата събори фасадата на свещеническия дом.

— Разбира се! — кресна Конър. — Той отказа да помогне на свещеника, отказа да излекува дъщерите му! И те умряха!

— Свещеникът отказваше да повярва, че Знахаря може да помогне — каза чудовището. — В спокойните си дни самоуверено се постара да съсипе Знахаря, но когато собственото му положение стана тежко, беше готов да захвърли всичко, в което е вярвал и да се отрече от всяка своя дума, ако това би спасило дъщерите му.

— Е, и? — контрира Конър. — Всеки би постъпил така! Всеки би постъпил така! Какво очакваш от него?

— Очаквах да даде на Знахаря тисовото дърво още в първия момент, когото Знахаря помоли за него.

При тези думи Конър застина на място. От къщата на свещеника се чуваха трясъци. Стените падаха.

— Бил си готов да се жертваш, да се оставиш да те убият?

— Аз съм нещо повече от обикновено дърво — отвърна чудовището, — но да, бих позволил с радост тисовото дърво в черковния двор да бъде отсечено. То щеше да спаси дъщерите на свещеника. И много други болни освен тях.

— Но отсичането щеше да убие дървото и да направи Знахаря богат! — изкрещя Конър. — А той е зъл човек!

— Той беше алчен, груб и озлобен човек, но въпреки това си беше лечител. А свещеникът? Помисли, какъв беше свещеникът? Той беше едно нищо. Да вярваш, е половината от изцелението. Да вярваш в силата на лека, да вярваш в бъдещето, което те очаква. А свещеникът беше човек, който съществуваше чрез онова, в което вярваше, но го изостави и се отрече от него при първата трудност, отрече се от вярата си тогава, когато най-силно се нуждаеше от нея. Той беше вярвал в убежденията си егоистично, беше вярвал в тях със сърце, пълно със страх. И лъжата му отне живота на дъщерите му.

Конър се вбеси.

— Отначало каза, че тази история няма да бъде измамна!

— Отначало казах, че това ще бъде история за човек, наказан за своя егоизъм. И удържах на думата си.

Задъхвайки се от гняв, Конър загледа как второто чудовище унищожава дома на свещеника. Гигантският му чудовищен крак разруши стълбището с един ритник. Гигантската чудовищна ръка срина стените на стаите с един замах.

— Кажи ми, Конър О’Мали — изрече чудовището зад рамото на Конър, — искаш ли да се включиш?

— Да се включа? — изненадано се извърна Конър.

— Носи страхотно удовлетворение, уверявам те.

Чудовището зад Конър пристъпи напред и застана до своя двойник, вдигна крак и смаза един диван в къщата на свещеника, диван, досущ като онзи в хола на бабата на Конър. Чудовището се обърна, загледа момчето и зачака.

— Какво да разруша сега? — попита то, пристъпи още крачка по-близо до двойника си, пред очите на Конър образите им затрепериха зловещо, размазаха се и се сляха в един — едно-единствено чудовище, два пъти по-грамадно.

— Чакам заповедите ти, момче — изрече то.

Конър отново задиша тежко. Сърцето му бясно затупка и тялото му затрепери като от треска. Един дълъг миг момчето мълча неподвижно.

После каза:

— Разруши камината.

На секундата юмрукът на чудовището се стрелна и изтръгна каменното огнище из основи, тухленият комин се срина.

Дишането на Конър стана още по-тежко и грапаво, сякаш той рушеше, а не чудовището.

— Изхвърли леглата им навън — каза момчето.

Чудовището вдигна двете легла от останалите без тавани спални и ги хвърли във въздуха толкова силно, че те стигнаха едва ли не до хоризонта, преди да паднат и да се раздробят.

— Троши мебелите! — изкрещя Конър. — Троши наред!

Чудовището затъпка мебелите с гигантските си нозе, смазвайки всичко по пътя си със скърцане и трясък.

— СРИНИ Я ДО ОСНОВИ! — изрева Конър и чудовището изрева страшно в отговор, и събори последните стени. Момчето се втурна да помогне, грабна пътем паднал клон и започна да троши последните оцелели стъкла на прозорците.

Конър трошеше и крещеше, крещеше толкова силно, че не чуваше мислите си, потънал в екстаза на разрушението, просто рушеше безумно, рушеше, рушеше. Чудовището беше право. Разрушението носеше страхотно удовлетворение.

Конър крещя, докато прегракна, удря и троши, докато го заболяха ръцете, от гърлото му излизаше сподавен вой, докато му свърши дъхът и той падна от изтощение, Когато най-сетне се спря, вдигна очи и видя чудовището, което го наблюдаваше кротко, застанало отвън до руините. Конър се помъчи да си поеме дъх, поизправи се и се подпря на клона, за да запази равновесие.

— Ето така — произнесе чудовището — се руши.

И изведнъж двамата се оказаха отново в хола на бабата на Конър.

И Конър видя, че е разрушил всичко в стаята.

Всичко.

Разрушение

Диванът беше раздробен на безброй парчета. Четирите дървени крачета бяха строшени, дамаската беше раздрана на ивици, снопчета от пълнежа на възглавниците бяха пръснати по пода, заедно с останките от часовника, изтръгнат от стената и натрошен до неузнаваемост. Сред отломките се валяха разбитите лампи, двете малки масички, които стояха от двете страни на дивана. Съборена беше библиотечката под прозореца, всяка книга беше накъсана на парчета. Дори тапетите бяха изпокъсани и висяха от стените на неравни мърляви ленти. Единствената останала на мястото си мебел беше шкафът със стъклените вратички, макар че стъклата му, както и всички предмети в него също бяха натрошени и лежаха сред останалите отломки на пода.

Конър стоеше, застинал в мъртвата хватка на шока. Сведе поглед към ръцете си, целите изподрани и облени в кръв, с изпочупени нокти. Боляха го сякаш след тежък труд.

— Господи Боже — прошепна момчето.

Обърна се да погледне чудовището.

От чудовището нямаше и следа.

— Какво направи? — изкрещя Конър във внезапната мълчалива пустота. Не можеше и крачка да направи по заринатия от отломки под.

Нямаше начин да е причинил подобно разрушение сам-самичък.

Нямаше начин.

(… нали нямаше?)

— Господи Боже — повтори Конър. — Господи.

Разрушението носи удовлетворение, прошепна един глас тогава, но това не беше истински глас, а сякаш само полъх, едва доловим.

А после момчето чу как колата на баба му спря пред вратата.

Нямаше къде да бяга. Нямаше дори време да стигне до задната врата, да хукне навън и да се скрие някъде, където баба му никога нямаше да го намери.

„Но“, помисли Конър, сега, след това, което беше сторил, дори баща му нямаше да го иска. Баща му никога нямаше да позволи момче, способно да извърши това, което Конър беше извършил, да живее в дома му, при бебето…

— Господи Боже — каза отново Конър, а сърцето му щеше да изхвръкне от гърдите.

Баба му пъхна ключа в ключалката и отвори входната врата.

Секунда по-късно застана на прага на хола, все още ровейки в чантата си, и в мига, в който още не беше осъзнала какво се е случило, Конър видя лицето ѝ, уморено, безизразно, по него не се четеше нищо — нито добри новини, нито лоши, четеше се само поредната безсънна нощ в болницата при майка му, все същата безсънна нощ, която изсмукваше силите.

После баба му вдигна поглед.

— Какво по… — започна тя и инстинктивно се спря да каже „дяволите“ пред момчето. Цялата замръзна, стиснала чантата си в някаква неудобна поза. Местеха се само очите ѝ, попиваха невярващо разрушението в хола, почти готови да отхвърлят очевидното. Конър дори не чуваше дишането ѝ.

После баба му го погледна, челюстта ѝ се отпусна, очите ѝ се разтвориха широко. Видя го, застанал сред отломките, с ръце, окървавени от извършеното.

После челюстта ѝ се прибра, но профилът ѝ не се стегна в обичайната си непоколебимост. Брадичката ѝ затрепери, сякаш баба му се бореше с напиращите сълзи, сякаш едва успяваше да удържи чертите на лицето си, които заплашваха да се разпаднат.

И после простена, дълбоко, тежко, от дъното на гърдите си, а устните ѝ останаха стиснати.

Звукът изразяваше такава болка, че Конър едва се сдържа да не запуши ушите си с длани.

Баба му простена пак. И пак. И пак, докато стонът ѝ се превърна в един непрестанен тих вой, един ужасяващ мъчителен звук. Чантата ѝ падна на пода. Тя притисна длани до устата си, сякаш искаше да задържи в себе си страшния плачещ, стенещ, прерязващ тон, който извираше неконтролируемо от тялото ѝ.

— Бабо? — повика я Конър с остър, ужасен фалцет.

И тогава тя закрещя.

Разпери ръце, стисна юмруци, отвори широко уста и закрещя. Закрещя толкова силно, че Конър наистина запуши уши. Баба му не гледаше към него, не гледаше към нищо, просто крещеше.

Никога през живота си Конър не беше усещал такъв страх. Почувства се така, сякаш беше застанал на самия край на света, на ръба, сякаш беше жив и буден в кошмара, в писъка, в празнотата…

И тогава баба му направи крачка напред и нагази сред отломките.

Пое през стаята, риташе парчетиите встрани, сякаш изобщо не ги виждаше. Конър заотстъпва бързо от нея, препъвайки се в остатъците от дивана. Инстинктивно вдигна ръка да се предпази, очаквайки удара всеки момент…

Но баба му изобщо не го приближи.

Подмина го, лицето ѝ беше все така изкривено от бликналите сълзи, стонът се лееше от гърлото ѝ. Отиде до шкафа със стъклените вратички — последната оцеляла мебел в стаята.

Сграбчи го от едната страна…

И дръпна силно…

После дръпна още веднъж…

Дръпна за трети път.

Събори шкафа и го запрати на пода с едно финално и окончателно прас!

После бабата на Конър простена за последен път, наведе се силно напред с ръце, подпрени на коленете, дъхът излизаше от гърдите ѝ накъсан и дрезгав.

Не погледна момчето. Не го погледна нито веднъж. Изправи се и излезе от хола, като остави дамската се чанта там, където я беше изпуснала, пое направо към стаята си и тихо затвори вратата зад гърба си.

Конър постоя още малко неподвижно, без да знае дали му е позволено да помръдне или не.

Мина сякаш цяла вечност, докато момчето най-сетне се обърна и бавно отиде в кухнята, за да вземе няколко от големите найлонови чували за боклук. Зае се с опустошението и разчиства до късно през нощта, но не се справи — задачата беше непосилна. Зората изгряваше, когато Конър най-сетне се предаде.

Повлече се нагоре по стълбите, без да си направи труда дори да измие мръсотията и спечената кръв от себе си. Когато мина покрай стаята на баба си, по ивицата светлина под прага разбра, че е още будна.

Конър спря в коридора и я чу как плаче.

Невидим

Конър стоеше в края на училищния двор и чакаше.

Беше видял Лили по-рано днес. Стоеше сред групичка момичета, които — Конър отлично знаеше това — не я харесваха особено и които тя самата не харесваше, но въпреки това стоеше с тях, наблюдавайки ги мълчаливо, докато бъбреха. Конър се хвана, че се мъчи да срещне погледа ѝ, но Лили нито веднъж не обърна глава към него.

Сякаш вече не го виждаше.

Затова Конър чакаше сам-самичък, облегнат на каменната стена встрани от останалите деца, които пищяха, смееха се или си гледаха телефоните, все едно всичко в света беше наред, все едно в цялата колосална вселена не съществуваше нито един проблем, който би могъл да ги сполети.

И тогава Конър ги видя. Хари, Съли и Антън крачеха към него, прекосявайки двора по диагонал, очите на Хари не слизаха от Конър — очи без усмивка, поглед, изпълнен с остро внимание. Другарчетата му предвкусваха предстоящото удоволствие.

Идваха.

Конър усети как целият се разтапя от облекчение.

Призори беше дремнал малко, само колкото да сънува кошмара — сякаш не се чувстваше достатъчно зле и без него. Отново се беше озовал там, сред смазващия страх и пропадането, пред лицето на ужасното, ужасното нещо, което се случваше на края. Беше се събудил с отчаян вик. Беше се събудил в един не по-малко ужасен ден.

Когато най-сетне беше събрал кураж да слезе на долния етаж, беше заварил в кухнята баща си, който приготвяше закуска.

От баба му нямаше и следа.

— Яйцата бъркани ли ги искаш? — попита баща му, държейки тигана над котлона.

Конър приседна до масата и кимна, макар че последното, за което можеше да мисли в момента, беше ядене. Баща му довърши яйцата, сипа ги върху вече готовите пържени филийки, разпредели закуската в две чинии — една за себе си и една за Конър. Седнаха и започнаха да се хранят.

Мълчанието натежа толкова страшно, че на Конър му стана трудно да диша.

— Голяма каша си забъркал — най-сетне се обади баща му.

Конър продължи да яде, бодвайки с вилицата възможно най-мънички хапчици пържено яйце.

— Баба ти ми се обади тази сутрин. Много, много рано сутринта.

Конър хапна още едно микроскопично късче от закуската.

— Положението на майка ти се е влошило, Кон — рече баща му. Конър бързо вдигна очи. — Баба ти отиде в болницата да говори с лекарите — продължи татко му. — Аз ще те хвърля до училище…

— Как така училище? — възкликна момчето. — Искам да видя мама!

Но баща му вече клатеше глава отрицателно.

— При нея в момента не е място за деца. Ще те оставя в училище и ще отида в болницата, а след часовете ти ще те взема и веднага ще се върнем заедно при майка ти — баща му заби поглед в чинията си. — Ще дойда да те взема и по-рано, ако… се наложи.

Конър остави ножа и вилицата. Вече не му се ядеше. Стори му се, че никога повече няма да огладнее, никога, до края на живота си.

— Ей — каза баща му. — Нали помниш как говорихме, че трябва да бъдеш храбър? Сега е моментът да бъдеш храбър, сине — после кимна и посочи с очи вратата на хола. — Разбирам колко си разстроен — после се усмихна тъжно, но секунда по-късно усмивката му изчезна. — Баба ти също разбира.

— Не исках да го направя — рече Конър, а сърцето му заби силно. — Не знам какво стана.

— Всичко е наред — отвърна баща му.

Конър се смръщи.

— Наред?

— Не се тревожи за това — продължи баща му и се зае отново със закуската. — Стават и по-лоши работи.

— Това пък какво значи?

— Значи, че ще се престорим, че снощи в хола не се е случило нищо — твърдо отговори баща му, — защото в момента имаме други, по-сериозни грижи.

— Мама ли ни е другата грижа?

Баща му въздъхна.

— Дояж си закуската.

— Дори няма да ме накажете, така ли?

— Какъв смисъл има да те наказваме, Кон? — отговори баща му и поклати глава. — Какъв смисъл би имало това, за Бога?

Конър не беше чул и дума в час цяла сутрин, но учителите не му бяха направили нито една забележка за това, че не внимава, а когато задаваха въпроси на класа, умишлено не го вдигаха да отговаря. Госпожа Марл дори не му поиска домашното по животопис, макар че днес беше последният срок за предаването му. Конър не беше написал и едно изречение по него.

Но това, изглежда, също нямаше никакво значение.

Съучениците му се държаха на разстояние от него, сякаш целият миришеше като клошарите по улиците. Конър се опита да си спомни дали е разменил и една дума с някого откак беше пристигнал тази сутрин. Не успя да си спомни нищо. Което пък означаваше, че последният човек, с когото беше разговарял днес, беше баща му.

Как се беше докарал до това положение?

Но, ето, Хари вече беше тук. Това накара Конър за миг да се почувства нормално.

— Конър О’Мали — изрече Хари и спря на крачка от Конър. Съли и Антън изостанаха малко назад, като не спираха да се хилят.

Конър се дръпна от стената и отпусна ръце до бедрата си, готов да поеме всеки удар, независимо от коя страна.

Само че ударът отново не дойде.

Хари просто стоеше неподвижен. Съли и Антън също не предприемаха нищо, усмивките им бавно гаснеха.

— Какво чакаш? — попита Конър.

— Да — подвикна и Съли на Хари. — Какво чакаш?

— Удари го — обади се и Антън.

Хари не мръдна, очите му бяха приковали Конър на място. Конър също го гледаше напрегнато в отговор и го гледа до тогава, докато му се стори, че на света не съществува нищо друго, освен те двамата с Хари. Дланите му се изпотиха. Сърцето му тупкаше бясно.

Просто го направи, помисли Конър и в следващия миг осъзна, че не го е помислил, а го е изрекъл на глас:

— Просто го направи!

— Какво да направя? — спокойно попита Хари. — Какво, за Бога, би могъл да искаш от мен, Конър О’Мали?

— Иска да го смачкаш от бой — рече Съли.

— Иска да му смениш физиономията — добави Антън.

— Вярно ли е това? — попита Хари, а в гласа му се долавяше искрено любопитство. — Наистина ли това искаш, О’Мали?

Конър не отвърна нищо, просто остана прав, стиснал здраво юмруци.

Чакаше.

И тогава удари звънецът, госпожица Куон се появи на двора заедно с една друга учителка. Двете си бъбреха, но очите на възпитателката шареха сред децата, като се вгледаха особено внимателно в Конър и Хари.

— Май никога няма да разберем — каза Хари — какво точно иска О’Мали.

Антън и Съли се разсмяха, макар че беше ясно като бял ден, че изобщо не схванаха шегата, и тримата поеха обратно към училище. Но Хари продължи да гледа Конър, не свали поглед от него, докато крачеше към училищния вход.

Крачеше, оставяйки Конър съвсем сам.

Съвсем сам, сякаш невидим за целия свят.

Тисово дърво

— Ей, здравей, мили — каза майката на Конър и се надигна да се поизправи малко на възглавницата, когато момчето застана на прага на стаята ѝ.

Конър отлично видя каква борба представляваше за нея това просто движение.

— Отвън съм — каза баба му, стана от мястото си до болничното легло и излезе в коридора. Подмина Конър, без въобще да го погледне.

— Отивам до машината за закуски, приятел — обади се и баща му. — Ти искаш ли нещо?

— Искам да спреш да ме наричаш приятел — отговори Конър, без да сваля очи от майка си.

При тези думи майка му се разсмя.

— Връщам се след малко — рече баща му и също излезе.

— Ела при мене — каза майката на Конър и потупа леглото до себе си. Момчето пристъпи и приседна до нея, като се постара да не докосне нито тръбичката, която влизаше през иглата в ръката ѝ, нито онази, която подаваше кислород в ноздрите ѝ, нито онази, третата, която — Конър знаеше — често вкарваха под кожата на гърдите ѝ и откъдето яркооранжевите химикали се наливаха в тялото ѝ по време на сесиите на лечението.

— Как е моят Конър? — попита майка му, посегна с изтънялата си ръка и го погали по косата. Момчето видя широкото жълто петно около мястото, в което иглата потъваше под кожата ѝ, видя множеството лилави натъртвания и убождания от вътрешната страна на лакътя ѝ.

Но майка му се усмихваше. Една уморена, изтощена усмивка, но все пак усмивка.

— Знам, че изглеждам страшна — рече тя.

— Не, не е вярно — отвърна Конър.

Майка му отново прокара леко пръстите си през косата му.

— Смятам, че мога да ти простя тази мила лъжа.

— Добре ли си? — попита Конър и макар че въпросът в някакъв смисъл беше напълно нелеп, майка му отлично го разбра.

— Ами, какво да ти кажа, мили — отвърна тя. — Няколко различни терапии, които докторите опитаха, не проработиха така, както се очакваше. А това, че не проработиха, стана ясно доста по-рано, отколкото предполагахме. Ако това изобщо ти звучи смислено.

Конър поклати отрицателно глава.

— Да, на мен също — призна майка му. Конър видя как усмивката ѝ се напряга, как за майка му става трудно да я задържи на лицето си. Тя пое дълбоко дъх, който влезе в гърдите ѝ с дрезгаво дращене, сякаш върху ребрата ѝ беше легнало нещо много тежко.

— Нещата се развиват много по-бързо, отколкото смятах, мили — каза тя, а гласът ѝ беше тих и плътен, толкова тих, че стомахът на Конър се сви на още по-болезнена топка. Изведнъж се зарадва, че не е хапвал нищо от закуска.

— Но — натърти майка му все така тихо, а усмивката се върна на устните ѝ, — има още един вариант, който лекарите ще пробват, едно лекарство, което е давало добри резултати преди.

— Защо не са ти го изписали досега? — попита Конър.

— Помниш ли сесиите на лечението ми? — попита майка му. — Как ми опада косата и колко повръщах?

— Разбира се, че помня.

— Ами това лекарство лекарите го дават тогава, когато сесиите не свършат работа — продължи майка му. — То винаги е било вариант за мен, просто досега докторите се надяваха, че няма да се наложи да го вземам — тя сведе очи. — Надяваха се, че няма да се наложи да започна да го вземам толкова скоро.

— Значи ли това, че вече е твърде късно? — попита рязко Конър, изричайки думите, преди дори да осъзнае какво казва.

— Не, Конър — бързо отвърна майка му. — Не мисли така. Не е твърде късно. Никога не е твърде късно.

— Сигурна ли си?

Майка му пак се усмихна.

— Твърдо вярвам във всяка дума, която ти казвам — отвърна тя е укрепнал глас.

Тогава Конър си спомни думите на чудовището. Да вярваш, е половината от изцелението.

Все още му беше трудно да диша, но усети, че напрежението леко отшумява и отпуска стегнатия му на възел стомах. Майка му забеляза това и започна да го гали по ръката.

— Да ти кажа нещо много интересно — каза тя с по-весел глас. — Помниш ли дървото на хълма зад нашата къща?

Очите на Конър се разтвориха широко.

— Няма да повярваш — продължи майка му, без да забележи реакцията му, — но лекарството, за което ти разправих, всъщност е направено от тисово дърво.

— От тисово дърво? — повтори Конър тихо.

— Да — отвърна майка му. — Преди година, когато започна цялата тази история, доста четох за тисовите дървета — тя се закашля в шепа, после преглътна и пак се закашля. — Искам да кажа, надявах се всичко да отмине много по-бързо, но още тогава ми се струваше невероятно, че пред прозореца ни расте тисово дърво. А сега точно то може да се окаже онова, което ще ме излекува.

Съзнанието на Конър се въртеше в такъв вихър, че му се зави свят.

— Растенията са нещо смайващо, не смяташ ли? — продължи майка му. — Толкова се стараем да се отървем от тях, а в същото време те са онези, които ни спасяват, когато сме в беда.

— Тисовото дърво ще спаси ли теб? — попита Конър, като едва събра сили да изрече думите.

Майка му се усмихна отново.

— Надявам се — отвърна. — Вярвам го.

Нима е възможно?

Конър излезе в болничния коридор, а мислите му препускаха. Лекарство, направено от тисово дърво. Лекарство, което наистина лекува. Лекарство точно като онова, което Знахаря отказа да приготви за дъщерите на свещеника. Макар че, в интерес на истината, Конър още не си беше изяснил напълно защо именно къщата на свещеника трябваше да бъде разрушена.

Ами ако…

Ами ако чудовището все пак не е дошло без причина? Ами ако се е надигнало и е закрачило по земята, за да спаси майката на Конър?

Момчето не смееше да приеме надеждата. Не смееше дори да мисли за нея.

Не.

Не, разбира се, че не. Не можеше да бъде вярно, просто поредното шантаво хрумване. Чудовището беше сън. Просто един сън.

Ами листенцата? Ами плодчетата? Ами фиданката, която израсна от пода за една нощ? Ами разрушението в хола на баба?

Конър изведнъж почувства как цялото му тяло олеква, стори му се, че някак си започва да се носи във въздуха.

Нима е възможно? Нима нещо подобно наистина е възможно?

Чу гласове и вдигна очи към дъното на коридора. Баща му и баба му се караха.

Конър не чуваше думите им, но баба му яростно забиваше пръст в гърдите на баща му.

— Добре, кажи ми само какво искаш да направя? — отвърна ѝ баща му достатъчно високо, че да привлече вниманието на хората по коридора, които се заобръщаха към него. Конър не чу какво отговори баба му, но тя се извъртя на пета, обърна гръб на баща му и профуча по коридора, подмина момчето, отново без да го погледне, и влезе в стаята на майка му.

Баща му, с прегърбени рамене, бавно закрачи след нея.

— Какво става? — попита го Конър.

— Баба ти ми е бясна — отвърна татко му с бърза усмивка. — Нищо ново.

— Защо?

Баща му направи някаква неопределена гримаса.

— Имам лоши новини, Конър — рече. — Летя обратно за вкъщи още тази вечер.

— Тази вечер? — възкликна Конър. — Защо?

— Бебето е болно.

— О — отвърна Конър. — Какво ѝ е?

— Най-вероятно нищо сериозно, но Стефани се е паникьосала, занесла я е в болницата и иска да се прибера на секундата.

— И ти ще се прибереш?

— Да, но ще се върна — отговори баща му. — По-следващата неделя съм тук, след няма и две седмици. От службата ми дадоха допълнителна отпуска, за да се върна и да постоя с вас.

— Две седмици — каза замислено Конър. — Май няма проблем. Мама ще започне да взема новото лекарство и от него ще ѝ олекне и ще започне да оздравява. Значи, точно когато си дойдеш…

После млъкна, защото видя лицето на баща си.

— Хайде да се поразходим малко, сине — каза татко му.

Срещу болницата имаше малък парк с чакълени пътечки между дърветата. Конър и баща му крачеха напред към една свободна пейка и подминаваха пациенти в болнични халати, излезли да се разтъпчат със семействата си или измъкнали се да изпушат по една цигара. Паркът приличаше на болнична стая сред природата. Или на място, където призраците са се събрали да разменят някоя и друга клюка.

— Ще си говорим, нали? — попита Конър, когато двамата с татко му седнаха. — Напоследък всички се натискат да си говорим.

— Конър — започна баща му, — това ново лекарство, което майка ти ще взема…

— То ще ѝ помогне да оздравее — прекъсна го Конър твърдо.

Баща му замълча за миг.

— Не, Конър — рече най-сетне. — Най-вероятно няма да ѝ помогне.

— Ще ѝ помогне — настоя момчето.

— Това е отчаян последен опит, сине. Съжалявам, нещата просто се развиха твърде бързо.

— Новото лекарство ще я излекува. Знам, че ще я излекува.

— Конър — каза баща му, — другата причина, поради която баба ти ми е сърдита, е защото смята, че нито аз, нито майка ти сме достатъчно откровени с теб. Относно това, което се случва всъщност.

— Баба пък какво ли разбира!

Бащата на Конър сложи ръка на рамото на момчето.

— Конър, майка ти…

— Тя ще оздравее — изрече Конър, освободи се от ръката на баща си и стана. — Новото лекарство всъщност е тайната. То е причината. Казвам ти, че знам, помни ми думата.

Баща му го загледа объркано.

— Причината за кое?

— Така че сега ти си се върни в Америка — продължаваше Конър — при другото си семейство, ние тук ще се оправим и без тебе. Защото новото лекарство ще помогне.

— Конър, не…

— Да. Ще помогне.

— Сине — каза баща му и се приведе напред, — историите невинаги завършват щастливо.

Думите му приковаха Конър на място и той млъкна. Защото това беше чистата истина. Историите невинаги завършваха щастливо. Това беше най-ясният урок на чудовището и Конър го беше усвоил. Историите са диви, диви зверове и препускат в посоки, които най-малко очакваш.

Баща му клатеше глава.

— Искаме от теб твърде много. Знам го, така е. Това е несправедливо и жестоко, нещата трябваше да се подредят другояче.

Конър не отвърна.

— Ще се върна другата неделя — каза баща му. — Просто помни — другата неделя. Става ли?

Конър примигна срещу слънцето. Октомври беше наистина необичайно топъл, сякаш лятото се бореше с есента и отказваше да отстъпи.

— Когато се върнеш, колко време ще останеш тук?

— Колкото мога.

— И после пак ще се прибереш в Америка.

— Налага се. Имам…

— … друго семейство там — довърши Конър.

Баща му протегна отново ръка към него, но момчето вече се беше обърнало и крачеше обратно към болницата.

Не, лекарството ще подейства, то просто ще подейства, това беше причината, поради която чудовището беше станало, за да закрачи по земята. Това трябва да беше причината. Ако чудовището изобщо беше истинско, това трябва да беше причината за появата му.

Преди да влезе в болницата, Конър хвърли поглед към часовника на предната ѝ фасада.

До 12:07 оставаха още осем часа.

Никаква история

— Можеш ли да я излекуваш? — попита Конър.

— Тисът, е лековито дърво — отвърна чудовището. — Когато крача по земята, най-често приемам неговата форма.

Конър се смръщи.

— Това не е отговор на въпроса ми.

Чудовището само се ухили със злата си усмивка.

Бабата на Конър го беше докарала обратно в нейната къща, след като майка му беше заспала, без да докосне обяда си. Баба му не беше продумала и дума за разрушението в хола. Всъщност, не му беше продумала изобщо.

— Връщам се в болницата — беше осведомила тя кратко Конър, когато той слезе от колата. — Приготви си нещо за ядене. Знам, че с това поне можеш да се справиш.

— Мислиш ли, че татко вече е на летището? — беше я попитал Конър.

Баба му само беше въздъхнала нетърпеливо. Момчето беше затворило вратата и колата беше отминала. Конър се беше прибрал в къщата. От тогава до сега часовникът — онзи евтиният, с батериите, който стоеше на кухненската маса и който беше единственият часовник в дома на баба му в момента — беше пропълзял чак до полунощ, а бабата на Конър нито се беше обадила, нито се беше прибрала. Конър се зачуди дали той да не ѝ звънне, но през последните дни беше пробвал веднъж, телефонът беше събудил майка му и баба му му се беше скарала остро, че се обажда без предупреждение.

Всъщност, това нямаше никакво значение. Така нещата даже ставаха още по-лесни. Не му се налагаше дори да се преструва, че отива да си легне. Спокойно изчака часовникът да покаже 12:07. След това излезе в двора на бабината си къща и произнесе високо:

— Къде си?

А чудовището отвърна:

— Тук съм — и прекрачи през пристройката-кабинет с едно-единствено леко движение.

— Можеш ли да я излекуваш? — повтори Конър твърдо.

Чудовището сведе поглед към него.

— Не зависи от мен.

— Защо не? — попита Конър. — Ти събаряш къщи и спасяваш вещици. Сам ми каза, че само едно късче от теб може да излекува почти всяка болест, стига хората да знаят как да го използват.

— Ако майка ти може да бъде излекувана — отвърна чудовището, — то тогава тисът ще ѝ помогне и тя ще оздравее.

Конър скръсти ръце.

— Това „да“ ли означава?

Тогава чудовището направи нещо, което не беше правило никога досега.

Приседна.

Отпусна цялата си колосална тежест върху покрива на пристройката. Конър чу как дървесното му тяло заскърца и застена, видя как покривът хлътна под него. Сърцето на момчето подскочи и се качи в гърлото му. Ако чудовището унищожеше и пристройката, не беше сигурно какво щеше да направи бабата на Конър. Най-вероятно щеше направо да изпрати момчето в затвора. Или — което беше още по-лошо — в някое далечно училище-пансион.

— Все още не си наясно защо ме повика, нали? — попита чудовището. — Все още не си разбрал причината, поради която аз станах и закрачих по света. Трябва да знаеш, Конър О’Мали, че не правя това всеки ден.

— Не съм те викал изобщо — отвърна Конър. — Освен ако не съм го сторил насън или нещо такова. А дори и действително да съм те извикал, причината, очевидно, е била майка ми и болестта ѝ.

— Дали?

— Че защо иначе да те викам? — повиши тон Конър. — Със сигурност не и за да слушам ужасно потискащи истории без капка смисъл в тях.

— Забрави ли хола на баба си?

Конър не можа да потисне усмивката си.

— Така си и мислех — рече чудовището.

— Говоря сериозно — рече Конър.

— Аз също. Но ние с теб още не сме готови за третата и последна моя история. Ще ти я разкажа скоро, но не днес. А след това ти ще ми разкажеш твоята история, Конър О’Мали. Ще ми кажеш твоята истина — чудовището се приведе напред. — Много добре знаеш коя истина имам предвид.

Мъглата отново ги обви и дворът на бабата на Конър изчезна от поглед. Светът потъна в сивота и пустота и Конър отлично разбра в какво се беше превърнала заобикалящата го до преди миг нормална реалност, стана му пределно ясно къде се намира.

Намираше се в кошмара.

Точно такова беше чувството в кошмара, точно така изглеждаше кошмарът, ръбовете на света се ронеха, а Конър стискаше с всичка сила ръцете и, чувствайки как те се изплъзват от хватката му, чувствайки как тя пада…

— Не! — изкрещя момчето. — Не! Само това не!

Мъглата се отдръпна и той отново беше в двора на бабината си къща, а чудовището все така седеше на покрива на пристройката.

— Това не е моята истина — проговори Конър с треперещ глас. — Това е просто кошмар.

— И така да е — каза чудовището и се изправи, а гредите на покрива на пристройката сякаш въздъхнаха от облекчение, — това ще се случи, след като приключим с третата история.

— Страхотно — каза Конър. — Поредната история. Все едно нямаме по-важни работи, за които да се тревожим.

— Историите са важни — каза чудовището. — Те са може би по-важни от всичко друго на света. Особено ако носят истината.

— Животопис — горчиво отвърна Конър с половин уста.

Чудовището го изгледа изненадано.

— Точно така — рече то. После се обърна да си върви, но хвърли един последен поглед на Конър. — Чакай ме скоро.

— Искам да знам какво ще стане с мама — рече Конър.

Чудовището замълча.

— Нима още не знаеш?

— Ти каза, че си целебно дърво — продължи момчето. — Е, сега имам нужда точно от силата ти да лекуваш!

— Това и ще направя — отвърна чудовището.

И със следващия порив на вятъра изчезна.

Вече не те виждам

— И аз искам да дойда в болницата — каза Конър на баба си следващата сутрин, когато седнаха в колата. — Не искам да ходя на училище днес.

Баба му просто запали двигателя и потегли. Беше напълно възможно повече никога да не му проговори.

— Как беше мама снощи? — попита момчето. Беше чакал баба си още дълго, след като чудовището си беше отишло, но така и не я беше дочакал и сънят го беше надвил.

— Все така — отвърна баба му лаконично, без да отмества очи от пътя напред.

— Новото лекарство помага ли ѝ?

Този път отговорът на баба му се забави толкова дълго, че Конър реши, че тя изобщо няма да му отговори и тъкмо се накани да попита повторно, когато тя каза:

— Рано е да се каже.

Конър изчака да минат още няколко преки и попита:

— Тя кота ще си дойде у дома?

Този път баба му изобщо не отговори, въпреки че Конър чака отговора ѝ половин час — чак докато стигнаха до училището.

Нямаше ни най-малка надежда, че може да внимава в уроците. Това за пореден път нямаше никакво значение, защото учителите все така не го изпитваха, нито му задаваха каквито и да било въпроси. Съучениците му също не му продумваха и дума. Скоро стана време за обедната почивка и Конър разбра, че току-що е прекарал един пореден предобед в пълно мълчание.

Седна сам в най-далечния край на трапезарията, храната стоеше пред него, но той дори не я докосваше. В помещението беше невероятно шумно, то цялото кънтеше от присъствието на учениците, които крещяха и се биеха, смееха се и пищяха. Конър се постара с всички сили да ги игнорира.

Чудовището щеше да я излекува. Разбира се, че щеше да я излекува. Защо иначе изобщо беше дошло? Нямаше друго обяснение за присъствието му. То беше закрачило по земята, приело образа на лековито дърво, на същото онова дърво, от което е направено лекарството на майка му. Защо би дошло, ако не за да ѝ помогне?

Моля те, мислеше Конър, забил поглед в недокоснатата храна на таблата пред него. Моля те.

С рязък шумен замах две ръце се подпряха от двете страни на таблата и събориха портокаловия сок на Конър в скута му.

Конър скочи на крака, но не достатъчно бързо. Панталоните му подгизнаха, течността капеше надолу и се стичаше по краката му.

— О’Мали се е подмокрил! — крещеше вече Съли сред смеха на Антън.

— Дръж! — викна Антън и блъсна локвичката сок от масата към Конър. — На ти още!

Както обикновено, между Съли и Антън се беше изправил Хари, със спокоен, втренчен поглед, скръстил ръце на гърдите си.

Неподвижен, немигащ, Конър се втренчи в него в отговор.

Без да помръднат и мускул, двамата се гледаха толкова дълго, че Антън и Съли постепенно притихнаха. Играта на нерви ги смути, защото не можеха да отгатнат какво се кани да прави Хари сега.

Конър си задаваше същия въпрос.

— Мисля, че те разгадах, О’Мали — най-сетне рече Хари. — Мисля, че вече знам какво си просиш през цялото време.

— И сега ще си го получиш — подвикна Съли. Двамата с Антън отново се разсмяха и се поздравиха взаимно със свити юмруци.

С периферното си зрение Конър не виждаше никакви учители наоколо и ясно разбра, че Хари е подбрал момента на нападението си така, че никой да не ги притеснява.

Конър беше съвсем сам.

Съвършено спокойно, Хари пристъпи крачка напред.

— Ето го най-силния ми удар, О’Мали — рече. — Сега ще ти причиня най-лошото нещо, което съм в състояние да ти сторя.

После протегна длан, сякаш предлагаше на Конър да си стиснат ръцете.

Действително предлагаше точно това.

Конър реагира почти автоматично, пресегна се и стисна ръката на Хари, преди дори да си даде сметка какво прави. Двамата сключиха здраво ръце като бизнесмени, приключили успешно сделка.

— Довиждане, О’Мали — произнесе Хари, впил поглед право в очите на Конър. — Не те виждам вече.

После Хари пусна ръката на Конър, обърна му гръб и се отдалечи. Антън и Съли изглеждаха още по-объркани, но миг по-късно се помъкнаха подир водача си.

Никой от тримата не погледна повече към Конър.

На стената на трапезарията висеше огромен електронен часовник, купен през седемдесетте като последен писък на техниката и несменен оттогава, годините му превишаваха възрастта на майката на Конър. Конър проследи с очи как Хари се отдалечава, как се отдалечава от него, без да поглежда назад, без да прави нищо повече. И тогава фигурата на Хари мина точно под електронния часовник.

Обядът в училище започваше в 11:55 и приключваше в 12:40.

В момента часовникът показваше 12:06.

Думите на Хари откънтяха в главата на Конър.

— Вече не те виждам.

Хари продължи да крачи напред, верен на даденото обещание.

— Вече не те виждам.

Часовникът трепна и показа 12:07.

— Време е за третата история — изрече чудовището зад гърба на Конър.

Третата история

— Имаше едно време един невидим мъж — продължи чудовището, а Конър нито за миг не сваляше очи от Хари, — който страшно се беше уморил да бъде невидим.

Конър закрачи.

Закрачи след Хари.

— Всъщност, той не беше невидим наистина — каза чудовището и последва Конър. Шумът в трапезарията притихна при приближаването им. — Просто хората бяха свикнали да не го виждат.

— Ей! — извика остро Конър. Хари не се обърна. Не се обърнаха и Съли и Антън, въпреки че започнаха да се хилят. Конър ускори крачка.

— А ако никой не те вижда — изрече чудовището и също закрачи по-бързо, — теб има ли те въобще?

— ЕЙ! — изкрещя Конър.

В трапезарията вече цареше пълна тишина, а Конър и чудовището вървяха решително към Хари.

Хари, който все още не се беше обърнал да погледне Конър.

Конър го настигна, сграбчи го за рамото и го завъртя към себе си. Хари се престори, че не вижда какво го е дръпнало, вторачи се обвинително в Съли, сякаш Съли беше виновникът.

— Я стига си се блъскал — рече Хари на Съли и отново пое към вратата.

Обръщайки гръб на Конър.

— И тогава, един ден невидимият мъж взе решение и са каза така — рече чудовището, а гласът му звънтеше в ушите на Конър, — „Аз ще ги накарам да ме видят“.

— Как? — попита Конър, дишайки тежко. Той така и още не се беше обърнал да види чудовището, застанало до рамото му, не се интересуваше как реагират на гигантското същество останалите в трапезарията, макар и да долавяше нервния шепот на другите деца и странното тревожно предчувствие, което струеше от тях. — Какво направи невидимият мъж?

Конър чувстваше чудовището плътно зад гърба си. Без да гледа, разбра, че то коленичи, доближи лице до ухото му и зашепна тихо, зашепна и заразказва останалата част от историята.

— Повика — каза чудовището, — едно чудовище.

И чудовището протегна грамадната си чудовищна ръка край Конър и блъсна Хари на пода.

Хари залитна и се изтърколи под масите, подноси се разхвърчаха, чуха се писъци. Антън и Съли застинаха ужасени, местейки поглед от падналия Хари обратно към Конър.

— Очите им срещнаха неговите и лицата им се измениха от страх. Конър пристъпи напред, подмина ги, чувствайки как фигурата на чудовището се извисява зад гърба му.

Антън и Съли се обърнаха и побягнаха.

— На какво си играеш, О’Мали? — попита Хари и се надигна от пода, притиснал с ръка челото си, където се беше ударил при падането. После свали ръка от лицето си и наоколо се разнесоха викове, когато другите видяха кръвта, потекла от удареното място.

Конър продължи безмълвно напред, децата панически се препъваха и се дърпаха от пътя му. Чудовището вървеше след него, крачките му съвпадаха с тези на момчето.

— Не ме виждаш, а? — изкрещя Конър, без да спира. — Не ме ли виждаш?

— Не, О’Мали! — кресна и Хари, без да отстъпва. — Не, не те виждам! Никой тук не те вижда!

Конър спря и бавно се огледа. Всички в трапезарията бяха замръзнали и гледаха него и Хари, чакаха да видят какво ще се случи.

Гледаха го, но само докато той не ги гледаше в отговор. Когато Конър плъзна поглед по другите деца, те веднага отместваха очи, сякаш болезнено се срамуваха да гледат право в него. Единствена Лили задържа погледа си секунда повече, на лицето ѝ бяха изписани тревога и мъка.

— Мислиш си, че ще ме уплашиш ли, О’Мали? — обади се Хари и докосна кръвта на челото си. — Мислиш си, че ще дойде ден, в който аз да се страхувам от теб?

Конър не каза нищо и отново закрачи стремително напред.

Хари отстъпи крачка назад.

— Конър О’Мали — процеди, а гласът му беше станал отровен, — когото всички съжаляват заради болната му майка. Конър О’Мали, който се рее из училище, сякаш не е по-различен от нас, сякаш никой не знае колко всъщност той страда.

Конър продължи да крачи напред. Почти беше стигнал до Хари.

— Конър О’Мали, който иска да бъде наказан — изрече Хари, отстъпвайки още, без да сваля очи от Конър. — Конър О’Мали, който копнее да бъде наказан. И защо така, Конър О’Мали? Какви толкова ужасни тайни криеш, че да заслужиш наказанието?

— Млъквай — произнесе Конър.

И чу как гласът на чудовището произнесе същите думи до ухото му.

Хари отстъпи още крачка и гърбът му опря в перваза на прозореца. В този миг сякаш цялото училище затаи дъх в очакване да види какво ще стори Конър. Конър чуваше гласовете на неколцина учители, които викаха отвън, най-сетне забелязали, че става нещо тревожно.

— Знаеш ли какво виждам аз, когато те погледна, О’Мали? — попита тихо Хари.

Конър стисна юмруци.

Хари се приведе напред, а очите му святкаха.

— Не виждам нищо — изрече той.

Без да се обръща, Конър зададе въпрос на чудовището.

— Ти какво направи, за да помогнеш на невидимия мъж?

И почувства гласа на чудовището, който заговори вътре в главата му.

— Накарах ги да го видят — отговори то.

Конър стисна юмруци още по-здраво.

И тогава чудовището се хвърли напред, за да отвори очите на Хари.

Наказание

— Не знам какво да кажа — директорката въздъхна отчаяно и поклати глава. — Какво, за Бога, бих могла да ти кажа, Конър?

Конър не вдигаше очи от килима, който имаше цвят за разляно червено вино. Госпожица Куон също беше тук, седнала зад гърба му, сякаш се опасяваше момчето да не хукне да бяга. Конър по-скоро усети, отколкото видя как директорката се приведе напред. Тя беше по-възрастна от госпожица Куон. И по някакъв начин два пъти по-страшна.

— Вкарал си го в болница, Конър — изрече директорката. — Счупил си му ръката, счупил си му носа, а зъбите му вече никога няма да са същите. Родителите му заплашват да съдят училището, както и да подадат жалба срещу теб в полицията.

При тези думи Конър най-сетне вдигна очи.

— Хората бяха изпаднали в лека истерия, Конър — рече госпожица Куон зад гърба му, — и не ги виня за това. Аз обаче им обясних точно как стоят нещата всъщност. Разказах им, че Хари редовно те тормозеше, както и че ситуацията при теб е… специална.

Конър видимо трепна и се сви при тази дума.

— Само като чуха „тормоз“ и отстъпиха — продължи госпожица Куон с тежко презрение в гласа. — Явно, обвинения в тормоз в личното досие не са добър атестат при кандидатстване в престижен университет!

— Но това не е най-важното! — възкликна директорката толкова високо, че и Конър, и госпожица Куон подскочиха. — Аз дори не мога да осмисля какво точно се случи — възрастната жена сведе очи към документите на бюрото си: Конър реши, че са доклади от учители и ученици, разказали случката в трапезарията. — Не съм сигурна, че разбирам как така само̀ момче може да нарани някого толкова сериозно.

През цялото време Конър беше чувствал какво прави чудовището на Хари, беше го чувствал със собствените си ръце. Когато чудовището беше стиснало Хари за ризата, Конър беше усетил плата на дрехата върху дланите си. Когато чудовището беше нанесло първия удар, Конър беше почувствал болката в собствения си юмрук. Когато чудовището беше извило ръката на Хари зад гърба му, плътта на Конър беше усетила как се опъват и съпротивляват мускулите на счупеното място.

Съпротивляват се, но не побеждават.

Защото как е възможно момче да победи чудовище?

Спомни си писъците и хаоса. Спомни си как другите деца хукнаха да доведат учителите. Спомни си как кръгът от хора около него ставаше все по-широк, докато чудовището доразказваше в ухото му всичко, което сторило, за да помогне на невидимия мъж.

— Никога повече невидим — повтаряше чудовището, докато смазваше Хари от бой. — Никога повече невидим.

И тогава беше дошъл моментът, когато Хари беше спрял да се съпротивлява, моментът, в който ударите на чудовището бяха станали твърде силни, твърде много, твърде бързи, моментът, в който Хари беше започнал да се моли на чудовището за милост.

— Никога повече невидим — беше изрекло за последен път чудовището, беше пуснало Хари, а грамадните му клонести юмруци бяха останали стегнати и непроницаеми като удар от гръм.

После чудовището се беше обърнало към Конър.

— Но съществуват много по-тежки мъки от това да бъдеш невидим — беше изрекло то.

И беше изчезнало, оставяйки Конър над треперещия окървавен Хари.

В този момент всички в трапезарията гледаха Конър. Всички го виждаха, всички очи бяха втренчени в него. В помещението цареше мъртва тишина — твърде дълбока тишина за толкова много деца, събрани на едно място. Пълна тишина — до момента, в който учителите не я нарушиха. Защо идваха чак сега? Чудовището ли им беше попречило да разберат какво става? Или пък всичко наистина се беше развило за съвсем кратко време? Чуваше се само шумоленето на вятъра през отворения прозорец, а после един порив довя на пода на трапезарията няколко малки, заострени листенца.

А после ръце на възрастни бяха сграбчили Конър и го бяха повлекли вън.

— Какво можеш да кажеш в своя защита? — попита директорката.

Конър сви рамене.

— Това съвсем не е достатъчно — каза директорката. — Наранил си Хари много сериозно.

— Не бях аз — избъбри Конър.

— Моля? — остро възкликна директорката.

— Не бях аз — повтори Конър по-ясно, — Чудовището го направи.

— Чудовището — повтори директорката.

— Аз дори не докоснах Хари.

Директорката допря връхчетата на пръстите си и подпря лакти на бюрото пред себе си. После загледа госпожица Куон право в очите.

— Всички в трапезарията са те видели със собствените си очи как удряш Хари, Конър — обади се госпожица Куон. — Видели са те как го събаряш. Видели са те как го просваш на една маса и как след това отново го захвърляш долу. Видели са те да блъскаш главата му в пода — възпитателката се приведе напред. — Чули са те как крещиш, че трябва да те виждат. Че никога повече няма да бъдеш невидим.

Конър лекичко стегна мускулите на ръцете си. Отново го боляха. Точно както след разрушението в хола на баба.

— Разбирам колко разгневен трябва да си — продължи госпожица Куон с по-мек глас. — Искам да кажа, все още не сме успели да се свържем с никой от родителите ти, нито с някой настойник, за да им кажем какво става.

— Татко отлетя за Америка — каза Конър. — А баба вече си изключва звука на телефона, да не би да звънне случайно и да събуди мама — после се почеса по тила. — Но баба ще види, че сте звънели и ще ви върне обаждането.

Директорката тежко се отпусна в стола си зад бюрото.

— Според правилника за вътрешния ред на училището, трябва да те изключим незабавно — изрече тя.

Конър усети как стомахът му се сви и пропадна нанякъде, цялото му тяло се свлече надолу, сякаш на раменете му бяха поставили непосилен товар.

Но в следващия миг осъзна, че тялото му всъщност се отпуска, защото товарът се отмества, вдига се от раменете му.

Осъзнаването нахлу в него, заля го вълната на облекчението, толкова могъща, че му се прииска да заплаче — да заплаче точно тук, в кабинета на директорката.

Щеше да бъде наказан. Наказанието най-сетне щеше да дойде. Нещата отново щяха да имат смисъл. Директорката щеше да го изключи от училище.

Наказанието идваше.

Слава Богу. Слава Богу…

— Но как бих могла да сторя нещо подобно? — изрече директорката.

Конър застина.

— Как бих могла да сторя нещо подобно и след това да продължавам да се наричам „учител“? — повтори възрастната жена. — При всички трудности, през които ти в момента преминаваш — тя поклати леко глава. — Ще дойде ден и ние с тебе ще си поговорим за постъпката ти, Конър О’Мали. Ще се погрижа този ден да дойде, повярвай ми — после започна да прибира документите от бюрото си. — Но този ден не е днес — после погледна момчето за последен път. — Днес си имаш по-сериозни грижи.

На Конър му отне цяла секунда да осъзнае, че това е краят. Краят. Това беше всичко, което щеше да го сполети след извършеното в трапезарията.

— Няма да ме накажете? — попита той.

Директорката му се усмихна мрачно и въпреки това някак си мило, а после каза почти същото, което беше казал и баща му онази сутрин в кухнята:

— Какъв смисъл би имало?

Госпожица Куон го изпрати до класната стая. Двамата ученици, които срещнаха в коридора, отстъпиха и се долепиха до стената само като зърнаха Конър.

Когато момчето отвори вратата на стаята, целият клас замлъкна и се втренчи в него. Децата и учителката проследиха с безмълвен поглед крачките на Конър, който се върна на чина си и седна. Лили, седнала на чина до него, имаше вид, сякаш се кани да каже нещо. Но в крайна сметка и тя премълча.

Никой не размени и дума с Конър до края на учебния ден.

Има и по-тежки мъки от това да бъдеш невидим, беше рекло чудовището и се беше оказало право.

Конър вече не беше невидим. Сега всички отлично го виждаха.

Но сега разстоянието между него и тях беше непреодолимо.

Една бележка

Минаха няколко дни. После още няколко. Трудно беше да се каже колко точно. За Конър всички дни се сливаха в един-единствен, грамаден сив ден. Той ставаше сутрин, баба му не разговаряше с него, така и изобщо не беше отворила дума дори за телефонното обаждане от директорката. После момчето отиваше на училище, там също никой не му проговаряше. След това ходеше на свиждане на майка си в болницата, но тя беше твърде уморена, за да си приказват. Баща му звънеше по телефона, но той пък нямаше какво да каже.

Чудовището също не се беше мяркало. Конър не го беше виждал след нападението над Хари, макар вече да се предполагаше, че е настъпило времето момчето да разкаже на съществото своята, четвъртата история. Конър чакаше нощ след нощ. Нощ след нощ чудовището не идваше. Може би знаеше, че Конър няма понятие що за история трябва да му разкаже. Или пък че има понятие и по тази причина категорично ще откаже да разказва.

Всяка нощ Конър най-сетне заспиваше и тогава идваше кошмарът. Вече го сънуваше всеки път, когато затвореше очи, и всеки път кошмарът беше все по-страшен, ако това изобщо беше възможно. Момчето се будеше с викове три-четири пъти на нощ, а веднъж крещя толкова силно, че баба му почука на вратата на стаята му, за да провери какво става.

Почука, но не влезе.

Дойдоха съботата и неделята, които Конър и баба му ги прекараха в болницата, тъй като новото лекарство, което майката на Конър вземаше, действаше бавно и междувременно тя беше развила бронхопневмония. Болките ѝ също се бяха влошили и сега през повечето време тя или спеше, или говореше несвързано от болкоуспокоителните. Когато започнеше бълнуването, бабата на Конър го отпращаше вън и момчето скоро свикна да се шляе по болничните коридори и така добре ги опозна, че дори веднъж помогна на една заблудена възрастна женица да намери пътя до рентгена.

Лили и майка ѝ също дойдоха на свиждане през уикенда, но по време на гостуването им Конър не мръдна от малкия магазин за сувенири във фоайето на болницата и чете там списания, докато не се увери, че двете са си тръгнали.

А после, по някакъв необясним начин, отново се оказа в училище. Колкото и невероятно да му се струваше, за останалата част от света времето продължаваше да си тече напълно нормално.

Останалата част от света не беше потънала в очакване.

Госпожа Марл върна на всички домашното по животопис. Тоест, върна домашното на всички, които изобщо имаха някакъв живот, за който бяха писали. Конър просто седеше неподвижно на чина си, подпрял брадичка с ръка, и не сваляше очи от часовника. До 12:07 оставаха още два часа и половина. Не че това имаше значение. Момчето беше започнало да мисли, че чудовището е изчезнало завинаги.

Е, просто още някой в този свят, който не иска да си говори вече с Конър О’Мали.

— Ей — чу Конър. Някой наблизо шепнеше. Най-вероятно поредната подигравка. Вижте го само Конър О’Мали, седи като истукан. Изрод.

— Ей — чу отново Конър, този път произнесено с още по-настоятелен тон.

И тогава осъзна, че някой шепне на него.

Лили седеше на чина до него от отсрещната страна на пътеката — там беше седяла през всичките години, откакто ходеха на училище заедно. Сега очите ѝ не слизаха от госпожа Марл, но пръстите ѝ стискаха бележка.

Бележка за Конър.

— Вземи я — прошепна Лили с ъгълчето на устата си и протегна бележката.

Конър провери дали госпожа Марл ги гледа, но в момента учителката беше твърде заета да изразява умереното си разочарование от работата на Съли и описанието, което той бе дал на живота си — въпросното описание силно наподобяваше биографията на един точно определен паякообразен супергерой. Конър посегна през пътеката и взе бележката.

Тя беше сгъната сякаш няколкостотин пъти и отварянето ѝ приличаше на развързване на възел. Конър хвърли на Лили раздразнен поглед, но тя все така упорито се преструваше, че следи какво говори учителката.

Конър изглади бележката на чина и я прочете. Въпреки всички прегъвки, написаното се състоеше само от четири реда.

Четири реда. След тях целият свят се смълча.

Прости ми, че разказах на всички за майка ти, гласеше първият ред.

Мъчно ми е, че вече не съм ти приятелка, гласеше вторият.

Добре ли си?, гласеше третият.

Аз те виждам, гласеше четвъртият ред, а думичката Аз беше подчертана поне сто пъти.

Конър прочете бележката още веднъж. И още веднъж.

Погледна към Лили, която в момента приемаше похвалите на госпожа Марл и видя, че страните на момичето бяха потънали в яростна руменина, но не заради думите на учителката.

Госпожа Марл продължи нататък между чиновете, подминавайки с лекота Конър.

Когато учителката отмина, Лили погледна момчето. Погледна го право в очите.

В бележката беше казала истината. Лили виждаше Конър, наистина го виждаше.

Конър преглътна болезнено, преди да успее да проговори.

— Лили… — почна той, но тогава вратата на класната стая се отвори, влезе секретарката на училището, повика госпожа Марл и ѝ зашепна нещо на ухото.

После и двете се обърнаха и се втренчиха в Конър.

Сто години

Бабата на Конър спря точно пред вратата на майчината му болнична стая.

— Няма ли и ти да влезеш? — попита Конър.

Баба му поклати глава.

— В чакалнята съм — отговори, обърна се и го остави сам.

Стомахът на момчето беше свит болезнено от страх какво ще завари в стаята. Никога досега не го бяха викали от училище, не и насред часовете, никога, дори когато бяха приели майка му болницата миналия Великден.

През съзнанието му препускаха въпроси.

Въпроси, които Конър умишлено прогони.

Натисна дръжката и отвори вратата, уплашен, че ще види най-страшното.

Но майка му беше будна, болничното легло беше повдигнато и тя седеше. Нещо повече, усмихваше се, и за секунда сърцето на Конър подскочи. Новото лекарство сигурно е проработило. Тисовото дърво я е излекувало. Чудовището е помогнало…

Но после видя, че очите на майка му не се усмихват. Тя се радваше да го види, но беше и много уплашена. И тъжна. И по-уморена от когато и да било, което вече означаваше много. А и не биха го взели от училище насред занятията, само за да му съобщят, че майка му се чувства мъничко по-добре.

— Здравей, сине — каза тя и когато го каза, очите ѝ се напълниха със сълзи и Конър чу как гласът ѝ натежа.

А след това усети как в него бавно, много бавно започва да зрее гняв.

— Ела при мене — каза майка му и потупа с длан чаршафа до себе си.

Конър приближи, но не седна на леглото, а се свлече на стола до него.

— Как си, мили? — попита майка му със слаб глас, дъхът ѝ излизаше от гърдите още по-колебливо и от вчера. Днес сякаш още повече тръбички влизаха в тялото ѝ, подаваха ѝ лекарства и кислород, и кой знае още какво. Тя не носеше шал, главата ѝ беше гола и бледно-бяла под флуоресцентното болнично осветление. Конър почувства почти непреодолимо желание да я покрие с нещо, да я защити, преди някой друг да е видял колко уязвима е.

— Какво става? — попита момчето. — Защо баба ме взе от училище?

— Исках да те видя — отвърна майка му — не знам дали по-късно ще имам тази възможност, защото морфинът ме праща право в Страната на сънищата.

Конър скръсти ръце и ги притисна силно до гърдите си.

— Понякога вечер си будна — каза. — Можеше да ме видиш довечера.

Знаеше, че всъщност задава въпрос. Знаеше, че и майка му знае това.

Знаеше също, че когато тя заговори, всъщност даде отговор на въпроса му.

— Исках да те видя сега, Конър — каза и очите ѝ отново се наляха и гласът ѝ пресекна.

— Време е за разговора, нали? — попита Конър по-остро, отколкото искаше. — Време е за…

Не довърши изречението.

— Погледни ме, сине — каза майка му, защото той беше забил поглед в пода. Съвсем бавно Конър вдигна очи към нея. Усмивката ѝ беше свръхуморена и момчето видя колко дълбоко във възглавницата е потънала главата ѝ, сякаш не ѝ бяха останали сили дори да я държи изправена. Осъзна, че цялото легло е повдигнато, защото иначе майка му не би могла нито да седне, нито да обърне глава, за да го гледа.

Тя пое дълбоко въздух, за да заговори, което ѝ причини кошмарен пристъп раздираща кашлица. Отне ѝ няколко минути, преди да може да каже каквото и да било.

— Говорих с лекаря тази сутрин — рече тя със слаб глас. — Новото лекарство не действа, Конър.

— Лекарството от тисово дърво?

— Да.

Конър се намръщи.

— Как може да не действа?

Майка му преглътна.

— Нещата се развиват твърде бързо. Това лекарство беше бледа последна надежда. А сега и пневмонията…

— Но как може да не действа? — повтори Конър, сякаш не питаше майка си, а някой друг.

— Знам — отвърна майка му с усмивка. — Толкова дни непрекъснато гледах тисовото дърво през прозореца и беше започнало да ми се струва, че то е приятел, който ще ми се притече на помощ, когато положението стане най-лошо.

Конър все така стоеше със скръстени ръце.

— Но лекарството не помага.

Майка му лекичко поклати глава. На лицето ѝ беше изписана тревога и Конър разбра, че тя се тревожи за него.

— И какво ще стане сега? — попита момчето. — Какво е следващото лечение?

Майка му не отговори. Самото ѝ мълчание вече беше отговор.

Конър обаче изрече думите на глас.

— Лечение няма.

— Съжалявам, сине — отвърна майка му и сълзите потекоха от очите ѝ, въпреки че усмивката все така остана на лицето ѝ. — Никога не съм съжалявала по-силно през целия си живот.

Конър отново загледа пода. Усети, че не може да диша, сякаш кошмарът го беше обвил и изсмукваше въздуха от гърдите му.

— Ти каза, че лекарството ще ти помогне — рече на пресекулки.

— Знам.

— Ти го каза. Вярваше, че ще ти помогне.

— Знам.

— Излъга ме — изрече Конър и вдигна очи към майка си. — Лъгала си ме през цялото време.

— Наистина вярвах, че ще ми помогне — отвърна тя. — Може би точно вярата е това, което ме задържа тук толкова дълго, Конър. Вярвах, за да вярваш и ти.

Майка му протегна ръка към него, но Конър се дръпна.

— Ти ме излъга — повтори той.

— Мисля, че дълбоко в сърцето си ти винаги си знаел как ще завърши всичко — каза майка му. — Нали?

Конър не отговори.

— Няма проблем, че си ядосан, мили — продължи майка му. — Наистина няма проблем — после тихичко се засмя. — Аз също съм страшно ядосана, да ти кажа право. Но искам да знаеш нещо, Конър, искам да го знаеш задължително и сега е много важно да ме слушаш внимателно. Слушаш ли ме?

Тя отново се протегна към него. След секунда колебание Конър ѝ позволи да го хване за ръка, но хватката ѝ беше така слаба, о, така слаба.

— Ядосан си точно толкова, колкото трябва да бъдеш — каза майка му. — Не позволявай на никого да те поучава в обратното и да ти обяснява как не трябва да се гневиш. Не го позволявай нито на баба си, нито на баща си, нито на мен. А ако ти се прииска да трошиш разни неща, за Бога, троши ги, както си му е редът!

Конър не можеше да вдигне очи и да я погледне. Просто не можеше.

— И ако един ден — продължи майка му и сега вече наистина плачеше, — ако един ден погледнеш назад и разбереш, че вече не искаш да бъдеш гневен, ако разбереш, че вече не искаш да ми бъдеш толкова ядосан, че да не можеш дори да говориш с мен — както сега — трябва да знаеш, Конър, че всичко е наред. Няма проблем. Аз разбирам. Разбирам. Знам всичко, което искаш да ми кажеш, дори без да го изричаш на глас. Чуваш ли?

Конър все още не можеше да погледне майка си, главата му беше натежала толкова, че не можеше да я повдигне. Целият се беше превил на две, сякаш някой беше пречупил гръбнака му точно по средата.

Но кимна в отговор на думите ѝ.

Чу как майка му въздъхна тежко и дрезгаво, чу облекчението във въздишката ѝ, чу и изтощението.

— Прости ми, сине — изрече тя. — Имам нужда от болкоуспокоителните.

Конър пусна ръката ѝ. Тя посегна и натисна бутона на машината, която лекарите бяха поставили до главата ѝ — машината, която вкарваше в тялото ѝ толкова силни болкоуспокоителни, че тя никога не можеше да остане будна, след като приемеше дозата им. После майка му отново посегна и пак хвана ръката на Конър.

— Иска ми се имах сто години — изрече много, много тихо. — Сто години, които да мога да дам на теб.

Конър не отговори. Няколко секунди по-късно лекарствата я приспаха, но това вече нямаше значение.

Бяха провели разговора.

Нямаше нищо повече за казване.

— Конър? — повика го баба му и надникна през вратата. Момчето не можеше да прецени колко време е минало.

— Искам да си отида у дома — отвърна той тихо.

— Конър…

— В моя дом — изрече Конър и вдигна глава, а очите му бяха зачервени, зачервени от скръб, от срам, от гняв. — Моят дом с тисовото дърво отпред.

За какво си ми?

— Връщам се пак в болницата, Конър — каза баба му, когато го остави пред къщата му. — Не ми е приятно да те оставям сам тук. Защо беше толкова важно да се прибираш точно у вас?

— Трябва да свърша нещо — отвърна Конър, загледан в къщата, в която беше прекарал целия си живот. Тя изглеждаше пуста и чужда, нищо, че двамата с майка му я бяха напуснали неотдавна.

Момчето осъзна, че тя навярно никога повече няма да бъде негов дом.

— Ще се върна да те взема след един час — рече баба му. — Ще вечеряме в болницата.

Конър дори не я чу. Вече затваряше вратата на колата зад гърба си.

— Един час! — повиши тон баба му. — Тази вечер ще искаш да бъдеш с майка си.

Конър продължи да крачи към входната врата.

— Конър? — провикна се баба му. Но момчето не обърна глава.

Смътно долови шума от двигателя, баба му потегли и го остави сам.

Вътре в къщата миришеше на прах и застояло. Конър дори не си направи труда да затвори входната врата зад себе си. Отиде право в кухнята и застана пред прозореца.

Черквата се издигаше на хълма. Тисовото дърво бдеше, протегнато над надгробните камъни.

Конър излезе в задния двор. Качи се на градинската маса, на която двамата с майка му си пиеха безалкохолните през лятото и се покатери на оградата. Не го беше правил отдавна, от времето, когато беше съвсем малко момче, толкова отдавна, че баща му още беше тук и точно той го наказваше за тази беля. Конър скочи от другата страна на оградата, скъсаното място в бодливата тел, ограждаща железопътната линия, все още не беше закърпено, той се провря през него и си скъса ризата. Не му пукаше.

Пресече железопътните релси, без да се оглежда дали не идва влакът, прехвърли се през бодливата тел от отсрещната им страна и скочи в подножието на хълма, на чийто връх се издигаше черквата. Прескочи леко нисичкия каменен зид, който го ограждаше, и закрачи нагоре сред гробовете, без да изпуска тисовото дърво от поглед нито за миг.

То не се промени. Остана си просто дърво.

Конър затича.

— Събуди се! — изкрещя, преди още да е стигнал под клоните му. — СЪБУДИ СЕ!

Дотича до ствола на дървото и го изрита.

— Събуди се, казах! Не ми пука колко е часът!

Ритна дървото още веднъж.

По-силно.

После още веднъж.

Дървото се дръпна от ритника му толкова бързо, че момчето изгуби равновесие и падна.

— Ако продължаваш така, ще вземеш да се нараниш нещо — изрече чудовището и се надвеси над него.

— Не помогна! — кресна Конър и се изправи на крака. — Ти каза, че тисовото дърво ще я излекува, но то не помогна!

— Казах, че тисовото дърво ще помогне, ако майка ти може да бъде излекувана — отвърна чудовището. — Явно тя не може да бъде излекувана.

Гневът задави Конър, сърцето му заблъска в ребрата. Той се хвърли върху краката на чудовището, заудря го с голи ръце, които веднага се покриха с драскотини и синини.

— Излекувай я! Трябва да я излекуваш!

— Конър — рече чудовището.

— За какво си ми, ако не можеш да я излекуваш? — извика Конър, без да спира да удря. — Само разказваш някакви си тъпи истории, вкарваш ме в неприятности и сега всички ме гледат така, сякаш аз съм болен…

После ударите на момчето спряха, защото чудовището посегна и го вдигна във въздуха.

— Ти си този, който ме повика, Конър О’Мали — рече то и го загледа сериозно. — Ти си този, който знае отговорите на всички тези въпроси.

— Ако наистина аз съм те повикал — каза Конър, лицето му беше аленочервено, по страните му се стичаха сълзи, но той дори не ги усещаше, — то съм го сторил, за да я спасиш! Да я излекуваш!

През листенцата на чудовището с шумолене премина тръпка, сякаш съществото въздъхна дълбоко и бавно.

— Аз не дойдох, за да излекувам майка ти — рече чудовището. — Дойдох да излекувам теб.

— Мен? — възкликна Конър и спря да се мята в ръката на чудовището. — Аз нямам нужда никой да ме лекува! Мама е тази, която…

Но не довърши изречението. Дори сега все още нямаше сили да го довърши. Дори и след като бяха провели разговора. Дори и след като вече беше сигурен, че през цялото време е знаел как ще завърши всичко. Защото, да, той знаеше, разбира се, че знаеше, независимо колко силно му се искаше да вярва, че това не е истина, разбира се, че знаеше какъв ще бъде краят. Но все още не можеше да го изрече…

Не можеше да каже на глас, че тя ще…

Конър заплака конвулсивно, заплака от ярост, чувстваше, че не може да си поеме дъх. Чувстваше се така, сякаш цялото му тяло се раздираше по дължината си, разкъсваше се на парчета.

После вдигна очи към лицето на чудовището.

— Помогни ми — каза му тихо.

— Време е — отвърна създанието, — за четвъртата история.

Конър изкрещя гневно:

— Не! Нямах предвид това! В момента стават много по-важни неща!

— Така е — отговори чудовището. — Така е. В момента стават много по-важни неща.

И разтвори дланта на свободната си ръка.

И мъглата ги обви.

И двамата отново се озоваха в сърцето на кошмара.

Четвъртата история

Дори в безопасността на грамадната, силна шепа на чудовището, Конър усети как ужасът се наля в костите му, почувства как чернотата започна да изпълва дробовете му и да го дави, стомахът му хлътна някъде надолу…

— Не! — закрещя момчето и се замята, но чудовището го държеше здраво. — Не! Моля те, не!

Хълмът, черквата, гробището ги нямаше, слънцето беше изчезнало, двамата стояха насред студен мрак, същият мрак, който следваше Конър по петите от деня, в който майка му влезе в болницата, не, следваше го още отпреди, още от времето, когато тя започна леченията, от които косата ѝ опада, следваше го дори и от по-рано, от дните, когато тя се разболя то грипа, който все не минаваше, а после, когато отиде на лекар, се оказа, че изобщо не е грип, следваше го от още по-отрано, от времето, когато тя започна да се оплаква колко уморена се чувства, не, мракът следваше Конър по петите още отпреди това, мракът го беше следвал вечно, сякаш кошмарът винаги бе до рамото му, винаги го беше дебнал, обграждал, притискал, беше му отрязал пътя към света и го беше оставил съвсем, съвсем сам.

Конър почувства, че никога не е бил никъде другаде, освен сред мрака.

— Изведи ме оттук! — изпищя той. — Моля те!

— Време е — повтори чудовището, — за четвъртата история.

— Не знам никакви истории! — избърбори Конър, а съзнанието му се гърчеше от ужас.

— Ако ти не ми я разкажеш — продължи чудовището, — аз ще трябва да я разкажа вместо теб — то повдигна Конър до лицето си. — И, повярвай ми, това няма да ти хареса.

— Моля те — проплака Конър. — Трябва да се върна при мама.

— Но — изрече чудовището, обърна глава и загледа през мрака, — майка ти е вече тук.

Чудовището рязко го остави до краката си, почти го захвърли на земята, Конър залитна и падна на ръце и колене.

Позна ледената пръст под дланите си, позна странната поляна, на която се намираше, оградена от три страни от черна и непроходима гора, позна и онова, с което поляната завършваше от четвъртата си страна — отвесна скала, надвесена над бездънна чернота.

А на ръба на скалата стоеше майка му.

Беше обърната с гръб към него, но го гледаше през рамо и се усмихваше. Изглеждаше точно толкова слаба, колкото беше в болницата, повдигна ръка и безмълвно му помаха.

— Мамо! — изкрещя Конър, чувствайки тялото си толкова тежко, че не можеше дори да се надигне от земята. Винаги се чувстваше така в началото на кошмара. — Махни се от там!

Но майка му не мръдна, макар че сякаш се напрегна и разтревожи от думите на Конър.

Конър се повлече напред, мускулите му се опънаха от усилието.

— Мамо, бягай!

— Добре съм, мили — отвърна тя. — Няма от какво да се боиш.

— Мамо, бягай! Моля те, бягай!

— Но, мили, няма защо…

Тя млъкна и обърна глава напред и надолу от скалата, сякаш беше дочула някакъв звук от бездната.

— Не — прошепна Конър. Притегли се още малко напред, но тя беше твърде далеч, твърде далеч, за да я достигне навреме, а неговото тяло беше толкова натежало…

От мрака под скалата се зачу нисък шум. Ръмжащ, ровещ, думкащ шум.

Сякаш нещо огромно се движеше в мрака там, долу.

Нещо по-грамадно от света.

И това нещо се катереше нагоре по скалата.

— Конър? — въпросително го повика майка му, обръщайки се отново през рамо да го погледне.

Но Конър знаеше. Вече беше твърде късно.

Истинското чудовище приближаваше.

— Мамо! — изкрещя Конър и с неимоверно усилие се изправи на крака, изтегляйки се изпод невидимата тежест, която го натискаше надолу. — МАМО!

— Конър! — извика и майка му, отстъпвайки назад от ръба на скалата.

Но думкането ставаше все по-силно. По-силно, И по-силно.

— МАМО!

Той знаеше, че не може да стигне до нея навреме.

Защото се чу рев и един облак пламтящ мрак издигна над скалния ръб две гигантски длани. Те увиснаха във въздуха и застинаха неподвижни над майката на Конър, която заотстъпва, залитайки.

Но нямаше сили да им избяга, беше слаба, твърде слаба…

И дланите на мрака рязко връхлетяха върху нея с един страшен замах, сграбчиха я и я завлякоха в бездната зад скалата.

И в този миг Конър вече можеше да тича. С вик той се хвърли през поляната, тичаше толкова бързо, че за малко да се препъне, хвърли се напред, хвърли се към протегнатите ѝ ръце, докато черният мрак я дърпаше надолу.

И пръстите на момчето се впиха в нейните длани и той я задържа.

Това беше кошмарът. Това беше кошмарът, от който се будеше с писъци всяка нощ. Кошмарът се разиграваше, точно сега, точно тук.

Конър лежеше на ръба на скалата, едва се крепеше, ръцете му стискаха ръцете на майка му с всички сили, мъчейки се да я задържат да не бъде завлечена в чернотата, да не бъде завлечена надолу от съществото, допълзяло от бездната.

Същество, което Конър сега отлично виждаше.

Истинското чудовище, чудовището, от което той действително се боеше, онова, което беше очаквал да види в часа, когато за първи път го посети тисовото дърво, истинското, кошмарното чудовище, направено от облаци, от пепел и черни пламъци, но и с истински мускули, с истинска сила, с истински алени очи, които се взираха изотдолу в момчето, с истински проблясващи като слонова кост зъби, които щяха да разкъсат майка му жива. И по-лошо съм виждал, беше казал Конър на чудовището-дърво в нощта, когато се запознаха.

Сега под него в бездната клечеше онова, същото, по-лошото.

— Помогни ми, Конър! — изкрещя майка му. — Не ме пускай!

— Няма! — извика момчето. — Обещавам!

Кошмарното чудовище нададе рев и дръпна по-силно и рязко, дланите му се сключиха плътно около тялото на Конъровата майка.

И ръцете ѝ започнаха да се изплъзват от хватката на Конър.

— Не! — извика момчето.

Майка му изпищя от ужас.

— Моля те, Конър! Дръж ме!

— Държа те, мамо! — изкрещя момчето. Обърна се назад и погледна тисовото дърво, което все така стоеше на мястото си. Не беше помръднало. — Помогни ми! Не мога да я удържа сам!

Но чудовището-дърво остана на място, втренчено, мълчаливо.

— Конър! — изкрещя майка му.

И ръцете ѝ се изплъзваха.

— Конър! — изкрещя тя отново.

— Мамо! — извика момчето и стисна още по-здраво.

Но дланите ѝ се изплъзваха от ръцете му, тя натежаваше все повече и повече, кошмарното чудовище теглеше все по-силно и по-силно.

— Изплъзвам се! — извика Конъровата майка.

— НЕ! — кресна момчето.

Лежеше цял напред, притиснал гърдите си към камъка, тежестта ѝ висеше на силата му, кошмарното чудовище дърпаше неотклонно.

Тя изпищя отново.

И отново.

И беше толкова тежка, толкова невъзможно тежка.

— Моля те — прошепна си Конър. — Моля те.

— И тук — изрече тисовото дърво зад рамото му — започва четвъртата история.

— Млъквай! — кресна Конър. — Помогни ми!

— Тук е истината на Конър О’Мали.

И майка му пищеше.

И се изплъзваше.

Беше толкова трудно да я задържи.

— Сега или никога — рече тисовото дърво. — Трябва да изречеш истината.

— Не! — отговори Конър и гласът му се пречупи.

— Трябва.

— Не! — повтори Конър, загледан надолу към лицето на майка си…

И тогава истината изведнъж дойде…

И тогава кошмарът достигна своята върховна точка, своята идеално върховна точка…

— Не! — изкрещя Конър още веднъж…

И майка му падна.

Остатъкът от четвъртата история

В този момент Конър обикновено се будеше. Когато майка му се изплъзваше от хватката му и падаше с писък в бездната, грабната от кошмара, изгубена завинаги, момчето обикновено рязко се събуждаше и сядаше, мокър от пот, със сърце, което биеше толкова силно, че му се струваше, че умира.

Но сега Конър не се събуди. Кошмарът все така го обгръщаше. Тисовото дърво все така стоеше зад гърба му.

— Историята още не е доразказана — изрече то.

— Изведи ме от тук — каза Конър и разтреперан се изправи на крака. — Трябва да отида при мама.

— Тя вече не е тук, Конър — каза чудовището-дърво. — Ти я пусна.

— Това е само кошмар — отговори Конър задъхано. — Това не е истината.

— Напротив, точно това е истината — отговори чудовището — и ти много добре го знаеш. Ти я пусна.

— Тя падна — отвърна Конър. — Не можех да я удържа повече. Тя стана толкова тежка.

— И затова ти я пусна.

— Тя падна! — повиши глас Конър отчаяно. Гнусотата и пепелта, които бяха взели майка му, се подадоха отново над ръба на скалата, плъзнаха към него облачни черни пипала, пипала, които момчето вдиша. Пипалата влязоха в носа и устата му като въздух, изпълниха го целия, задавиха го. Конър се замъчи да си поеме дъх.

— Ти я пусна — каза чудовището-дърво.

— Не съм я пуснал! — изкрещя Конър с треперлив глас. — Тя падна!

— Трябва да изречеш истината, иначе никога няма да излезеш от този кошмар — каза чудовището и се надвеси заплашително над момчето, а гласът му беше станал по-страшен от когато и да било. — Ще останеш затворен в капана му до края на живота си.

— Моля те, освободи ме! — извика Конър и отстъпи крачка. Изкрещя от ужас, защото още от пипалата на страшното чудовище се обвиха около краката му. Препънаха го, събориха го и пропълзяха и към ръцете му. — Помогни ми!

— Кажи истината! — заповяда чудовището-дърво със строг, смразяващо строг глас. — Кажи истината или остани тук завинаги.

— Каква истина? — изкрещя Конър, борейки се отчаяно с пипалата. — Не знам за какво говориш!

Изведнъж лицето на чудовището-дърво изникна на сантиметър от лицето на Конър.

— Много добре знаеш — каза то тихо и заплашително.

И тогава настъпи внезапна тишина.

Защото, да, Конър знаеше много добре.

Винаги я беше знаел.

Истината.

Истинската истина. Истината от кошмара.

— Не — каза той тихичко, а мрачните пипала се увиха около шията му. — Не, не мога.

— Трябва.

— Не мога — повтори Конър.

— Можеш — отговори чудовището и в гласа му се мерна нещо ново. Нотка от нещо друго.

Нотка доброта.

Очите на Конър се наляха. Сълзите потекоха по страните му и той не можеше да ги спре, не можеше и да ги изтрие, защото пипалата на мрака го бяха оплели и го държаха здраво, бяха го завладели почти напълно.

— Моля те, не ме карай — изплака тихо Конър. — Моля те, не ме карай да го казвам.

— Ти я пусна — каза чудовището.

Конър поклати глава.

— Моля те…

— Ти я пусна — повтори чудовището.

Конър стисна здраво очи.

И кимна.

— Можеше да я удържиш и още — продължи чудовището, — но не го стори и я пусна да падне. Отпусна съзнателно хватката си и остави кошмара да я отнесе.

Конър кимна отново, лицето му се сгърчи от болката и от риданията.

— Ти искаше тя да падне.

— Не — изрече Конър през сълзите.

— Ти искаше тя да падне.

— Не!

— Трябва да изречеш истината и то да я изречеш тук и сега, Конър О’Мали. Кажи я. Трябва.

Конър поклати отново глава, устните му бяха плътно стиснати, усещаше как в гърдите му гори, сякаш някой беше запалил огън там, сякаш в него беше лумнало отново миниатюрното слънце, което пламтеше и го изяждаше полека отвътре.

— Ако го кажа, ще умра — задавено рече момчето.

— Ще умреш, ако не го кажеш — отвърна чудовището. — Трябва да го кажеш.

— Не мога.

— Ти я пусна. Защо?

Чернотата обви пипалата си върху очите на Конър, потъна в ноздрите му, напълни устата му. Момчето се бореше за въздух, но не можеше да си поеме дъх. Чернотата го убиваше…

— Защо, Конър? — свирепо попита чудовището-дърво. — Кажи ми ЗАЩО! Преди да е станало твърде късно!

И пламъкът в гърдите на Конър изведнъж избухна, изведнъж блесна, за да погълне момчето живо. Това беше истината, Конър знаеше, че е тя, че тя гори. В гърлото му се надигна стон, стон, който израсна до плач и се превърна на края в безкрайно висок безмълвен вик, от който устата му се отвори и пламъкът блъвна от нея, блъвна, за да изпепели всичко, да изпепели мрака, да изпепели тисовото дърво, което лумна, заедно с всичко друго в света, докато Конър виеше, виеше, виеше от болка и мъка…

И изрече думите.

Изрече истината.

Разказа остатъка от четвъртата история.

— Не можех да издържам повече! — изплака момчето, докато пламъкът бушуваше край него. — Не можех да издържам да знам, че тя си отива! Исках всичко да свърши! Исках всичко да свърши!

И тогава пламъкът изяде света, изтри всичко, заличи го, заличи и самия Конър.

И Конър прие края с облекчение, защото той беше мечтаното, така дълго чаканото и заслужено наказание.

Живот след смъртта

Конър отвори очи. Лежеше в тревата на гробището на хълма над дома си.

Все още беше жив.

Което беше най-лошото нещо, което можеше да се случи.

— Защо то не ме уби? — изстена той и зарови лице в дланите си. — Заслужавам най-лошото.

— Дали? — попита чудовището, надвесено над главата му.

— Мислих за това дълго, много дълго — каза Конър болезнено бавно, борейки се с всяка дума. — От началото знаех, че тя няма да оцелее, знаех го едва ли не от първия момент. Тя казваше, че се чувства по-добре, защото това бяха думите, които аз исках да чувам. И аз ѝ вярвах. Само дето и не ѝ вярвах.

— Не, не ѝ вярваше — каза чудовището.

Конър мъчително преглътна.

— И тогава започнах да мисля колко силно искам всичко да свърши. Колко силно искам вече да не трябва да мисля за това. Как вече не мога да издържам да чакам. Чувствах такава самата, самота, която не можех да издържам повече.

Сега момчето наистина заплака, заплака по-силно и по-ясно от когато и да било и плака повече, отколкото изобщо беше плакало след първия ден, в който се разбра, че майка му е болна.

— И част от теб просто искаше всичко да приключи — каза чудовището, — дори и това да означава да я изгубиш.

Конър кимна, защото вече не можеше да говори.

— И тогава дойде кошмарът. Кошмарът, който винаги свършваше с…

— Аз я пускам — задавено каза Конър. — Мога да я държа още, мога да я държа дълго, но не го правя. Разтварям пръсти и я пускам.

— И това — рече чудовището, — е истината.

— Не искам да го правя! — повиши глас Конър. — Не искам да я пусна! А сега всичко се случва наистина! Тя умира и аз съм виновен за това!

— А това пък — изрече чудовището, — вече няма нищо общо с истината.

Мъката на Конър беше нещо осезаемо, физическо, което го стискаше като с клещи, смазваше го като увил се около него мускул. Момчето не можеше да диша дори само заради това, че дишането изискваше нечовешко усилие, и той се отпусна отново на земята, и му се прииска тя да се отвори и да го погълне веднъж завинаги.

Смътно почувства как грамадните ръце на чудовището го повдигнаха и го сгушиха като в гнездо. Едва усещаше клонките и листата, които го обвиха и го положиха да легне по гръб на меко.

— Аз съм виновен — каза Конър. — Аз я пуснах. Аз съм виновен.

— Не си виновен — прошепна чудовището, а гласът му се понесе във въздуха около момчето като бриз.

— Виновен съм.

— Просто си искал болката да спре — каза чудовището. — Твоята собствена болка да спре. Да сложиш край на това, че тя те изолира от всички. Няма нищо по-човешко от това желание.

— Не исках — каза Конър.

— Искал си го — поправи го чудовището, — но в същото време не си го искал.

Конър подсмръкна и погледна чудовищното лице, издигнало се над него, грамадно като стена.

— Как може човек да иска и да не иска едновременно?

— Може, защото хората сте сложни зверове — отвърна чудовището. — Как може една кралица да е едновременно добра вещица и зла вещица? Как може един принц да е едновременно убиец и спасител? Как може един знахар да е едновременно злонравен и добронамерен? Как може един свещеник да е едновременно грешен и добросърдечен? Как е възможно невидимите хора с нечовешко усилие да накарат останалите да ги виждат, но след това да се оказва, че са станали само още по-самотни?

— Не знам — сви изтощено рамене Конър. — Така и никога не разбрах твоите истории.

— Отговорът се крие в това, че няма значение какво мислиш — отвърна чудовището, — защото собственият ти разум противоречи сам на себе си стотици пъти всеки ден. Ти искаше да пуснеш майка си да си отиде, но в същото време отчаяно желаеше да я спася. Съзнанието ти вярва в успокоителни лъжи, докато едновременно с това отлично знае болезнените истини, които са предизвикали появата на тези лъжи. И разумът ти те наказва за това, че вярваш едновременно и в двете.

— Но как да се пребори човек с това? — попита Конър с дрезгав глас. — Как да се бориш с всички тези противоречиви неща вътре в теб?

— Като казваш истината — отговори чудовището. — Както ти я каза току-що.

Конър отново се замисли за ръцете на майка си, за това как тя го стискаше, когато той разтвори пръсти и я пусна…

— Спри, Конър О’Мали — кротко каза чудовището. — Ето затова аз станах и закрачих по света. Станах, за да дойда и да ти кажа всичко това, за да можеш ти да се излекуваш. Трябва да ме слушаш внимателно.

Конър отново преглътна.

— Слушам те.

— Ти не пишеш, живота си с думи — каза чудовището. — Пишеш го с действия. Онова, което мислиш, не е важно. Важно е само онова, което правиш.

Настъпи продължително мълчание, докато Конър успокои дишането си.

— Какво да правя сега? — попита той най-сетне.

— Това, което вече направи — отвърна чудовището. — Казвай истината.

— И това е всичко?

— Да не мислиш, че е лесно? — повдигна чудовището огромните си вежди. — Ти беше готов да умреш, само и само да не изречеш истината.

Конър сведе поглед към ръцете си и най-после внимателно отпусна стиснатите си досега юмруци.

— Защото мислех, че тази истина е лоша.

— Тя не беше лоша — отговори чудовището. — Беше само една мисъл, една от милион мисли. Не беше извършено действие.

Конър въздъхна дълго, дълго и тежко.

Но вече не се давеше. Кошмарът вече не го изпълваше, не притискаше гърдите му, не го влачеше надолу.

Всъщност, момчето усети, че кошмарът вече въобще го няма.

— Толкова съм уморен — каза Конър и положи глава на ръцете си. — Толкова съм уморен от всичко това.

— Спи тогава — рече чудовището. — Има време.

— Дали? — промърмори Конър и изведнъж установи, че повече не може да държи очите си отворени.

Шепите на чудовището отново промениха формата си и гнездото от листа, в което лежеше момчето, стана още по-удобно.

— Трябва да видя мама — настоя тихо Конър.

— Ще я видиш — каза чудовището. — Обещавам.

Конър отвори очи.

— Ти ще дойдеш ли с мен?

— Да — отговори чудовището. — Последните си стъпки на земята ще измина заедно с теб.

Конър почувства как се отнася, приливът на съня го заля с такава сила, че той не можеше да се съпротивлява повече.

Но преди да заспи, усети, че в него зрее един последен въпрос.

— Защо идваш винаги в дванайсет часа и седем минути? — попита.

Но заспа, преди чудовището да успее да му отговори.

Нещо общо

— О, слава Богу!

Думите стигнаха до съзнанието на Конър в полусън.

— Конър! — чу момчето. После по-силно — Конър!

Гласът на баба му.

Момчето отвори очи и бавно седна. Нощта беше настъпила. Колко дълго беше спал? Огледа се. Все така лежеше на хълма над дома си, сгушен в корените на надвесеното над него тисово дърво. Вдигна очи към клоните му. Беше си просто едно дърво.

Но едновременно с това момчето можеше да се закълне, че дървото беше и нещо много повече.

— КОНЪР!

Баба му тичаше към него откъм черквата, Конър видя колата ѝ, паркирана по-надолу на шосето, фаровете светеха, двигателят работеше. Той се изправи, докато баба му тичаше към него, на лицето ѝ бяха изписани раздразнение, облекчение и още нещо, което Конър разпозна и когато го разпозна, стомахът му се сви.

— О, слава Богу, слава БОГУ! — извика баба му, когато стигна до него.

И после направи най-смайващото нещо на света.

Сграбчи момчето в такава силна прегръдка, че малко остана и двамата да паднат на земята. Не паднаха, само защото Конър навреме се подпря на ствола на тисовото дърво. После баба му го пусна и истински се разкрещя:

— Къде БЕШЕ? — тя едва ли не пищеше. — От ЧАСОВЕ те търся! ОТКАЧИХ, Конър! КАКВО СИ ВЪОБРАЗЯВАШ, ЗА БОГА?

— Трябваше да свърша нещо — отвърна Конър, баба му не го слушаше, а вече го дърпаше към колата.

— Няма време! — извика. — Трябва да вървим! Трябва да тръгваме веднага!

После пусна момчето и буквално спринтира към колата. Гледката беше толкова тревожна и смущаваща, че Конър хукна подире ѝ едва ли не автоматично, скочи на мястото до шофьора и не беше успял дори да затвори вратата, когато баба му изхвърча на платното със свирещи гуми.

Конър не посмя да попита защо бързат.

— Конър — каза баба му, докато колата се носеше по пътя с тревожна скорост. Конър вдигна очи към нея и едва тогава видя колко силно плаче тя. Плаче и трепери. — Конър, не може просто да… — тялото ѝ потръпна още веднъж рязко и момчето видя как ръцете ѝ стиснаха волана още по-здраво.

— Бабо… — започна той.

— Недей — отвърна тя. — Просто недей.

Пътуваха още известно време в мълчание, профучавайки край знаците за даване на предимство. Конър провери дали предпазният му колан е закопчан както трябва.

— Бабо? — опита пак и стисна седалката, когато колата подскочи при неравност на пътя.

В отговор баба му само натисна газта.

— Прости ми — каза тихо момчето.

Тя се изсмя при думите му, рязък, тъжен, нисък смях. После поклати глава.

— Няма значение — рече. — Няма значение.

— Няма ли?

— Разбира се, че няма — отговори баба му и отново заплака. Но Конъровата баба не беше от онези баби, които позволяват на сълзите да им пречат да говорят. — Знаеш ли, Конър? — каза тя. — Ние двамата с тебе… Не си пасваме много, а?

— Не — отвърна Конър. — Не мисля, че си пасваме.

— И аз така смятам — баба му взе един завой толкова рязко, че момчето стисна дръжката на вратата, за да се задържи на седалката.

— Но ще трябва да се научим да си пасваме — довърши баба му.

Конър преглътна.

— Знам.

Баба му изхлипа остро.

— Знаеш, нали? — рече. — Разбира се, че знаеш.

Прокашля се, хвърли бегъл поглед в двете посоки и профуча на червено през кръстовището. Конър се зачуди колко ли късно е станало. По улиците нямаше почти никакво движение.

— Знаеш ли какво, момчето ми? — продължи баба му. — Ние с тебе все пак имаме нещо общо.

— Така ли? — рече Конър и болницата се мерна зад следващия завой.

— О, да — отвърна баба му, настъпи газта до ламарината и момчето видя как сълзите ѝ потекоха още по-силно.

— Кое е това нещо? — попита.

Баба му отби в първото свободно място на паркинга, което се мерна пред очите ѝ, колата се удари тъпо в бордюра и спря.

— Майка ти — отвърна тя и за първи път погледна Конър в очите. — Майка ти е общото между нас.

Конър не отговори.

Но я разбра. Майка му беше нейна дъщеря. Майка му беше най-важният човек в живота и на двама им. Това означаваше, че той и баба му имат много общо.

Най-малкото имаха отлична отправна точка.

Баба му изключи двигателя и отвори вратата.

— Трябва да бързаме — каза.

Истината

Баба му се втурна в майчината му болнична стая, а на лицето ѝ беше изписан ужасен въпрос. Но медицинската сестра, която ги чакаше вътре, отговори веднага:

— Всичко е наред — каза. — Не сте закъснели.

Бабата на Конър притисна длани до устата си и изплака от облекчение.

— Виждам, че сте го намерили — каза сестрата.

— Да — беше късият отговор.

Конър и баба му обърнаха очи към Конъровата майка. В стаята цареше полумрак, светеше само нощната лампа над главата ѝ до леглото. Майката на Конър лежеше, очите ѝ бяха затворени, дишаше така, сякаш на гърдите ѝ тегнеше непреодолима тежест. Сестрата излезе и ги остави, баба му седна на стола до леглото и взе ръката на майка му в своята. Притисна я до себе си, целуна я и я залюля лекичко.

— Мамо? — чу момчето. Говореше майка му, но гласът ѝ беше толкова нисък и тих, че думите едва се разбираха.

— Тук съм, мила — каза баба му, без да изпуска ръката на майка му. — И Конър е тук.

— Тук ли е? — промълви майка му, без да отваря очи.

Бабата на Конър го погледна, давайки му знак да каже нещо.

— Тук съм, мамо — каза момчето.

Майка му не отвърна нищо, само протегна другата си ръка към него.

Молеше го да я хване.

Да я хване и да не я пуска.

— Това е краят на историята — каза тихо чудовището зад гърба му.

— Какво да правя? — прошепна Конър.

Усети как чудовището сложи длани на раменете му. Ръцете му някак си бяха станали малки, малки като човешки, и Конър почувства, че те го държат прав, държат го да не падне.

— Трябва просто да кажеш истината — отговори чудовището.

— Страх ме е — каза Конър.

Виждаше баба си в полумрака, надвесена над дъщеря си. Виждаше ръката на майка си, все така протегната към него, виждаше и очите ѝ, все така затворени.

— Разбира се, че те е страх — рече чудовището и лекичко го побутна напред. — И въпреки това ще сториш нужното.

И ръцете на чудовището нежно, но твърдо поведоха Конър към майка му, и момчето за миг вдигна поглед и видя часовника на стената над главата ѝ. Някак си беше станало така, че стрелките вече сочеха 11:46 вечерта.

До 12:07 оставаха още двайсет и една минути.

Прииска му се да попита чудовището какво ще стане, когато часът настъпи, но не посмя.

Защото му се стори, че знае отговора.

— Ако кажеш истината — прошепна чудовището в ухото му, — ще имаш сили да посрещнеш всичко, което предстои. Каквото и да е то.

И така, Конър погледна надолу към майка си, погледна към протегнатата ѝ ръка. Усети как гърлото му се сви, задави се, очите му се наляха.

Но това не беше мъката от кошмара. Беше мъка по-простичка, по-чиста.

Но все така страшна.

Конър хвана ръката на майка си.

Тя отвори очи, отвори ги само за миг, колкото да види, че той е до нея. После отново ги затвори.

Но го видя.

И Конър разбра, че то е тук. Разбра, че вече наистина няма връщане назад. Разбра, че то ще се случи, независимо какво иска той, независимо как се чувства.

Разбра също, че ще има сили да го преживее.

Щеше да бъде ужасно. Щеше да бъде повече от ужасно.

Но той щеше да оцелее.

Затова беше дошло чудовището. Да, затова трябва да беше дошло. Конър беше имал нужда от него и в нуждата си някак го беше повикал. И то беше станало, беше закрачило по земята и беше дошло. Точно заради този миг.

— Ще останеш ли с мен? — прошепна Конър на чудовището с последни сили. — Ще останеш ли, докато…

— Ще остана — отговори чудовището, без да сваля ръце от раменете на момчето. — Сега трябва само да кажеш истината.

И Конър я каза.

Пое дълбоко дъх.

И, най-сетне, произнесе последната и окончателна истина.

— Не искам да си отиваш — каза той и от очите му потекоха сълзи, отначало малко, но после бликнаха като река.

— Знам, обич моя — отвърна майка му с нечутия си глас. — Знам.

Конър усещаше чудовището, което го държеше, крепеше го прав.

— Не искам да си отиваш — повтори той.

Това беше всичко, което трябваше да се каже.

Конър се наведе над леглото и обви ръце около майка си.

Прегърна я.

Знаеше, че то ще дойде, ще дойде скоро, може би дори в 12:07. Ще дойде моментът, в който тя ще се изплъзне от прегръдката му, независимо колко здраво я държи.

— Но този момент още не е настъпил — прошепна чудовището, съвсем, съвсем близо до ухото му. — Още не.

Конър се притисна до майка си с всички сили.

Стори го и след това най-сетне си позволи да я пусне да си отиде.

Признания за „Часът на чудовището“

• Медалът Карнеги (Carnegie), 2012 година

• награда Kate Greenaway, 2012 година

• награда Deutscher fugendliteraturpreis, 2012 година

• награда Kitschiest Red Tentacle Award за най-добър роман, 2011 година

• номиниран за наградата The Red House Children’s Book Award, 2011 година

• номиниран за наградата The Galaxy National Book Award, 2011 година Independent, Chicago Sun Times, Wall Street Journal включват „Часът на чудовището“ в списъците си „Най-доброто през годината“.

„Часът на чудовището“ е единствената книга, която печели Медала Карнеги и наградата Kate Greenaway в една и съща година.

Патрик Нес печели Медала Карнеги в две поредни години — през 2011 година с „Чудовищата на войната“, третата част от трилогията „Живият хаос“, и през 2012 година с „Часът на чудовището“.

Информация за текста

$orig_author=Patrick Ness

$orig_lang=en

$orig_title=A monster calls

$year=2011

$translator=Златка Паскалева

$trans_year=2012

$pub_year=2012

$type=роман

$category=Съвременни романи и повести

$isbn=978-954-2908-46-3

Сканиране, разпознаване и корекция: filthy, 2017 г.

Издание:

Patrick Ness

A MONSTER CALLS

Text © 2011 Patrick Ness

All tights reserved.

Published by arrangement with Walker Books Limited, London SE11 5HJ

Цитат от Хилари Мантъл — „Експеримент с любовта“ Copyright © 1995 Hilary Mantel.

Reprinted by permission of A.M. Heath & Co Ltd.

All rights reserved

Часът на чудовището

по идея на Шавон Доуд

Copyright © 2012 Артлайн Студиос

Автор: Патрик Нес

Превод: © 2012 Златка Паскалева

Редактор: © Мартина Попова

Илюстрации: © 2011 Джим Кей

Печатни коли: 13,5

Предпечат: Артлайн Студиос

Издател: Артлайн Студиос

България, София 1618

кв. Павлово, ул. „Кота 1050“ №21

тел. +359 2 988 90 20

www.artline-comics.net

ISBN 978-954-2908-46-3

Content

Патрик Нес
Часът на чудовището
(по идея на Шавон Доуд)

Бележка от автора

Часът на чудовището

Закуска

Училище

Животопис

Три истории

Баба

Историите са диви

Първата история

Краят на първата история

Уговорка

Малък разговор

Къщата на баба

Шампионе

Американците не могат да си позволят дълга отпуска

Втората история

Краят на втората история

Разрушение

Невидим

Тисово дърво

Нима е възможно?

Никаква история

Вече не те виждам

Третата история

Наказание

Една бележка

Сто години

За какво си ми?

Четвъртата история

Остатъкът от четвъртата история

Живот след смъртта

Нещо общо

Истината

Признания за „Часът на чудовището“

Информация за текста