Кларк Мери Хигинс

Дневникът на един убиец

ДНЕВНИКЪТ

НА

ЕДИН УБИЕЦ

На моите най-близки и скъпи:

Джон Конхини – невероятен съпруг

Децата на семейство Кларк –

Мерилин, Уорън и Шарън, Дейвид, Керъл и Пат

Внуците на семейство Кларк –

Лиз, Андрю, Кортни, Дейвид, Джъстин и Джери

Децата на семейство Конхини –

Джон и Деби, Барбара и Глен, Триш, Нанси и Дейвид

Внуците на семейство Конхини – Робърт, Ашли, Лорън, Меган, Дейвид, Кели, Кортни, Джони и Томас

Всички сте страхотни и много ви обичам.

Вторник, 20 март

МЕРИ ХИГИНС КЛАРК

БАРД

Вторник, 20 март

1.

Тръгна по пешеходната крайбрежна алея и усети силния повей на вятъра откъм океана. Забеляза бързопридвижващите се облаци и прецени, че няма да е изненадващо, ако по-късно се разрази снежна буря, макар утре да се падаше първият ден на пролетта. Зимата се проточи дълго и всички споделяха с какво нетърпение чакат предстоящото топло време. За разлика от него.

Най-много се наслаждаваше на Спринг Лейк при настъпването на късна есен. Тогава идващите за през лятото затваряха къщите си и не се появяваха дори през уикендите.

Чувстваше се огорчен обаче, защото с всяка изминала година все повече и повече хора продаваха зимните си домове по градовете и се заселваха тук за постоянно. Намираха, че си струва всеки ден да изминават стотината километра до и от Ню Йорк, но да осъмват и замръкват в това тъй прелестно кътче на Ню Джърси до океана.

Спринг Лейк, с викторианските си къщи, почти непроменени откакто са били строени около 1890 година, си заслужава неудобството от пътуването, обясняваха те.

Спринг Лейк, с постоянния свеж полъх на океана, преражда духа, бяха единодушни те.

Спринг Лейк, с трикилометровата пешеходна алея край брега, откъдето човек има възможност да се възхищава на сребристото великолепие на Атлантическия океан, е истинско бижу, твърдяха те.

Всички тези хора – и идващите за летата, и постоянните обитатели – имаха нещо доста общо, но никой не притежаваше неговата тайна. Той се разхождаше по авеню "Хейс" и си представяше Маделин Шапли, каквато е била в късния следобед на 7 септември 1891, седнала в плетения стол на просторната веранда пред дома на родителите си, с широкополата шапка до себе си. Тогава е била на деветнадесет години, с кафяви очи, тъмнокестенява коса, уверена в себе си красавица в бяла, колосана ленена рокля.

Единствено той знаеше защо се е наложило да умре час по-късно.

Авеню "Света Хилда", сега засенчено от едри дъбове, които са били млади дръвчета на 5 август 1893, когато осемнадесетгодишната Летисия Грег не се прибрала вкъщи, извикваше други образи. Беше толкова изплашена. За разлика от Маделин, борила се за живота си, Летисия бе молила за милост.

Триото завършваше с Елен Суейн, дребничка и плаха, но прекалено любопитна, прекалено посветена на това да документира последните часове от живота на Летисия.

И заради любопитството си бе последвала приятелката си в гроба на 31 март 1896.

Знаеше до най-малката подробност, до най-лекия  нюанс какво ѝ се бе случило, както и какво бе станало с другите две.

Откри дневника през един от онези студени, дъждовни периоди, които понякога настъпват посред лято. Отегчен, влезе в старата конюшня, използвана като гараж.

Изкачи разклатените стълби до задушния, прашен таван и понеже нямаше какво друго да прави, започна да рови из сандъците там.

Първият бе пълен с напълно ненужни дреболии: ръждясали стари лампи; избелели, демодирани дрехи; тенджери и тигани; стара дъска за търкане на пране; пострадали тоалетки с напукани или загубили блясъка си огледала. Все предмети, които човек прибира с намерението да поправи или подари, а после напълно забравя за тях.

В друг сандък имаше фотоалбуми с ронещи се страници, облепени със снимки на сковани на вид хора със строги изражения – сякаш отказват да разкрият чувствата си пред фотообектива.

Трети съдържаше прашни, издути от влагата книги с избелял шрифт. Винаги бе обичал да чете, но макар и едва четиринадесетгодишен тогава, прегледа заглавията и се отказа. В купчината нямаше скрити шедьоври.

Поне още десетина сандъка бяха пълни все с непотребни вехтории.

Докато прибираше всичко обратно, попадна на поизгнила кожена обложка, пъхната в един албум. Отвори я и видя гъсто изписани страници.

Първото вписване датираше от 7 септември 1891 година. Започваше с думите: "Маделин е мъртва от моята ръка."

Взе дневника и не спомена за находката си пред никого. През годините го четеше почти всеки ден и той се превърна в неразделна част от собственото му съзнание. Постепенно откри, че се слива с автора – изпитва същото превъзходство над жертвите му, усмихва се при разиграването на роли, когато онзи е симулирал скръб пред другите опечалени.

В началото само се удивляваше на това усещане, но по-късно то се превърна в натрапчива идея – потребност да изживее лично описаното в дневника. Вече не го задоволяваше само да се вживява в деянията на друг.

Преди четири години и половина отне първия живот.

Съдбата предопредели двадесет и една годишната Марта да присъства на ежегодното тържество, организирано от баба ѝ и дядо ѝ по случай края на лятото. Семейство Лорънс бяха от изтъкнатите и отдавна установили се в Спринг Лейк родове. Отиде на събирането и там се запознаха. На следващия ден, 7 септември, тя излезе да потича по крайбрежната алея. Повече не се върна вкъщи.

Сега, четири години по-късно, продължаваха да разследват изчезването ѝ. На неотдавнашното тържество прокурорът на окръг Монмаут за пореден път обеща, че няма да пожали сили и ще разбере какво се е случило с Марта Лорънс. Като чу празните обещания, той едва сподави смеха си.

Когато на някоя тържествена вечеря инцидентно подхващаха сериозни обсъждания за съдбата на Марта, с наслада вземаше участие в тях.

"В състояние съм да ви разкажа всичко, до най-малката подробност – мислеше си той, – както мога да ви осветля и за Карла Харпър." Преди две години се разхождаше край хотел "Уорън" и я забеляза да слиза по стълбите. Подобно на Маделин, описана в дневника, носеше бяла рокля, макар нейната – съвсем оскъдна и без ръкави – да прилепваше така плътно, че подчертаваше всеки сантиметър от стройното ѝ младо тяло. Започна да я следи.

Три дни по-късно тя изчезна. Всички предположиха, че някой е нападнал Карла при пътуването ѝ до вкъщи, във Филаделфия. Дори прокурорът, така твърдо решен да разгадае мистерията с изчезването на Марта, не подозираше, че Карла така и не е напуснала Спринг Лейк.

Като се наслаждаваше, че е единствен владетел на тази тайна, с леко сърце се присъедини към разхождащите се в късния следобед по крайбрежната алея и размени любезности със срещнатите по пътя приятели, като сподели общото мнение, че зимата се готви да им изиграе още една лоша шега, преди да си отиде.

Още докато бъбреше с тях, почувства как у него се заражда потребност – потребността да допълни триото от жертви към днешна дата. Наближаваше последната годишнина, а тепърва му предстоеше да набележи жертвата.

Из града се говореше, че Емили Греъм, купила къщата на семейство Шапли – както продължаваха да я наричат, – е потомка на първите собственици.

Прегледа страницата ѝ в Интернет. Тридесет и две годишна, разведена, адвокат на защитата при наказателни дела. Сдобила се с пари благодарение на подарените акции от признателен, но неопитен собственик на компания за компютърен софтуер, когото тя умело защитила пред съда. Пуснала акциите на пазара, продала ги и натрупала истинско състояние.

Научи и друго: преди време Греъм бе постигнала оправдателна присъда за предполагаем убиец, след което синът на жертвата започнал да я преследва. Пред полицията синът неизменно настоявал, че е невинен; в момента обаче се намираше в психиатрична болница. Интересно.

Но имаше нещо още по-интересно – Емили удивително приличаше на далечната си пралеля Маделин Шапли, чиято снимка той бе виждал. Същите големи кафяви очи с дълги, гъсти мигли; същите кестеняви коси; същите прекрасни устни; същото високо, стройно тяло.

Намираха се, разбира се, и разлики. Маделин е била невинна, доверчива, неопитна романтичка. Емили Греъм очевидно бе богата с житейски опит, умна жена. Щеше да представлява по-голямо предизвикателство от останалите, но това правеше нещата само по-вълнуващи. Дали пък тя не бе предопределена да завърши специалното му трио?

От подобна перспектива чак тръпки го побиха от удоволствие.

2.

Емили премина с въздишка на облекчение край знака, известяващ навлизането в територията на Спринг Лейк.

– Успях! – обяви тя на глас. – Ура!

Шофира от Олбани до тук близо осем часа. При тръгването ѝ се очакваха "превалявания от сняг", но по-късно се превърнаха почти в снежна буря, която поутихна едва на излизане от окръг Рокланд. Блъсналите се тук-там по нюйоркската магистрала коли ѝ напомниха за любимите от детството ѝ картингови колички.

На сравнително разчистен участък увеличи скоростта, но стана свидетел на страховито поднасяне на кола. За един ужасен момент автомобилът сякаш щеше да се блъсне челно в идваща насреща лимузина. Не се стигна до удар само защото злощастният шофьор все пак успя някак си да овладее волана и в последния момент сви леко надясно.

Докато намаляваше, си помисли: "Малко ми напомня за моя живот през последните две-три години – все в бързата писта, и от време на време на път да катастрофирам. Трябвала ми е промяна на посоката и темпото."

Както каза баба ѝ: "Емили, приеми онова предложение за работа в Ню Йорк. Ще се чувствам много по-спокойна за теб, ако живееш само на няколкостотин километра. Множко ми идват и неприятен бивш съпруг, и вманиачен преследвач." А после, вярна на себе си, баба ѝ продължи: "Въобще не биваше да се омъжваш за Гари Уайт. Фактът, че цели три години след развода ви има нахалството да те съди само защото сега разполагаш с пари, говори красноречиво колко права съм била по отношение на всичко, което си мислех за него."

При спомена за думите на баба си Емили неволно се усмихна. Вече караше бавно по притъмнелите улици. Погледна към таблото – според уреда там температурата леко прехвърляше нулата. Улиците лъщяха мокри – тук бурята бе донесла само дъжд – и предното стъкло започваше да се запотява. Люлеенето на клоните подсказваше, че вятърът откъм океана приижда на талази.

Ала къщите – повечето възстановени викториански постройки – изглеждаха стабилни и спокойни. От утре ще бъде официален собственик на дом тук, помисли си Емили. 21 март. Настъпването на пролетта. Денят и нощта са еднакво дълги. Светът е в равновесие.

Успокояваща мисъл. Напоследък преживя достатъчно тревоги. Искаше, а и се нуждаеше от период на пълен покой. Извади страхотен късмет, но се явиха и страховити проблеми, които се блъскаха един в друг като метеори. Но както се казва – и най-силната буря стихва. Ей Богу! Тя е живото доказателство за това.

Хрумна ѝ да мине край къщата, но се отказа. Все още имаше нещо нереално във факта, че само след броени часове ще бъде нейна. Още преди да я види за първи път преди три месеца, си я представяше съвсем живо, с детска фантазия – наполовина истинска, наполовина приказна. После влезе вътре за първи път и изпита усещането за завръщане у дома. Брокерката по недвижимите имоти спомена, че продължавали да я наричат къщата на семейство Шапли.

Стига шофиране засега, реши тя. Денят се оказа прекалено дълъг. Камионът на фирмата за пренасяне на багаж "Конкорд" в Олбани трябваше да пристигне в осем. Повечето от мебелите, които пожела да задържи, се намираха вече в новия ѝ апартамент в Манхатън, но баба ѝ даде някои великолепни антични предмети, така че остана още доста за пренасяне.

– Ще бъдем навреме, гарантираме – увери я разпалено човек от фирмата. – Разчитайте на мен.

Независимо от обещанието камионът се появи едва по обяд; тя пое за Спринг Лейк много по-късно, отколкото се надяваше и ето – сега наближаваше десет и половина.

Реши да отседне в странноприемницата "Кандълайт". Горещ душ, помисли си тя с копнеж, новините в единадесет и си ляга.

При първата ѝ поява в Спринг Лейк – тогава импулсивно внесе депозит за къщата – отседна в странноприемницата за няколко дни. Искаше да е съвсем сигурна, че е взела правилно решение. На часа си допаднаха със седемдесетгодишната собственичка Кари Робъртс. Пътувайки насам днес, ѝ звънна, за да я предупреди за закъснението, но Кари я увери, че това не представлява никакъв проблем.

Надясно по авеню "Оушън" и още четири преки. След минути Емили въздъхна облекчено, изключи двигателя и посегна към задната седалка за малкия куфар – нищо друго нямаше да ѝ е нужно за през нощта.

Кари я посрещна сърдечно, но делово:

– Изглеждаш изтощена, Емили. Леглото ти е готово. Разбрах, че си вечеряла по пътя, затова на нощното шкафче оставих само термос с горещо какао и няколко бисквити. Ще се видим сутринта.

Горещ душ. Нощницата и любимата ѝ стара роба. Докато пиеше какаото, Емили изгледа новините; усети как сковаността от дългото шофиране започва да напуска мускулите ѝ.

Изключи телевизора; в този момент иззвъня клетъчният ѝ телефон. Досети се кой е и отговори.

– Здрасти, Емили.

Усмихна се, когато чу разтревожения глас на Ерик Бейли – притеснителния гений, истинската причина да е сега в Спринг Лейк.

Докато го уверяваше, че е пътувала безопасно и сравнително леко, се сети как се видяха за първи път. Той тъкмо се нанасяше в миниатюрния офис до нейния. Оказаха се връстници – празнуваха рождените си дни само със седмица разлика. Бързо се сприятелиха и тя долови, че под плахата му външност на изгубено момченце Ерик е надарен с огромна интелигентност.

Един ден той ѝ се стори твърде депресиран. Накара го да сподели причината. Всичко излезе наяве: голям доставчик на софтуер съдеше начинаещата му компютърна фирма. При това онзи отлично знаеше, че Ерик не може да си позволи да го въвлекат в скъп съдебен процес.

Пое защитата му без хонорар, макар да не хранеше особени надежди. Мислено се шегуваше как ще облепи стените си с обещаните от Ерик акции.

Изненадващо обаче спечели делото. Цената на акциите му мигом скочи. В един момент нейният дял възлизаше на десет милиона долара и тя го продаде.

Сега името на Ерик красеше фасадата на елегантна нова административна сграда. Обожаваше надбягванията, купи прекрасна стара къща в Саратога – всеки ден отиваше с кола до Олбани. Приятелството им продължи. Той се оказа голяма опора, когато се появи тайнственият преследвач. Уреди да инсталират пред дома ѝ висококачествена камера. Именно въпросната камера засне преследвача.

– Просто исках да се уверя, че всичко е наред. Надявам се да не съм те събудил.

Побъбриха няколко минути и си обещаха да се чуят отново. Емили остави клетъчния телефон, отиде до прозореца и го открехна. Връхлетя я студен солен въздух и тя бавно го вдиша. "Налудничаво е – помисли си, – но в този момент ми се струва, че цял живот ми е липсвал дъхът на океана."

Обърна се и отиде до вратата да се увери дали е добре заключена. "Престани – смъмри се тя. – Провери я, преди да си вземеш душ!"

Ала през годината преди да заловят преследвача – въпреки усилията да си внуши, че ако онзи тип е искал да я нарани, е имал доста възможности – започна да изпитва страх и напрежение.

Кари бе споменала, че е единствената посетителка в странноприемницата.

– Но за уикенда са ангажирани и шестте спални – бе добавила тя. – В събота има сватбено празнендство в клуба.  А след Деня на падналите[[1] нямам и килер свободен.

"Щом чух, че сме само двете, тутакси започнах да се питам дали всички външни врати са заключени, дали алармата е включена, дали са взети всички мерки за сигурност" – помисли си Емили, отново ядосана от неспособността си да овладее тревогата си.

Съблече робата. "Не мисли за това" – предупреди се тя.

Но при спомена как се прибра вкъщи и разбра, че той е бил там, дланите ѝ се изпотиха. Тогава намери своя снимка, подпряна на лампата върху нощното шкафче; беше снимана седнала в кухнята по нощница, с чаша кафе в ръка. Никога преди не бе виждала снимката. Същия ден смени ключалките на къщата и постави щори на прозореца над мивката.

После историята със снимките се повтори още няколко пъти: беше снимана в дома ѝ, на улицата, в офиса. Понякога ѝ се обаждаше преправен кадифен глас и коментираше: "Изглеждаше страшно сладка днес, докато тичаше, Емили...", "Тъй като имаш тъмна коса, мислех, чо няма да те харесам, ако си облечена в черно. Но съм грешил...", "Адски ми харесаха червените къси панталонки. Имаш страхотни крака...".

После се появяваше снимка: тя, облечена с описаните дрехи. Намираше я или в пощенската си кутия у дома, или пъхната под чистачката на колата, или сгъната в сутрешния леетиик, доставян ѝ пред вратата.

Полицията проследи телефонните обаждания, но всички бяха от различни автомати из града. Опитите да снемат отпечатъци от получаваните снимки останаха безуспешни.

Повече от година полицията не успя да залови преследвача.

Печелила сте оправдателни присъди за хора, обвинени в сериозни престъпления, госпожице Греъм – изтъкна Марти Вроски, старшият детектив. – Не е изключено да е някой от семйствата на жертвите. Или някой ви е видял в ресторант и ви е проследил до дома ви. А защо да не е някой, научил за многото ви пари, и сега маниакално да ви преследва?

И тогава спипаха да се навърта около дома ѝ Нед Кохлър, синът на жена, чийто предполагаем убиец Емили защити успешно. Вече не е на свобода, повтори си тя, за да си вдъхне увереност. Нямаше защо да се притеснява от него. Той получаваше необходимите му грижи.

Намираше се в северната част на щата Ню Йорк, в психиатрична болница със засилена охрана, а тук бе Спринг Лейк, не Олбани. Легна, придърпа завивките и посегна към ключа на лампата.

От другата страна на авеню "Оушън", потънал в сенките на пешеходната алея край плажа, където вятърът от океана рошеше косите му, мъжът видя как в стаята стана тъмно.

– Спи спокойно, Емили – прошепна той с нежност.

Сряда, 21 март

3.

Пъхнал дипломатическо куфарче под мишница, Уил Стафорд прекоси с широки бързи крачки разстоянието от страничната врата на къщата си до бившата конюшня – и тя, подобно на повечето все още съществуващи в Спринг Лейк, бе превърната в гараж. По някое време през нощта дъждът спря, а вятърът утихна. Независимо от това първият пролетен ден бе доста мразовит и на Уил му хрумна, че не е зле да си вземе палто.

"Ето какво става, когато се задава тридесетият ти рожден ден – мина му през ума. – Ако продължава така, ще си слагаме ушанки и през юли."

Адвокат по сделки с недвижими имоти, той отиваше на делова закуска с Емили Греъм в "Ху" на Трета улица – приятното ъглово кафене в Спринг Лейк. После щяха да огледат за последен път къщата, която тя щеше да купи, и да отидат в офиса му, за да приключат сделката.

Уил изкарваше поостарелия джип на заден по алеята и кой знае защо му хрумна, че именно в подобен ден миналия декември Емили Греъм влезе в офиса му на Трето авеню.

– Току-що внесох депозита за къщата – обясни тя. – Помолих брокерката да ми препоръча адвокат по недвижими имоти. Изброи ми трима, но очевидно предпочита вас – бива ме да вниквам зад свидетелски показания. Ето споразумението.

Беше толкова запалена да купи къщата, че дори не се представи, сети се Уил с усмивка. Узна името ѝ от подписа върху споразумението. Емили Ш. Греъм.

Малко привлекателни млади жени са в състояние да броят два милиона долара за къща. Но когато загатна за възможността да вземе кредит поне за половината сума, Емили отхвърли предложението му да се превърне в длъжница към която и да било банка.

Подрани с десет минути, но я завари в кафенето – вече пиеше кафе.

От вълнение ли, зачуди се Уил, или по принцип подранява?

После се запита дали не чете мислите му.

– Обикновено не подранявам толкова много – чу я да казва, – но толкова искам документите да бъдат окончателно оформени, че избързвам във времето.

При първата им среща през декември той разбра, че е разгледала една-единствена къща.

– Искам, естествено, да осъществя сделката, госпожице Греъм, но нима наистина сте видели само тази къща? Не огледахте ли и други? И идвате за пръв път в Спринг Лейк? Без никакъв пазарлък сте приели цената, така ли? Съветвам ви да си помислите внимателно. Законът ви дава три дни да оттеглите предложението си – почувства се задължен да ѝ обясни той.

Именно тогава тя му каза, че къщата е свързана с рода ѝ и че буквата Ш в името ѝ означава Шапли.

Емили си поръча сок от грейпфрут, едно бъркано яйце и препечен хляб.

Уил Стафорд изучаваше менюто, а тя изучаваше Уил Стафорд. Одобри го: беше определено привлекателен мъж, строен – над метър и осемдесет, широкоплещест, с пясъчноруса коса. На лицето с правилни черти изпъкваха тъмносините очи и квадратната брадичка.

При първата им среща ѝ хареса съчетанието от естествена топлота и предпазлива тревога. Не всеки адвокат би се отказал с подобна лекота от толкова изгоден случай, помисли си тя. Този мъж наистина се притеснява дали не съм действала импулсивио.

С изключение на един януарски ден – беше долетяла на юг сутринта и се прибра в Олбани следобед – общуваха или по телефона, или по пощата. Ала всеки контакт с него потвърждаваше, че е адвокат, който изпипва нещата.

Семейство Киернан – последните собственици – бяха посветили трите години, през които са владеели имота, да възстановяват съвестно къщата. Тъкмо стигнали до последния етап от вътрешното обзавеждане и Уейн Киернан получил предложение за престижна и доходна работа, която обаче, изисквала да живее постоянно в Лондон. Емили съвсем ясно виждаше колко мъчително трябва да е било решението им да се откажат от къщата.

По време на онова бързо посещение през януари Емили обходи заедно със семейство Киернан всички помещения и купи на място от тях викторианските мебели, килими и украшения, събирани с любов и търпение. Имотът бе обширен. Сега строителна фирма приключваше кабината- съблекалня и вече копаеха бъдещия плувен басейн.

– В повече ми идва само басейнът – сподели тя със Стафорд, докато сервитьорката пълнеше за пореден път чашите име кафе. – Ако ще плувам някъде, предпочитам да е в океана. Но щом кабината вече е готова, е малко глупаво да не го довърша. Както и да е – децата на братята ми ще бъдат в луд възторг, когато ми идват на гости.

Уил Стафорд придвижваше документите за окончателната продажба. Добър слушател е, прецени тя, установявайки, че докато закусваха, му е разказала за детството си в Чикаго.

– Братята ми ме наричат Изтърсачето – усмихна се тя. – Единият е дванадесет години по-голям от мен, другият – десет. Баба ми по майчина линия живее в Олбани. Завърших колежа "Скидмор" в Саратога Спрингс – на един хвърлей място – и прекарвах доста от свободното си време при нея. Нейната баба е по-малката сестра на изчезналата през 1891 г. Маделин; била е само на деветнадесет години. – Уил Стафорд забеляза сянката, пробягнала по лицето на Емили. Тя въздъхна и продължи: – Е, това е станало много отдавна, нали?

– Много отдавна – съгласи се той. – Май не спомена колко време възнамеряваш да прекарваш тук. Веднага ли ще се нанесеш, или ще използваш къщата само за уикенди?

Емили се усмихна.

– О, ще се нанеса, щом подпишем окончателния договор тази сутрин. Повечето от основните неща са налице, включително тенджерите, тиганите и спалното бельо. Камионът на фирмата по преместването от Олбани трябва да пристигне утре със сравнително малко багаж, който докарвам.

– Все още ли имаш къща в Олбани?

– Вчера беше последният ми ден там. Но още подреждам апартамента си в Манхатън, така че ще снова между апартамента и тази къща до 31 май. Тогава постъпвам на нова служба. После ще идвам тук само през уикендите и отпуските.

– В града проявяват голямо любопитство към теб, наясно си, нали? – плахо я предупреди Уил. – Просто искам да знаеш, че информацията за роднинската ти връзка със семейство Шапли не е изтекла от мен.

Сервитьорката донесе закуската. Без да я изчаква да се отдалечи, Емили уточни:

– Уил, аз не го пазя в тайна. Споменах го и пред семейство Киернан, и пред Джоун Скоти, брокерката по недвижими имоти. От нея научих, че тук има хора, чиито предци са живели в Спринг Лейк, когато е изчезнала далечната ми пралеля. Интересът ми към всичко, което някой от тях е чувал за нея, е голям. И главно – как така привидно е изчезнала от лицето на земята? Освен това вече е известно, че съм разведена и ще работя в Ню Йорк. Нямам срамни тайни.

Той изглеждаше развеселен.

– Някак не си те представям като човек със срамни тайни.

Емили се надяваше усмивката ѝ да не изглежда пресилена. Възнамеряваше обаче да запази за себе си факта, че през изминалата година прекара значително време в съда, което нямаше нищо общо с практикуването на правния занаят, помисли си тя. Беше ответна страна по делото, заведено от бившия ѝ съпруг. Той претендираше за половината сума, спечелена от нея на борсата, а се яви и като свидетел срещу преследвача.

– Колкото до мен – продължи Стафорд, – не си ме питала, но все пак ще ти кажа. Роден съм и съм израснал на около час път оттук, в Принстън. Баща ми беше сред шефовете и председател на бода на директорите на "Лайънел фармацевтикс" в Манхатън. Разделиха се с майка ми, когато бях на шестнадесет, и понеже баща ми доста пътуваше, се пренесох в Денвър при нея. Завърших гимназия и колеж там. – Изяде и последната наденичка. – Всяка сутрин си повтарям, че ще закусвам плодове и овесени ядки, но поне три пъти в седмицата попадам в плен на холестерола. Ти очевидно имаш по-голяма воля от мен.

– Не съм сигурна. Вече реших следващия път тук да закуся точно това, което току-що изяде.

– Щях да ти предложа, ако знаех. От мама се научих да споделям. – Погледна часовника и направи знак да донесат сметката. – Не те припирам, Емили, но е девет и половина. Не съм се сблъсквал с по-трудни продавачи от семейство Киернан. Нека не ги караме да чакат; току-виж, променили решението си за къщата. – И някак без връзка добави: – За да приключа с не особено забележителния си живот – ожених се веднага след като завърших право. За по-малко от година и двамата осъзнахме допуснатата грешка.

– Имал си късмет – отбеляза Емили. – Моят живот щеше да бъде къде-къде по-лек, ако бях проявила подобна интелигентност.

– Преместих се отново на Източното крайбрежие и попаднах в правния отдел на "Канън и Родее" – вероятно си чувала: голяма фирма за недвижими имоти със седалище в Манхатън. Страшно добра служба, но и работата беше много. Щеше ми се да имам убежище за уикендите. Започнах да се оглеждам тук. Купих стара къща; трябваше сериозно да се ремонтира. Но аз обожавам да майсторя разни неща.

– Защо точно Спринг Лейк?

– Някога, когато бях дете, всяко лято идвахме в хотел "Ксекс и Съсекс" за по две седмици. Щастливи времена бяха.

Сви рамене. Сервитьорката остави сметката на масата. Уил я погледна и извади портфейла си. – А преди дванадесет години си дадох сметка, че ми допада да живея тук, пък и работата в Ню Йорк вече ми поомръзна. Открих офис тук. Наоколо се въртят доста сделки с недвижими имоти. И като стана дума – хайде да вървим да приключим със семейство Киернан.

Двамата се изправиха едновременно.

Ала семейство Киернан вече бяха напуснали Спринг Лейк. Адвокатът им съобщи, че е упълномощен да приключи сделката. Емили обходи с него всички помещения – наслаждаваше се на архитектурни подробности, които не бе оценила достатъчно при първия оглед.

– Да, много съм доволна, че всичко, което купих, е тук и че къщата е в отлично състояние – увери го тя.

Насили се да прогони растящото си нетърпение да приключи със сделката. Копнееше да остане сама в къщата. Искаше да се разходи из нея, да пренареди мебелите във всекидневната – смяташе да постави канапетата едно срещу друго, перпендикулярно на камината.

Изпитваше потребност да сложи личен отпечатък в този дом, да го направи свой. Винаги бе възприемала жилището си в Олбани като временен подслон, макар да живя там три години. Наложи ѝ се да го намери след едно гостуване при родителите си. Върна се ден по-рано от Чикаго и завари съпруга си в интимна прегръдка с най-добрата ѝ приятелка Барбара Лайънс. Взе си куфарите, качи ги в колата и се изнесе на хотел. Седмица по-късно нае жилището.

С Гари живяха в къща, собственост на богатите му родители. Никога не я бе чувствала като своя. А докато се разхождаше из тази, я обземаха сантиментални спомени.

– Сякаш ме посреща с добре дошла – сподели с Уил Стафорд.

– Права си, ако съдим по изражението ти. Готова ли си да отидем в офиса ми и да подпишеш документите?

Три часа по-късно Емили се върна и отново сви по алеята към къщата.

– Най-после у дома – обяви тя радостно, излезе от колата и отвори багажника, за да извади продуктите, които купи, след като уредиха правните формалности.

Трима работници копаеха плувния басейн до кабината. По-рано сутринта се беше запознала с Мани Декстър, надзирателя на строежа. Сега той я зърна и ѝ махна.

Мина по плочника към задната врата, грохотът от багера заглуши стъпките ѝ. Можеше да се мине и без това, помисли си тя, но си напомни колко приятно ще бъде край басейна, когато братята ѝ със семействата си ѝ гостуват.

Носеше един от любимите си вълнени костюми – тъмнозелен с панталон, а отдолу бял пуловер с деколте по врата. Макар дрехите ѝ да бяха топли, Емили потрепери, докато – отрупана с торби с продукти – пъхаше ключа. Порив на вятъра разпиля косите ѝ по лицето. Тръсна глава да отметне кичурите – един плик се разклати и от него изпадна кутия с овесени ядки.

Няколкото секунди, необходими ѝ да се наведе и да я вдигне, задържаха Емили отвън. И точно тогава Мани Декстър изкрещя стреснато към багериста.

– Изключи машината! Спри да копаеш! Долу има скелет.!

4.

Детектив Томи Дъгън далеч не винаги се съгласяваше със своя шеф Елиът Осбърн, прокурор на окръг Монмаут. Томи разбираше, че Осбърн смята непрекъснатото му ровене около изчезването на Марта Лорънс за натрапчива идея – единственият ефект е, че държи убиеца ѝ постоянно нащрек.

– Освен ако този, който я е отвлякъл, не е минал случайно насам с кола, а после я е убил и е изхвърлил трупа ѝ на стотици километри оттук – обичаше да повтаря Осбърн.

Четиридесет и две годишният Томи Дъгън беше детектив от петнадесет години. През това време се ожени и докато стана баща на двама синове, наблюдаваше как косата над челото му поема на юг, а тялото му се разширява на изток и запад. С кръгло, добродушно лице и сърдечна, бързо появяваща се усмивка той правеше впечатление на сговорчив добряк, който никога не се е сблъсквал с по-сериозен проблем от спукана гума.

Ала в действителност беше първокласен детектив. В участъка му се възхищаваха и завиждаха на способността да обърне внимание на привидно безполезна информация и да я проследи докрай, за да се окаже, че тя е ключът към поредната загадка. През годините Томи отхвърли няколко съблазнителни предложения от частни охранителни фирми. Обожаваше работата си.

Цял живот бе живял в Ейвън-бай-дъ-Сий, градче на океанския бряг, само на няколко километра от Спринг Лейк. Като студент в колежа бе карал автобус, после бе работил като сервитьор в хотел "Уорън" в Спринг Лейк. Именно тогава се запозна с бабата и дядото на Марта Лорънс, които редовно вечеряха там.

И днес, седнал в тясната кабинка – това всъщност представляваше работното му място, – посвети кратката обедна почивка да прегледа отново досието по случая "Лорънс". Елиът Осбърн също желаеше да залови убиеца на Марта Лорънс. Единствената разлика се свеждаше до идеите на двамата относно подхода в разкриването на престъплението.

Томи се загледа в снимката на Марта – беше направена на пешеходната алея в Спринг Лейк. Красиво двадесет и една годишно момиче по тениска и къси панталони; дълги руси коси галят раменете, а слънчевата усмивка издава увереност. Когато са я снимали, е изглеждало, че ѝ предстоят поне петдесет-шестдесет години живот. Всъщност е имала на разположение само още четиридесет и осем часа.

Томи поклати глава и затвори папката. Нито за миг не го бе напускало убеждението, че като продължи да навестява хората в Спринг Лейк, непременно ще попадне на съществен факт или на някаква пренебрегвана информация, което ще го отведе до истината. Затова съседите на семейство Лорънс, а и всички, срещали се с Марта през последните часове от живота ѝ, го познаваха.

Във фирмата, обслужвала тържеството у семейство Лорънс вечерта преди изчезването на Марта, работеха дългогодишни служители. Въпреки многократните разговори с тях още не бе попаднал на полезна информация.

Повечето гости на тържеството бяха постоянни местни жители или "временни" обитатели – държаха къщите си отворени целогодишно и редовно отскачаха през уикендите. Томи неизменно носеше в портфейла си списък с имената им. Ни най-малко не се затрудняваше да отскочи с колата до Спринг Лейк и да побъбри с някой от тях.

Марта бе изчезнала по време на сутрешния си крос. Неколцина редовни сутрешни бегачи потвърдиха, че са я видел и близо до Северния павилион. Разследваха обстойно всеки от тях и ги намериха за невинни.

Томи Дъгън въздъхна и прибра папката в най-горното чекмедже. Не му се вярваше случайно преминаващ с кола през Спринг Лейк да е отвлякъл Марта. Според него тя е познавала нападателя и му е имала доверие.

"А освен това се занимавам със случая през свободното си нреме" – помисли си той кисело, взрян в плика с обяда, приготвен от съпругата му.

Лекарят го бе посъветвал да отслабне десетина килограма. Разгъна сандвича с риба тон върху пълнозърнест хляб – Сюзи твърдо възнамерява да стопи килограмите му, като го умори от глад.

После се усмихна и неохотно призна, че именно диетата му разваля настроението. Мечтаеше си за голям сандвич от шунка, сирене и ръжен хляб, с картофена салата за гарнитура. И кисела краставичка в добавка.

Докато отхапваше от сандвича с риба тон, не спираше да мисли по въпроса: току-що Осбърн му бе подхвърлил – за кой ли път – колко много се престаравал със случая "Лорънс." Ала от семейството на Марта не споделяха това мнение.

Бабата на Марта – привлекателна, елегантна осемдесетгодишна жена – изглеждаше далеч по-щастлива, отколкото той очакваше, когато се отби при нея миналата седмица. Именно тогава му съобщи радостната новина: сестрата на Марта – Кристин – току-що родила.

– Джордж и Аманда са така развълнувани – добави тя. – За пръв път от четири години и половина ги виждам искрено усмихнати. Дано внучето им помогне да преодолеят загубата на Марта.

Джордж и Аманда бяха родителите на Марта.

Госпожа Лорънс продължи:

– Томи, по някакъв начин всички приемаме, че Марта я няма. Но тя никога не би изчезнала доброволно. Затова ни преследва ужасната мисъл, че я е отвлякъл някой с психическо отклонение и я държи като затворничка. Наистина ще ни е по-леко, ако със сигурност знаехме, че я няма.

Че я няма – всъщност означаваше да е мъртва.

За последен път я бяха видели на пешеходната алея в 6.30 сутринта на 7 септември, преди четири години и половина.

Без особен ентусиазъм Томи довърши сандвича и тогава реши: от 6.00 утре сутринта започва редовно да тича по крайбрежната пешеходна алея на Спринг Лейк.

Така по-бързо ще се отърве от излишните килограми. Ала имаше и нещо друго. Изпитваше една особена тръпка, която не му даваше мира. Така започваше да се чувства, когато работеше интензивно по разследването на някое убийство: колкото и да се стараеше, усещането не го оставяше.

Определено се приближаваше към убиеца.

Телефонът иззвъня. Вдигна го, като отхапваше от ябълката – това беше десертът му. Чу секретарката на Осбърн:

– Томи, веднага слез при колата на шефа.

Елиът Осбърн точно сядаше на задната седалка, когато Томи, леко задъхан, пристигна на паркинга при сектора със запазени места. Осбърн заговори едва като колата потегли, а шофьорът включи сирената.

– Току-що са намерили скелет на авеню "Хейс" в Спринг Лейк. Копаели, за да направят плувен басейн.

Осбърн не успя да продължи: телефонът в полицейската кола иззвъня. Шофьорът отговори и подаде слушалката на прокурора.

– Нютън е, сър.

Осбърн я държеше така, че и Томи да чува съобщението на завеждащия съдебна медицина.

– Страхотен случай ти се отваря, Елиът. Намерили са останки на двама души, заровени тук. Като съдя по вида им, единият е престоял в земята доста по-дълго от другия.

5.

Емили позвъни на 911 – полицията – и изтича навън. Сега стоеше на ръба на зиналата дупка и гледаше нещо, което несъмнено представляваше човешки скелет.

Като адвокат по наказателни дела беше виждала десетки снимки на трупове. Лицата на много от тях бяха застинали в ужас. При други бе забелязвала молба в широко отворените им очи. Ала нищо не я бе разтърсвало така, както видът на тази жертва.

Дебелият прозрачен найлон, обвиващ тялото, бе разкъсан тук-там и макар плътта да се бе разложила, крепеше костите да останат неразпръснати. За миг си помисли, че са попаднали на останките на пралеля ѝ.

После отхвърли хрумването – през 1891, когато Маделин Шапли е изчезнала, найлонът още не е бил изобретен. Така че нямаше начин да е тя.

По алеята с бясна скорост се появи първата полицейска кола. Още при воя на сирената Емили се прибра. Очакваше от полицията да поискат да говорят с нея. Трябваше ѝ време ди си събере мислите.

"Да си събера мислите" – така се изразяваше баба ѝ.

Торбите с продуктите стояха върху кухненския плот, както ги стовари, преди да хукне към телефона. С прецизни днижения като на робот напълни чайника, постави го на печкнта, включи газта, разпредели продуктите, някои прибра в хладилника и след кратко колебание започна да отваря и затваря вратите на шкафчетата.

– Кое къде да се сложи? – запита се на глас притеснено тя и в следващия миг съобрази, че този изблик на детинска раздразнителност е резултат на шок.

Чайникът засвири. Чаша чай – това определено щеше да избистри главата ѝ.

Големият кухненски прозорец гледаше към терена зад къщата. С чашата чай в ръка Емили застана до него и видя как тихо и професионално ограждат района около изкопа.

Пристигнаха полицейските фотографи и започнаха да снимат. Мъжът, който се спусна в дупката, където лежеше скелетът, явно беше от съдебна медицина.

Предстояха процедури, познати ѝ в детайли: ще отнесат останките в моргата за изследвания; ще определят пола на жертвата и приблизителните физически данни – височина, тегло и възраст, – за да съставят портрет; ще съпоставят зъболекарските досиета и проби от ДНК с наличната информация за изчезнали хора. И някое злощастно семейство ще излезе от агонията на несигурност, а заедно с това ще се раздели и с плахата надежда, че съществува възможност любимият близък да се върне.

На входната врата се звънна.

Томи Дъгън стоеше със сериозно изражение до Елиът Осбърн на верандата и чакаше да им отворят. След получената шепнешком информация от шефа на съдебна медицина двамата мъже бяха наясно, че издирването на Марта Лорънс е приключило. Според Нютън скелетът, обвит в найлон, е принадлежал на млад човек и, доколкото се вижда, е имал идеални зъби. Не пожела да гадае какви са другите човешки кости, разхвърляни около скелета; настоя да бъдат изследвани в моргата.

Томи хвърли поглед през рамо.

– Започват да се събират хора. Няма начин Лорънсови да не чуят за случката.

– Доктор О'Брайън обеща да направи незабавно аутопсия – обади се Осбърн суховато. – Несъмнено всички в Спринг Лейк ще приемат, че това са останките на Марта Лорънс.

Вратата се отвори – и двамата мъже вече бяха извадили служебните си карти.

– Аз съм Емили Греъм. Моля, заповядайте – покани ги тя.

Очакваше това посещение да е чиста формалност.

– Разбрах, че сте приключили сделката около покупката на къщата едва днес сутринта, госпожице Греъм – подхвана Осбърн.

Познаваше държавните служители от типа на Елиът Осбърн. Безупречно облечени, възпитани, интелигентни, те имаха и подход към хората. Но обикновено оставяха подчинените си да се справят с неприятните факти от действителността. Знаеше, че по-късно той и детектив Дъгън ще съпоставят впечатленията си. Разбра още нещо – че детектив Дъгън не просто е сериозен; той я изучава внимателно.

Стояха в антрето – единствената мебел тук бе старомоден малък диван. Още когато го видя за първи път, Емили поиска да го купи. Така всъщност подхванаха и темата за някои от другите мебели. Терез Киернан, тогавашната собственичка, бе погледнала диванчето с бегла усмивка.

– Страшно го харесвам, но, повярвайте ми, то е само за атмосфера. Толкова е ниско, че човек не е в състояние да се пребори със земното притегляне, за да стане от него.

Емили покани Осбърн и детектив Дъгън във всекидневната. Днес следобед бе решила да размести канапетата, сети се тя, докато двамата я следваха през портала. Искаше да са едно срещу друго до камината. Опита се да преодолее чувството за нереалност, което изведнъж я обхвана.

Дъгън бе извадил бележник.

– Ще ви зададем някои въпроси, госпожице Греъм – обясни Осбърн внимателно. – Откога посещавате Спринг Лейк?

Обяснението, че е пристигнала тук за пръв път преди три месеца и веднага се е впуснала да уговаря покупката на къщата, прозвуча нелепо дори в собствените ѝ уши.

– Никога преди не сте идвали тук и сте купили тази къща имнулсивно, така ли?

В тона на Осбърн определено се долавяше недоумение.

Емили забеляза замисленото изражение в очите на Дъгън. Внимателно подбра думите си.

– Дойдох в Спринг Лейк, защото открай време проявявам любопитство към мястото. Родът ми е построил този дом през 1875 г., но през 1891, след като по-голямата дъщеря – Маделин – изчезнала, са го продали. Прегледах градския архив – исках да разбера къде точно се е намирала къщата. Тогава открих, че е обявена за продан. Разгледах я, веднага я харесах и я купих. Не мога да ви кажа нищо повече.

Не успя да си обясни смаяното изражение на двамата мъже.

– Дори не си дадох сметка, че това е къщата на семейство Шапли – промърмори Осбърн. – Очакваме останките да се окажат на млада жена, изчезнала преди повече от четири години, докато била на гости при баба си в Спринг Лейк.

Леко махна към Дъгън – знак, че сега не е подходящият момент да споменават откритите кости и на друг човек.

Емили усети как кръвта се оттегля от лицето ѝ.

– Млада жена е изчезнала преди повече от четири години и е била заровена тук! – прошепна тя. – Господи, как е възможно?

– Днес е тъжен ден за всички обитатели на квартала. – Осбърн се изправи. – Ще се наложи, опасявам се, да държим мястото под контрол, докато приключим работата си. После може да продължите с изкопа за плувния басейн.

Няма да има такъв, помисли си Емили.

– Вероятно доста хора от медиите ще започнат да се навъртат. Доколкото сме в състояние, ще се постараем да не ви безпокоят – увери я Осбърн. – Не е изключено да се наложи отново да разговаряме с вас.

Докато отиваха към вратата, звънецът иззвъня настойчиво.

Камионът с мебелите от Олбани беше пристигнал.

6.

За обитателите на Спринг Лейк денят започна както обикновено. Повечето от работещите се събраха на гарата, за да стигнат след час и половина до службите си в Ню Йорк. Други паркираха до морската гара в съседство и хванаха кометата, която щеше да ги отведе до кея в подножието на Световния финансов център.

Там, под зоркия поглед на Статуята на свободата, се отправяха към офисите си. Едни работеха във финансовата сфера – брокери на борсата или ръководеха комисионни фирми; други бяха адвокати или банкери.

В Спринг Лейк сутринта течеше спокойно: децата изпълваха класните стаи; добре уредените магазини по старомодното Трето авеню отваряха. Едно от предпочитаните места за обяд бе кафене "Систърс". Брокери водеха потенциални клиенти да оглеждат предлаганите в момента имоти и обясняваха, че дори при растящите цени къща в района е отлично попадение.

Изчезването на Марта Лорънс преди четири години и половина бе висяло като тежък покров върху съзнанието на всички обитатели, но с изключение на това ужасно събитие в градчето на практика нямаше сериозна престъпност.

А сега, през този ветровит първи ден на пролетта, усещането за спокойствие тук бе изцяло разтърсено.

Из градчето плъзна новината за полицейската активност около авеню "Хейс". Бързо я последва мълвата за откритите човешки кости. Багеристът се обади по мобилния си телефон на съпругата си.

– Чух какво каза лекарят от съдебна медицина. По костите съдел, че било тяло на млад човек – прошепна той. – Там долу има и още нещо, но засега не казват какво е.

Жена му се захвана да върти на всичките си приятелки. Една от тях, сътрудничка на телевизионната компания Си Би Ес, се обади веднага да съобщи какво е чула. Тутакси изпратиха хеликоптер с екип, за да отрази събитието.

Всички бяха убедени, че жертвата ще се окаже Марта Лорънс. Един по един в дома на семейство Лорънс започнаха да се събират стари приятели. Някой се нагърби със задачата да уведоми родителите на Марта във Филаделфия.

Още преди да получат официално потвърждение, Джордж и Аманда Лорънс отмениха пътуването до по-голямата им дъщеря в Бернардсвил, Ню Джърси, където щяха да идат заради новородената внучка. Вместо това с натежали от лоши предчувствия сърца, се отправиха към Спринг Лейк.

С падането на здрача над източното крайбрежие – някъде към шест часа – свещеникът от "Света Катерина" придружи прокурора до дома на семейство Лорънс. Данните от зъболекирския картон на Марта съвпадаха напълно с отливката, направена от доктор О'Брайън по време на аутопсията.

Малкото останали по скалпа кичури от някогашната дълги руса коса се оказаха идентични с космите от Мартината възглавница и гребена, които полицията иззе след изчезването ѝ.

Чувство на общ траур обгърна градчето.

Полицията намери за целесъобразно да не съобщава още за втория открит скелет. И той беше на млада жена, но хората от съдебна медицина прецениха, че е престоял в земята повече от сто години.

Допълнително се реши да спестят и информацията за оръдието на престъплението: установи се, че Марта е била удушена с копринен шал с метални мъниста.

Ала имаше и още един смразяващ факт, който полицията не възнамеряваше да разгласява: с Марта Лорънс в найлоновия чувал е бил заровен и безименният пръст на жертвата отпреди век и на него все още стоеше пръстен със сапфир.

7.

Нито охранителните мерки, нито полицаят в кабината-съблекалня, оставен там, за да пази района на местопрестъплението, осигуриха обещаното спокойствие на Емили през първата нощ в новия ѝ дом. Хаосът, който предизвикаха хората от фирмата за пренасяне на багаж, последвалото разопаковане на вещите и привеждането на къщата в някакъв ред ангажираха вниманието ѝ през следобеда. Доколкото ѝ бе въз можно, се стараеше да не мисли какво става в задния двор; да не обръща внимание на мълчаливата група любопитни зяпачи на улицата и на пронизителния шум от хеликоптера, който кръжеше в небето.

В седем часа приготви салата, изпече картофи и задуши крехките агнешки котлети, купени, за да отпразнува встъпването във владение на собствеността.

Спусна всички щори, включи огъня в кухненската камина на най-висока степен и все пак продължи да се чувства много уязвима.

За да се разсее, донесе на масата отдавна приготвена за четене книга, но независимо от усилията нищо не намаляваше напрежението ѝ. Няколкото чаши кианти нито я стоплиха, нито я отпуснаха. Обичаше да готви – приятели постоянно хвалеха способностите ѝ да превръща и най-обикновеното ястие в специално блюдо. Тази вечер едва усещаше вкуса на храната. Два пъти прочете първата глава от книгата, но в съзнанието ѝ не остана нищо.

Нямаше сила, способна да заличи факта, че в задния ѝ двор е открит труп на млада жена. Какво иронично съвпадение! Отдавна живялата ѝ леля е изчезнала от това място, а днес тук намериха останките на друга млада жена – и тя изчезнала от Спринг Лейк.

Емили разтреби кухнята, изключи огъня, провери всички врати, включи алармата, нагласи я така, че да писне при най-невинен опит да се отвори прозорец или врата, и въпреки това не се отърси от чувството за фатална връзка между смъртта на родственицата ѝ и смъртта на младото момиче преди четири и половина години.

Пъхна книгата под мишница и се качи на втория етаж. Беше едва девет часът, но единственото ѝ желание бе да вземе душ, да облече топла пижама и да легне – или да почете, или да погледа телевизия, а защо не и двете.

Също като снощи, мина ѝ през ума.

Семейство Киернан изразиха надежда да остане доволна от домашната прислужница Дорийн Съливан, която чистела два пъти седмично. При последния разговор адвокатът я уведоми и за прощалния им дар: бившите собственици ангажирали Дорийн да огледа къщата, да смени спалното бельо и да постави нови кърпи в баните. Това било за добре дошла.

Къщата се намираше на ъгъл, само на една пряка от океана. От южния и източния прозорец на най-голямата спалня се откриваше изглед към безбрежната водна шир. Двадесет минути след като се качи горе, Емили бе взела душ и вече се бе преоблякла. Сега се чувстваше малко по-спокойна. Отметна завивката от леглото.

В следващия миг се поколеба. Залости ли входната врата?

Независимо от включената алармена система, трябва да провери.

Раздразнена на себе си, излезе от спалнята и пое по коридора. На площадката щракна ключа за полилея в антрето и бързо слезе по стълбите.

Още преди да стигне входната врата, видя плика, пъхнат отдолу. Моля те, Господи, нека всичко не започва отначало, помисли си тя, докато се навеждаше да го вдигне. Нека не се повтаря отново цялата история!

Отвори плика. Точно както се опасяваше, вътре имаше снимка – силует на жена в рамката на прозорец, със запалена светлина отзад. За миг си наложи да се концентрира, за да разбере, че жената на снимката е тя.

И в следващия миг се сети.

Снощи. В странноприемницата "Кандълайт". Отвори прозореца и известно време преди да спусне щорите, остана загледана навън.

Някой е бил на пешеходната алея. Не, не е възможно, помисли си тя. Беше огледала алеята и не бе забелязала никого.

Но някой е стоял на плажа, направил е снимката, проявил я е и я е пъхнал под вратата през последния час. Когато се качваше горе, нямаше никакъв плик.

Сякаш преследвачът от Олбани я бе последвал и в Спринг Лейк! Не е възможно. Нед Кохлър е в "Грей манър" – психиатричната болница със засилена охрана в Олбани.

Телефонът още не беше включен. Клетъчният ѝ телефон се намираше в спалнята. Стиснала снимката, тя се затича натам. С треперещи пръсти натисна бутоните.

– Местни и национални справки. Какво мога да направя...

– Олбани, Ню Йорк. Номерът на болницата "Грей манър".

За своя изненада откри, че едва шепне.

Само след няколко минути разговаряше с нощния дежурен на отделението, където беше Нед Кохлър.

Представи се.

– Знам ви по име – увери я дежурният. – Той ви е преследвал, нали?

– Да не е пуснат в домашен отпуск?

– Кохлър ли? Съвсем не, госпожице Греъм.

– Има ли някаква вероятност да се е измъкнал?

– Видях го в леглото му, когато правех обхода си преди час.

В съзнанието на Емили съвсем ясно изплува образът на Нед Кохлър: дребен мъж, около четиридесетгодишен, оплешивяващ, с неуверен говор и маниери. В съда плака мълчаливо през целия процес. Тя защитаваше Джоел Лейк, обвинен, че по време на обир е убил майката на Нед в дома ѝ.

Нед Кохлър побесня, когато съдебните заседатели оправдаха Лейк, и се опита да ѝ се нахвърли. Не спираше да крещи мръсотии, спомни си Емили. Била допуснала убиецът да се измъкне безнаказано. Наложи се двама заместник-шерифи да го удържат.

– Как е той? – попита тя.

– Все старата песен пее: бил невинен. – Гласът на дежурния ѝ действаше успокояващо. – Госпожице Греъм, не е необичайно жертви на преследване да си мислят, че някой продължава да ги наблюдава, дори когато преследвачът е под ключ. Няма начин Нед да се измъкне оттук.

Емили изключи телефона и си наложи да погледне по-внимателно снимката – тя стои в средата на прозореца и представлява лесна мишена за всеки, въоръжен с пистолет вместо с фотоапарат.

Трябва да звънне в полицията. Или да се обади на онзи в плажната кабина. Не, не искаше да отваря вратата. Ами ако не е там? Или някой друг се е настанил там?

911...

Не, по-добре да се обади в участъка. Номерът е върху календара в кухнята. Не желае полицейските коли да пристигнат с надути сирени. А и алармата е включена. Никой не може да влезе.

Офицерът, който прие обаждането, мигом изпрати кола. Светлините светеха, но шофьорът не включи сирената.

Полицаят беше млад; едва ли на повече от двадесет и две. Показа му снимката и му разказа за преследвача в Олбани.

– Сигурна ли сте, че не е пуснат на свобода, госпожице Греъм?

– Току-що звъннах там.

– Според мен някое хлапе с изкривено чувство за хумор, което знае за проблема ви, сега си прави грозна шега – опита се да я успокои той. – Имате ли найлонови торбички?

Хвана снимката за крайчето и заедно с плика я пусна в торбичката.

– Ще проверим за отпечатъци от пръсти – обясни той. – Е, аз тръгвам.

Изпрати го до вратата.

– Тази нощ ще държим входната врата под наблюдение, а и ще предупредя колегата отзад да си отваря очите – увери я той. – Всичко ще бъде наред.

Дано, помисли си Емили, докато залостваше вратата.

Настани се в леглото, придърпа завивките и си наложи да изгаси светлината. Доста нашироко отразиха случая по залавянето на Нед Кохлър и затварянето му, припомни си тя. Дали пък сегашният преследвач просто не копира модела?

Но защо? И какво друго обяснение има? Нед Кохлър е виновен. Разбира се, че е. Гласът на дежурният: "Все старата песен пее – бил невинен."

Така ли е? Значи ли това, че истинският преследвач е още на свобода и е готов да насочи нежеланото си внимание към нея?

Почти се зазоряваше, когато под светлината на успокояващото утринно развиделяване Емили най-после заспа. Събуди се в девет от лая на кучетата, които полицията доведе, за да проверят дали няма и други жертви, заровени в двора ѝ.

8.

Вечерта преди Марта да изчезне Клайтън и Рейчъл Уилкокс бяха сред гостите на семейство Лорънс. Оттогава детектив Томи Дъгън ги посещаваше редовно – както впрочем и всички, присъствали тогава на тържеството.

Новината за намереното тяло на Марта ги шокира, но за разлика от мнозина, не хукнаха веднага към дома на семейство Лорънс. Рейчъл заяви на съпруга си, че в такъв скръбен момент само най-близките приятели ще са добре дошли. Решителните нотки в гласа ѝ изключваха всякакво обсъждане.

За своите шестдесет и четири години Рейчъл бе привлекателна. Носеше прибрани дългите си до раменете сиви коси. Висока, с величествена осанка, тя излъчваше авторитет. Сивкавосинкавите ѝ очи гледаха строго от гладкото лице, без следа от грим, но с непоколебимо изражение.

Преди три десетилетия Клайтън – тогава стеснителен помощник-декан, някъде към четиридесетте – я ухажваше и влюбено я сравняваше с викинг. "Представям си как стоиш на носа на кораб, въоръжена за битка, а вятърът вее косите ти" – шепнеше той.

Сега наричаше Рейчъл викинг само в мислите си. И съвсем не влагаше гальовност. Клайтън живееше в постоянно напрежение и всячески се стремеше да избягва унищожителния гняв на съпругата си. Когато обаче по някакъв начин все пак го предизвикваше, тя безмилостно му се нахвърляше с язвителен език. Още в началото на брака им той разбра, че Рейчъл нито прощава, нито забравя.

Понеже бяха гостували на семейство Лорънс часове преди Марта да изчезне, Клайтън сметна за уместно да идат на кратко посещение, за да поднесат съболезнования, но мъдро не изрази мнението си на глас. Той мълчаливо изгледа новините в единадесет и остави без отговор хапливите коментари на Рейчъл.

– Тъжно е, разбира се, но така поне онзи досаден детектив ще престане с постоянните си посещения – отбеляза тя.

"Напротив – помисли си Клайтън, – това само ще накара Дъгън да наминава по-често." Едър мъж, с величествена слава, буйни сиви коси и мъдри очи, той още пазеше излъчването на учения, какъвто беше някога.

Преди дванадесет години – петдесет и пет годишен – се пенсионира като ректор на колежа "Енок" – малко, но престижно учебно заведение в Охайо. После с Рейчъл се пренесоха за постоянно в Спринг Лейк. За пръв път видя градчето като момче – дойде да погостува на чичо си, заселил се тук. И през годините многократно го бе посещавал. Намери си и хоби – ентусиазирано изучаваше аналите на това населено място и сега имаше славата на неофициален местен историк.

Рейчъл се включи като доброволка в няколко тукашни благотворителни организации и макар никой да не я харесиаше особено, ѝ се възхищаваха заради организационните ѝ способности и енергията. Даде си труда всички да разберат едно, че съпругът ѝ е бивш ректор на колеж, а самата тя – възпитаница на "Смит".

– Жените в моето семейство – като се започне от баба ми са завършили "Смит" – обясняваше тя.

Така и никога не прости на Клайтън недискретното му увлечение по преподавателка от колежа три години след сватбата им. Доста по-късно прегрешението стана причина да се пенсионира внезапно от "Енок" – място, където тя се наслаждаваше на статута си. Този факт я изпълни с трайно негодувание.

На екрана се появи увеличена снимка на Марта Лорънс, Клайтън Уилкокс усети как дланите му се изпотяват от страх. Сети се за друга жена с дълги руси коси и великолепно тяло. Сега, когато откриха останките на Марта, колко ли задълбочено ще се занимае полицията с историята на хората, присъствали на тържеството онази вечер? Гърлото му така пресъхна, че едва преглътна.

– Марта Лорънс гостувала на баба си и дядо си преди да се върне в колежа – обясняваше говорителката на Си Би Ес Дана Тейлър.

– Дадох ти да държиш шала ми по време на тържеството – напомни му заядливо Рейчъл за хиляден път. – И ти, естествено, успя да го загубиш.

9.

Известната в цялата страна юридическа кантора за защита при наказателни дела "Тод, Скалтън, Клайн и Тод" се намираше на авеню "Саут Парк" в Манхатън. Основателят ѝ Уолтър Тод обичаше да повтаря: "Преди четиридесет и пет години открих кантора за частна практика близо до съда. Никой не търсеше услугите ми. Започнах да се сприятелявам с поръчителите за пускане под гаранция. Допаднах им и те започнаха да ме препоръчват на клиентите си като добър адвокат. И, което бе още по-важно, не взимах скъпо." Другият Тод във фирмата бе синът на Уолтър – Николас – прилича на мен, говори като мен и съвсем скоро ще бъде толкова добър адвокат, колкото съм и аз – обичаше да се хвали Уолтър Тод. – Ник знае как да отърве и дявола от бесилото, кълна се.

Никога не обръщаше внимание на протестите на Ник, който обикновено възразяваше:

– Не намирам това за комплимент, татко.

На 21 март Ник Тод и баща му работиха до късно по предстоящо дело, а после Ник остана да вечеря с родителите си в обширния им апартамент.

В единадесет без десет се накани да си върви, но реши да изгледа с тях новините по Си Би Ес.

– Възможно е да съобщят нещо за делото – подхвърли той. – Говори се, че сме готови да поискаме споразумение.

Новината за Марта Лорънс беше водещата.

– Горкото семейство – въздъхна майка му. – По-добре е да знаят със сигурност, предполагам, но пък да загубиш дете...

Ан Тод млъкна. Когато Ник бе двегодишен, тя роди момиченце; кръстиха го Амелия. Детето живя само един ден.

Следващата седмица щеше да навърши тридесет и шест години, помисли си Ан. Дори като новородена приличаше на нея. В съзнанието си виждаше Амелия жива: млада жена, с тъмни коси и синьо-зелени очи. Сигурна бе, че щеше да обича музиката не по-малко от нея. Щяха да ходят заедно на концерти...

Премигна, за да прогони сълзите, неизменно напиращи в очите ѝ, когато мислеше за мъртвата си дъщеря.

Ник се сети какво терзае подсъзнанието му.

– Емили Греъм не си ли купи къща в Спринг Лейк? – понита той.

Уолтър Тод кимна.

– Продължавам да се питам защо ѝ разреших да изчака до месец май и чак тогава да се яви на работа в кантората – промърмори той троснато. – Щеше да ни е от голяма полза в момента.

– Вероятно, защото след като я видя в Олбани, прецени, че е нещо, за което си заслужава човек да почака – дружелюбно изрази мнението си Ник.

Образът на Емили Греъм се мерна в съзнанието му. Преди да ѝ предложат работа при тях, той и баща му ходиха до Олбани, за да я наблюдават в съда. Тя се представи блестящо спечели оправдателна присъда за клиента си, обвинен в предумишлено убийство.

Прие да обядва с тях. Ник се сети колко словоохотливо я хвалеше обикновено въздържаният му баща.

Двамата си приличат като две капки вода, прецени той: поемат ли някой случай, готови са да убият заради клиента си.

Откакто купи апартамент в Ню Йорк, няколко пъти Емили се отбива да ги види, обзавеждаше кабинета си и опознаваше персонала. Ник си даде сметка, че с нетърпение очаква тя всеки ден да е сред тях.

Стройното му високо тяло сякаш се разгъна, когато се изправи.

– Тръгвам. Утре рано сутринта ще се отбия в гимнастическия салон, а после ме чака дълъг ден.

Майка му го придружи до вратата.

– Защо не носиш шапка? – засуети се тя. – Навън е страшно студено.

Той се наведе и я целуна по бузата.

– Забрави да ми напомниш да нося и шал.

Ан се поколеба, хвърли поглед към всекидневната, където мъжът ѝ продължаваше да гледа новините, сниши глас и помоли:

– Ник, моля те, кажи ми какво не е наред, защото – не отричай – знам, че е така. Да не би да си болен и да не ми казваш?

– Повярвай ми – в отлично здраве съм – увери я той. – Просто се притеснявам за делото "Хънтър".

– Баща ти не се тревожи за него – възрази Ан. – Убеден е, че ще се справите. Но ти приличаш на мен – постоянно се притесняваш.

– Значи сме в еднакво положение: ти се притесняваш за мен, аз се притеснявам за делото.

И двамата се усмихнаха. "Ник прилича по характер на мен – помисли си Ан, – но на външен вид е одрал кожата на Уолтър; когато се е съсредоточил върху нещо, дори челото си сбръчква по същия начин."

– Не се мръщи – смъмри го тя, докато той отваряше вратата.

– Знам, ще ми станат бръчки.

– И не се притеснявай за делото. Знаеш, че ще спечелите, В асансьора на слизане от тридесет и шестия етаж Ник си помисли: "Точно в това е проблемът, мамо. Ние ще спечелим благодарение на техническо недоглеждане и негодникът ще остане на свобода." Клиентът им бе юрист, бръкнал в спестовните сметки на доверилите му се наследници, а мнозина от тях отчаяно се нуждаеха от завещаните им пари.

Реши да повърви, а после да вземе метрото до апартамента си в Сохо. Но дори свежият нощен въздух не разсея депресията, която започваше да се превръща в неизменна част от състоянието му. Прекоси Таймс скуеър, ала почти не забеляза блесналите светлини наоколо.

Не е необходимо да си лейди Макбет и да убиеш някого, за да изпитваш чувството, че по ръцете ти има кръв, помисли си той.

Четвъртък, 22 март

10 .

Откакто започнаха да копаят за плувния басейн, беше наясно с вероятността да попаднат на скелета на Марта. Можеше само да се надява, че безименният пръст е още в найлоновия чувал. Но дори костта да бе изпаднала, щяха да намерят пръстена. Нито един репортаж не пропусна да съобщи, че пресяват на ръка пръстта от всеки сантиметър на изкопа.

Прекалено много беше, разбира се, да се очаква от съдебния лекар да се досети, че Марта и Маделин са умрели по един и същи начин. Марта със затегнат около врата шал, а Маделин – удушена с колосания ленен шлейф, дръпнат от талията ѝ, когато се опитала да побегне.

Тази част от дневника можеше да рецитира наизуст.

Странно е да се отбележи, че без нито един жест от моя страна Маделин разбра, че е допуснала грешка, като е дошла в къщата ми. Нервно приглаждаше с дългите си тънки пръсти полите на роклята си, макар изражението ѝ да остана непроменено.

Наблюдаваше ме, докато заключвах вратата.

– Защо го правиш? – попита тя.

Вероятно е забелязала нещо в очите ми, защото ръката ѝ се стрелна към устата. Видях как мускулите на шията ѝ се напрегнаха, когато се опита да изкрещи. Ала беше така изплашена, че успя само да прошепне: "Моля те!"

Опита се да изтича край мен, за да стигне прозореца, но аз я улових за шлейфа и го размотах. После го взех с две ръце и го обвих около врата ѝ. Именно тогава със забележителна сила тя се опита да ме удари и ритне. Вече не бе като треперещо агънце, а тигрица, бореща се за живота си.

По-късно се изкъпах, преоблякох се и се отбих при родителите ѝ, вече силно разтревожени за нея.

Пепел при пепел. Пръст при пръст.

На първа страница на всички вестници – дори на "Таймс" имаше снимка на Марта. Защо не? Няма начин в новините да не попадне съобщение за намереното тяло на красива млада жена, произхождаща от знатно семейство, живяла в привилегирован квартал. Но още по-достоен да попадне в новините бе фактът, че в найлоновия чувал е намерен безименен пръст с пръстен. Дълбоко се надяваше да се досетят, че именно той е поставил костичката в ръката на Марта.

Ръката ѝ тогава беше все още топла и гъвкава.

Сестри в смъртта, разделени от сто и десет години.

Обявиха, че прокурорът ще даде пресконференция в единадесет. Сега беше единадесет без пет.

Пресегна се, включи телевизора, облегна се и се ухили самодоволно.

11.

Петнадесет минути преди пресконференцията Елиът Осбърн сподели пред най-близките си помощници какво ще съобщи и какво ще премълчи пред журналистите.

Ще ги запознае с резултата от аутопсията – смъртта е причинена от удушаване. Но няма – повтори няма – да им каже, чо оръдието на престъплението е шал, обшит с метални мъниста. Ще ги информира още, че тялото на жертвата е било завито в плътен найлон, който, макар да се разкъсал, е съхранил скелета.

– Ще им споменете ли за костта от безименния пръст, сър? Това би разбунило духовете.

Пийт Уолш, току-що повишен в детектив, беше умен и млад. И нямаше търпение да се представи добре, помисли си Томи Дъгън кисело. С известно удовлетворение чу как шефът сряза Уолш да не го прекъсва, но същевременно му дожаля за почервенялото като цвекло лице на младежа.

Двамата с Осбърн се появиха в участъка на зазоряване. Прегледаха внимателно целия доклад от аутопсията на доктор О'Брайън и обсъдиха всички подробности около случая.

Беше излишно Пийт Уолш да им напомня, че журналистите няма да ги оставят на мира.

Осбърн продължи:

– Ще посоча, че никога не сме очаквали да открием Марта Лорънс жива, както и че не е необичайно останките на жертвата да бъдат заравяни близо до мястото, където е настъпила смъртта.

Прочисти гърло.

– Налага се да спомена и още нещо: поради някаква налудничава и извратена причина Марта Лорънс е заровена близо до други човешки останки и тези останки са отпреди век. Известна е извадената от "Асбъри парк прес" на бял свят забравена история за изчезването на деветнадесетгодишната Маделин Шапли през 1891 г., която те публикуваха преди четири и половина години, тъкмо когато Марта изчезна. Много е вероятно репортерите да стигнат до заключението, че костта от безименния пръст в ръката на Марта е на Маделин Шапли, особено след като останките са в имота, принадлежал някога на семейство Шапли.

– Вярно ли е, че новата собственичка е потомка на този род?

– Да, вярно е.

– Тогава защо не съпоставим нейното ДНК с това от костта?

– Ако госпожица Греъм се съгласи, определено ще го направим. Междувременно снощи прегледахме всички налични доклади, свързани с изчезването на Маделин Шапли; потърсихме също дали няма други случаи на изчезнали жени в Спринг Лейк по онова време.

Хрумна му спонтанно, сети се Дъгън, но така попаднаха на златна мина.

– Проверката показа, че горе-долу по същото време са обявени за изчезнали още две млади жени – продължи Осбърн.

Видели са Маделин Шапли жива за последен път на верандата в дома ѝ на авеню "Хейс" на 7 септември 1891. Изчезнала е същия ден. Летисия Грег от авеню "Тътъл" е изчезнала на 5 август 1893 г. Според полицейското досие родителите ѝ се опасявали, че е отишла да поплува сама, поради което случаят никога не е бил третиран като съмнителен. Три години по-късно, на 31 март 1896 г., преданата приятелка на Летисия, Елен Суейн, също изчезнала. Видели я да излиза от дома на приятелка около свечеряване.

И именно заради това медиите ще започнат да пищят за повтарящи се отпреди век серийни убийства в Спринг Лейк, помисли си Томи мрачно. Само това липсваше.

Осбърн погледна часовника.

– Остава една минута до единадесет. Хайде да вървим.

Залата за пресконференцията се пукаше по шевовете. На Осбърн задаваха бързи и безмилостни въпроси. Нямаше как да оспори настоятелното твърдение на репортера от "Ню Йорк поуст", че двата скелета в никакъв случай не са на едно и също място по странно съвпадение.

– Съгласен съм – обяви Осбърн. – Костичката от безименния пръст с пръстена е поставена в чувала с останките от тялото на Марта преднамерено.

– Къде точно в чувала? – попита репортерът от Ей Би Си.

– В ръката на Марта.

– Как смятате – дали, докато е копал гроба на Марта, убиецът е попаднал на другите останки случайно, или е избрал мястото именно защото е знаел, че вече е било използвано за гроб? – обади се тихо Ралф Пенза, старши репортер от Ен Би Си.

– Нелепо е да твърдя, че човек, който бърза да зарови жертвата си, за да не го забележат, е в състояние на момента дм реши да постави в предварително приготвен покров случайно попаднала му кост от друга жертва. – Осбърн вдигна фотос. – Това е увеличено копие на снимка на района, направена от въздуха. – Посочи изкопа в задния двор. – Убиецът на Марта е изкопал относително плитък гроб, но тялото можеше да не бъде намерено никога, ако не бе започнал строежът на плувния басейн. Допреди година голямо дърво скриваше напълно тази част от задния двор и тя не се виждаше нито от къщата, нито от улицата.

В отговор на друг въпрос потвърди роднинската връзка на Емили Греъм, новата собственичка на къщата, с първоначалните собственици. Да, ако е съгласна, ще направят ДНК проби, за да се установи дали намерените до Марта останки са на далечната леля на госпожица Греъм.

Зададоха и неизбежния въпрос, както очакваше Томи Дъгън.

– Да не би да намеквате за серийно убийство, свързано с убийство в Спринг Лейк преди сто и десет години?

– Нищо не намеквам.

– Но и Марта Лорънс, и Маделин Шапли са изчезнали на 7 септември. Как ще го обясните?

– Никак.

– Смятате ли, че убиецът на Марта се е преродил? – попита жадно Реба Ашби от "Нашънъл дейли".

Прокурорът свъси вежди.

– В никакъв случай! Други въпроси?

На излизане от залата Осбърн улови погледа на Томи. Разбра, че и двамата мислят едно и също. Смъртта на Марта Лорънс се превърна в пикантна новина, достойна за първа страница. Нямаше начин това да спре, ако не намерят убиеца.

Остатъците от шала, обшит с метални мъниста, беше единствената налична улика, за да започнат разследването.

Шалът и фактът, че убиецът, независимо кой е – засега предполагаха, че е мъж, – е знаел за гроба, изкопан тайно върху терена на имота на семейство Шапли преди повече от сто години.

12.

В девет Емили се събуди от неспокойния сън, в който потъна, след като затвори прозорците, за да се спаси от шумовете в задния двор.

Дългият душ я извади от обзелото я чувство за тежест.

Тялото на изчезналото момиче в задния двор...

Снимката, пъхната под вратата...

Уил Стафорд я предупреди за импулсивната ѝ постъпка при покупката на къщата. "Но аз я исках – помисли си тя, докато стягаше около талията си колана на вишневата роба.

И продължавам да я искам."

Обу чехли и слезе долу да приготви кафе. Още в колежа придоби навика да взима душ, да направи кафе, а после да се облече, докато отпива ароматната напитка. Кълнеше се, че така усеща как частите на мозъка ѝ се пробуждат.

Без дори да погледне навън, знаеше, че денят ще бъде прекрасен. Слънчевите лъчи проникваха през витража на площадката. На минаване край всекидневната спря за миг, за да се възхити на декоративната предпазна решетка на камината, която постави вчера.

"Сигурна съм, че е купена през 1875 г. за къщата в Спринг Лейк" – твърдеше баба ѝ.

Изглежда, наистина тук ѝ е мястото. А и имаше чувството, че принадлежи на това място, помисли си Емили.

В трапезарията видя дъбовия шкаф – друга мебел, донесена от Олбани. И шкафът изглеждаше купен именно за тази къща.

Докато чакаше кафето, Емили застана до прозореца и се загледа как полицаите внимателно пресяват пръстта от изкопа. Какви улики ще намерят четири и половина години след смъртта на Марта, зачуди се тя.

А и защо има кучета тази сутрин? Наистина ли очакват да намерят и друг труп тук?

Кафето беше готово. Наля си и се качи горе. Пусна радиото и започна да се облича. Водещата новина бе намереният труп на Марта Лорънс, естествено. Емили трепна – в новините чу и своето име, както и че "новата собственичка на имота, където са открити останките на Марта Лорънс, е далечна племенница на друга млада жена, изчезнала тайнствено преди повече от сто години".

Изключи радиото, защото звънна клетъчният телефон. Beроятно е мама, помисли си тя. Хю и Бет Греъм, родителите ѝ – и двамата педиатри – до вчера бяха на семинар в Калифорния. Очакваше снощи да са се върнали в Чикаго.

Майка ѝ се безпокоеше за покупката на новата ѝ къща в Спринг Лейк. "Няма да ѝ хареса какво ще ѝ кажа – помисли си Емили. – Но няма начин да го избегна."

Случилото се определено разстрои доктор Бет Греъм.

– Господи, Ем, като дете помня, че чувах за Маделин как майка ѝ до края на живота си се надявала един ден детето ѝ да се върне. А сега какво – и друго младо момиче от Спринг Лейк е изчезнало и останките му са открити в имота, така ли? – Без да даде възможност на Емили да отговори, продължи: – Жал ми е за семейството ѝ, но за Бога наистина се молех да си в безопасност там. След като арестуваха преследвача, за пръв път от година започнах да дишам по-леко.

Емили си представяше майка си в кабинета ѝ: седи с идеално изправен гръб зад бюрото, а хубавото ѝ лице е угрижено. "Не бива да се безпокои за мен – помисли си тя. – В момента чакалнята ѝ положително е пълна с бебета."

Родителите ѝ имаха обща медицинска практика. И двамата бяха прехвърлили шестдесетте, но не възнамеряваха да се пенсионират. Още през детските години на Емили майка ѝ често повтаряше на децата си: "Ако искате да сте щастливи една година – спечелете на лотария. Ако искате да сте щастливи цял живот – обичайте работата си."

Родителите ѝ обичаха всичките си малки пациенти.

– Мамо, погледни на нещата от друг ъгъл: така поне семейство Лорънс няма да живеят с неизвестността. А за мен наистина няма защо да се притесняваш.

– Дано да си права – съгласи се майка ѝ неохотно. – Изключено е да са пуснали твоя преследвач на свобода, нали?

– Изключено е – увери я Емили. – Хайде, бягай да се грижиш за бебетата си. Целувки на татко.

Изключи телефона и отново си повтори, че в никакъв случай няма да спомене пред родителите си за човека, който очевидно повтаря маниера на преследвача. Но остана доволна, че все пак съобщи на полицията в Спринг Лейк за снимката, в случай че родителите ѝ отнякъде узнаят за малкото ѝ премеждие.

Облече джинси и пуловер. Искаше ѝ се този ден да протече колкото е възможно според плановете ѝ. Семейство Киернан бяха извадили мебелите от малката спалня до нейната. Помещението беше отлично за кабинет. Бюрото, шкафовете ни книги и папките ѝ вече бяха вътре. Оставаше само да свърже компютъра и факса и да разопакова книгите. Тази сутрин от телефонната компания щяха да дойдат хора, за да уредят телефонните линии – искаше една само за компютъра.

Имаше желание да постави семейни снимки навсякъде из къщата. Докато закопчаваше косите си с шнола, се сети за всички снимки, които преся, преди да се нанесе в апартамента в Манхатън.

Всички снимки с Гари бяха отделени.

Както и онези от колежа, с Барб. Най-добрата ѝ приятелка. Най-вярната ѝ дружка. Емили и Барбара. Където беше едната, там беше и другата.

"Ох – простена Емили мислено, почувствала отново болката в гърдите си. – Той е бившият ми съпруг, тя – някогашната ми най-добра приятелка."

Дали продължават да излизат заедно? Е, Барб си падаше по Гари, но и през ум не бе ѝ минавало, че е взаимно.

След три години вече нямаше никакви съмнения. Болката всъщност е заради предателството, иначе и двамата отдавна бяха загубили способността да я натъжават.

Оправи леглото, опъна чаршафите. Кремавата кувертюра придаваше уютен вид и много подхождаше на пердетата. След време вероятно ще смени шезлонга на терасата с удобни столове, но за момента пасваше на декора и реши да го остави.

Острото иззвъняване на вратата означаваше или телефонни техници, или медии. Погледна през прозореца и с облекчение видя камиона на телефонната компания.

До единадесет без пет техниците приключиха и си тръгнаха. Отиде в кабинета и включи телевизора да чуе новина те.

– ...кост от безименен пръст на сто години с пръстен...

Предаването свърши, Емили изключи телевизора, но продължи да гледа черния екран, а в главата ѝ се завъртя калейдоскоп от картини, свързани с детството ѝ.

Баба ѝ непрестанно разказваше истории за Маделин. "Винаги бях готова да я слушам – спомни си Емили. – Дори като дете образът ѝ ме омайваше."

Заговореше ли за нея, очите на баба ѝ придобиваха унесен вид.

– Баба винаги се натъжаваше, когато споменеше за Маделин. Маделин е по-голямата ѝ сестра и тя я боготвореше! Постоянно ми разказваше колко красива е била. Половината млади мъже в Спринг Лейк били влюбени в нея. Все минавали край къщата с надежда да я зърнат, седнала на верандата. През последния ден от живота си била изключително развълнувана. Любимият ѝ, Дъглъс Картър, беше говорил с баща ѝ и получил разрешение да ѝ направи предложение за женитба. Очаквала го да ѝ донесе годежен пръстен. Било късно следобед. Била облечена в бяла ленена рокля. Маделин показала на баба ми как преместила пръстена по случай шестнадесетия си рожден ден от лявата на дясната ръка, за да не ѝ се налага да го сваля, когато Дъглъс пристигне...

Две години след изчезването на Маделин Дъглъс Картър се самоубил, сети се Емили.

Стана. Какво още ще си спомни баба ѝ от историите, чути през детството?

Напоследък зрението ѝ отслабваше, но иначе се радваше на забележително добро здраве. И, подобно на доста възрастни хора, паметта ѝ за отдавнашни случки бе изключително силна.

Заедно с две приятелки се настани в дом за възрастни в Олбани. Емили набра номера и още след първото иззвъняване слушалката се вдига.

– Разкажи ми за къщата – настоя баба ѝ след набързо разменените поздрави.

Не беше лесно да ѝ се съобщи за събитията тук.

– Открили млада жена, която е изчезнала? О, Емили, как е възможно?

– Не знам, но искам да разбера. Бабо, помниш ли – от теб съм го чувала, – че в деня на изчезването си Маделин е носила пръстен?

– Очаквала Дъглъс Картър да ѝ даде годежен пръстен.

– Но нали си била преместила пръстена, получен за шестнадесетия рожден ден?

– Чакай да помисля. О, да. Точно така, Ем. Пръстен със сапфир, обрамчен с малки диаманти. Поръчах да направят същия по описание и го подарих на майка ти, когато стана на шестнадесет. Не ти ли го е дала?

Разбира се, сети се Емили. Но някой го открадна в общежитието през онова лято, когато с Барбара отидоха на екскурзия в Европа.

– Бабо, случайно да пазиш касетофона, който ти дадох?

– Да.

Като студентка, когато ходеше в Европа през летата, двете с баба ѝ се записваха на касети и си ги изпращаха.

– Искам да те помоля за нещо. Започни да говориш за миналото. Всичко, което помниш от историите за Маделин. Опитай се да се сетиш за имена на хора, които вероятно е познавала. Искам да науча всичко, което се сетиш за нея или за приятелките ѝ. Ще го направиш ли?

– Ще опитам. Но ми се ще да разполагах със старите писма и албумите, дето изгоряха в гаража преди пет години. Е, ще видя какво ще възстановя.

– Обичам те, бабо.

– Нали не се готвиш да разнищиш случилото с Маделин преди толкова много години?

– Човек никога не знае.

После Емили се обади в кабинета на прокурора. Представи се и веднага я свързаха с Елиът Осбърн.

– Гледах новините – започна тя. – Случайно намереният пръстен да е със сапфир, заобиколен от малки диаманти?

– Да.

– На безименния пръст на дясната ѝ ръка ли беше?

Последва пауза.

– Откъде знаете, госпожице Греъм? – попита Осбърн.

Емили затвори, прекоси стаята, отвори вратата и излезе на верандата; заобиколи къщата и отиде отзад, където продължаваха да пресяват пръстта.

Бяха открили пръстена и костта от безименния пръст на Маделин в ръката на Марта Лорънс. Другите останки от Маделин се намираха точно под найлоновия чувал. В съзнанието си Емили ясно си представяше как е изглеждала далечната ѝ леля през онзи слънчев следобед. Седи на верандата, облечена в бяла ленена рокля, а тъмнокафявите ѝ коси се сипят като водопад по раменете; на деветнадесет години и влюбена. Чака годеника си да ѝ поднесе годежен пръстен.

Възможно ли е след сто и десет години да разбере какво ѝ се е случило? Някой е открил къде е заровена, помисли си Емили, и е решил да погребе Марта Лорънс при нея.

Потънала в дълбоки мисли, с ръце в джобовете на джинсите, тя се върна в къщата.

13.

Уил Стафорд имаше уговорена среща за девет сутринта в Сий Гърт – съседното на Спринг Лейк градче, – където трябваше да приключи сделка за търговска офис-сграда. Щом се върна на работното си място, звънна на Емили, но явно линията още не беше включена, а не знаеше номера на клетъчния ѝ телефон.

Откри я почти към обяд.

– След като приключих с твоята сделка вчера, веднага отскочих до Ню Йорк – обясни той. – Едва от късните новини разбрах какво се е случило. Толкова съжалявам за семейство Лорънс, а и за теб.

Изпита благодарност заради загрижения му тон.

– Случайно да си попаднал на интервюто на прокурора? – попита тя.

– Да. Пат, моята секретарка, ми съобщи за него. Мислиш ли, че...

Досещаше се какъв въпрос ще ѝ зададе и завърши вместо него:

– ..намереният в ръката на Марта Лорънс пръстен е прииадлежал на Маделин Шапли? Неин е бил. Знам. Свързах се с баба. Описа ми го, чувала е да се говори за него.

– Значи през всичките тези години твоята пралеля е била заровена в двора на къщата?

– Така излиза – отвърна Емили.

– Някой е знаел и е поставил тялото на Марта при нейното. Но откъде е разбрал къде е заровена Маделин Шапли?

Уил Стафорд беше толкова озадачен, колкото и Емили.

– Ако този въпрос има отговор, възнамерявам да го открия – обяви тя. – Уил, бих искала да се срещна със семейство Лорънс. Познаваш ли ги?

– Да. Преди Марта да изчезне, доста често канеха по много гости. Ходил съм и аз и, разбира се, срещали сме се из града.

– Ще звъннеш ли да попиташ дали е удобно двамата да ги посетим за малко?

Не се учуди защо ѝ е необходимо. Само я увери:

– Ще ти се обадя по-късно.

Двадесет минути по-късно секретарката му Пат Глин обяни по вътрешния телефон:

– Господин Стафорд, Натали Фрейз е тук. Иска да ви види на няколко минути.

Само това му липсваше, помисли си Уил. Натали беше втората съпруга на Боб Фрейз, отдавнашен обитател на Спринг Лейк. Преди близо пет години Боб се оттегли от активна дейност в инвеститорската си фирма и осъществи лелеяната си мечта да отвори определено луксозен ресторант в Ръмсън, градче на двадесет минути от Спринг Лейк. Нарече го "Курортист".

Натали бе тридесет и четири годишна, Боб – шестдесет и една, но очевидно всеки бе получил от брака онова, което желаеше. Боб имаше представителна съпруга, Натали – луксозен живот.

Игривите ѝ очи понякога се спираха върху Уил.

Но днес Натали не бе в нормалното си флиртаджийско настроение. Прескочи обичайния си изразителен поздрав, който неизменно включваше целувка, и се отпусна на първия попаднал ѝ стол.

– Уил, историята с Марта Лорънс е толкова тъжна – подхвана тя, – но дали ще разбуни духовете? Побърквам се от притеснение.

– С цялото ми уважение, Натали, държа да отбележа, че не приличаш на побъркана от притеснение. По-скоро имаш вид на манекен, върнал се току-що от снимки за "Вог".

Три-четвърти коженото ѝ палто в шоколадов цвят, гарнирано с яка и маншети от самур, хармонираше с кожения ѝ панталон. Дългата ѝ права руса коса се спускаше свободно по раменете. Равномерният тен, придобит наскоро в Палм Бийч, както Уил знаеше, подчертаваше тюркоазените ѝ сини очи. Облегна се на стола, сякаш е прекалено отрупана с грижи, за да седи изправена, и кръстоса крак, при което поразмаха изящно ходило в обувка на висок ток.

Направи се, че не чува комплимента.

– Уил, веднага след като видях пресконференцията, идвам да поговоря с теб. Какво мислиш за костта от безименния пръст в ръката на Марта. Не е ли малко зловещо?

– Определено е доста странно.

– Боб за малко да получи сърдечен удар. Преди да тръгне за ресторанта, остана да изслуша прокурора докрай. Беше толкова разстроен, че не ми се искаше да шофира.

– От какво толкова се е разстроил?

– Е, ти поне знаеш как детектив Дъгън постоянно обикаля всички, които бяхме на проклетото парти у семейство Лорънс вечерта преди да изчезне Марта.

– Накъде биеш, Натали?

– Искам да кажа, че ако намираме досегашните ни срещи с Дъгън за прекалено чести, те ще се окажат нищо в сравнение с онова, което ни очаква занапред, когато започне разследването. Марта очевидно е убита и ако хората наоколо решат, че някой от нас е отговорен за смъртта ѝ, рекламата ще е доста лоша.

– Реклама! За Бога, Натали, кой се тревожи от подобна гласност?

– Ще ти кажа кой! Съпругът ми. Вложил е и последния си цент в претенциозния си ресторант. Откъде му е хрумнало, че е в състояние да го превърне в успешен бизнес, след като няма и представа от този бранш, е въпрос, на който само психиатър би отговорил. А сега стомахът му се е свил на топка. Бои се, че ако към нас проявят прекалено внимание, понеже сме били гости на събирането, това ще навреди на бизнеса. Дори такъв, какъвто е в момента, бих добавила. Вече сменя трима главни готвачи.

Уил бе посещавал ресторанта няколко пъти. Интериорът бе претрупан и луксозен, а за вечеря бе задължително мъжете да са със сака и вратовръзки, което не допадаше особено на хора, дошли на почивка. Бе му предложил да се откаже от официалното облекло, сети се Уил. А и храната не бе нищо особено за високата си цена.

– Натали – започна той, – Боб явно е под голямо напрежение, но идеята, че ние, гостите на семейство Лорънс през онази вечер, ще отблъснем посетителите от ресторанта, е малко прекалена.

А заведението е на път да пропадне въпреки всички вложени в него пари, довърши той наум.

Натали въздъхна и се надигна.

– Надявам се да си прав, Уил. Боб е същинско кълбо от опънати нерви. Крещи ми, ако предложа и най-дребното нощо.

– Какво например? – попита Уил, макар да си представяше.

– Ами например, преди да уволни поредния главен готвач, да изкара кулинарен курс, за да може да се прояви в кухнята в кризисен момент. – Натали сви рамене и се ухили. – Чувствам се по-добре, когато разговарям с теб. Нали не си обядвал още? Да отидем да хапнем.

– Щях да поръчам да ми донесат сандвич.

– Няма да правиш нищо подобно. Ще ядем в "Старата мелиица". Хайде. Не желая да съм сама.

На улицата тя го хвана под ръка.

– Хората ще ни одумват – предупреди я той засмян.

– И какво от това? И без това не ме обичат. Подхвърлих на Боб да се преместим. Градчето е прекалено малко за мен и за първата му съпруга.

Задържа вратата на колата отворена, а Натали сведе глава, за да се пъхне вътре. Слънчевите лъчи пробягаха по дългите ѝ руси коси и те заблестяха.

Неизвестно защо се сети за думите на прокурора: "Кичури дълга руса коса бяха открити по черепа."

Боб Фрейз, също като представителната си съпруга, имаше шарещи очи.

Особено за красавици с дълги руси коси.

14.

Доктор Лилиан Мадън, изтъкнат психиатър, редовно използваше хипноза в практиката си, твърдо вярваше в прераждането и опитваше да върне подходящите пациенти в предишен живот. Вярваше, че емоционална травма, преживяна в друг живот, е вероятна причина за емоционалната болка в сегашния.

Често я търсеха за предавания по радиото и телевизията; тогава тя се впускаше в любимата си хипотеза: хората, които познаваме в този живот, най-вероятно са наши познати и в предишни.

– Не твърдя, че сегашният ви съпруг ви е бил съпруг и преди триста години – обявяваше тя на увлечените си слушатели, – но допускам за възможно да е бил най-добрият ви приятел. По същия начин човек, с когото имате проблем сега, може да е бил ваш неприятел в друг живот.

Бездетна вдовица, с дом и кабинет в Белмар – градче, непосредствено до Спринг Лейк, – предишната вечер тя чу за намереното тяло на Марта Лорънс и изпита същото чувство на тъга, каквото и всички жители на близките селища.

Те обаче не разбираха защо нечия внучка да не е в безопасност, докато прави сутрешния си крос. Разкритието, че умъртвеното тяло на Марта Лорънс е било заровено толкова близо до дома на баба ѝ и дядо ѝ, стана причина за едно: всички приеха версията, че престъплението е извършено от човек, ползващ се с доверието на жертвата. Някой, който очевидно е добре дошъл в домовете им.

След като видя предаването, Лилиан Мадън, цял живот страдала от безсъние, размишлява с часове за финала на трагичното разкритие. Семейството на Марта несъмнено се е надявало – противно на всякакъв здрав разум – един ден, като по чудо, тя да се върне жива и здрава вкъщи.

Вместо това сега бяха изправени пред жестоката истина, че многократно са минавали край мястото, където е била заровена.

Бяха изминали четири години и половина. Дали Марта се беше преродила вече? Дали бебето на по-голямата ѝ сестра носеше душата, обитавала някога тялото на Марта?

Лилиан Мадън го намираше за възможно. Молеше се семейство Лорънс да си даде сметка, че като приемат и обичат бебето, по някакъв начин посрещат завърналата се при тях Марта.

Сутрин започваше да приема пациенти в осем – час преди секретарката ѝ Джоан Ходжес да дойде на работа. Едва към обяд доктор Мадън отиде да поговори с Джоан на бюрото ѝ в приемната.

Джоан, в сако и панталон, шити по поръчка – между другото добре подчертаващи ефекта от скорошното ѝ отслабване, не я чу да идва. Отмяташе изрусен кичур от челото с едната ръка и пишеше нещо с другата.

– Важно ли е? – попита доктор Мадън.

Сепната, Джоан вдигна глава.

– О, добро утро, докторе. Не знам колко са важни, но тези бележки няма да ти допаднат – откровено призна тя.

Джоан, вече баба на четиридесет и четири години, бе идеалният човек за работа в кабинета на психиатър по мнението на Лилиан Мадън. Сръчна, делова, въздържана, но състрадателна по природа, тя притежаваше дарбата да предразполага хората да се отпускат в нейно присъствие.

– И какво няма да ми хареса?

Лилиан Мадън посегна към бележките върху доста отрупаното бюро на Джоан.

– След пресконференцията на прокурора, през последния час те търсиха от три от най-скандалните таблоиди в страната. Да ти кажа ли защо?

Лилиан изслуша смаяно секретарката, която с подробности описа как безименният пръст на друга жена е намерен в ръката на Марта Лорънс и как Маделин Шапли, също като Марта, е изчезнала на 7 септември.

– Да не мислят, че Марта е преродената Маделин и затова е жертва на същата ужасна съдба? – попита Лилиан. – Това е абсурд.

– Не зададоха въпроса така – отвърна Джоан Ходжес суховато. – Искат да знаят дали според теб не се е преродил убиецът на Маделин. – Погледна към Мадън. – Като се замислиш, докторе, не можеш да ги виниш за подобно хрумване, нали?

15.

В два часа Томи Дъгън се върна в кабинета, следван по петите от Пийт Уолш. Щом пресконференцията свърши, екип от канцеларията на прокурора започна внимателно да изучава досието на Марта Лорънс. Огледаха и анализираха старателно всяка подробност – от първото телефонно обаждане преди четири и половина години, с което се съобщаваше за изчезването на Марта, до откриването на трупа. Искаха да проверят дали не е пропуснато нещо.

Осбърн нареди Томи да ръководи разследването, а Пийт Уолш определи за негов заместник. Преди да се включи в екипа на прокурора преди два месеца, Уолш имаше осемгодишен стаж като полицейски офицер в Спринг Лейк.

Заедно с група колеги прекара цяла нощ в архива на съда, за да прегледат старите прашни папки, дирейки нещо, свързано с изчезването на Маделин Шапли през 1891.

Именно Уолш предложи да проверят дали няма данни и за други изчезнали жени по онова време и изрови имената на Летисия Грег и Елен Суейн.

Сега Томи Дъгън погледна Уолш съчувствено.

– Ако не съм го споменал досега, трябва да ти кажа, че приличаш на коминочистач.

Въпреки усилията да се почисти, прахта и мръсотията, натрупани по време на нощното търсене, бяха проникнали в кожата и дрехите на Пийт. Очите му бяха кръвясали и макар да бе едър, раменете му тежаха от умора. На тридесет години, дори с наченките на оредяваща коса, той напомняше на Том уморено хлапе.

– Защо не се прибереш, Пийт? – предложи той. – Прав ще заспиш.

– Нищо ми няма. Спомена за някакви телефонни обаждания. Ще ти помогна.

Том сви рамене.

– Щом искаш. По-късно днес от моргата ще предадат останките на Марта на семейството ѝ. Погребален агент ще ги отнесе в крематориума. Най-близките ѝ ще бъдат там и ще съпроводят урната до семейната гробница в "Света Катерина". Тази информация, естествено, не е за широка публика. Роднините ѝ държат церемонията да е уединена.

Пийт кимна.

– Говорител от името на семейството вече трябва да е уведомил пресата, че възпоменателната служба за Марта ще се проведе в събота в "Света Катерина".

Томи бе убеден, че ако не всички, то повечето от присъствалите на тържеството вечерта, преди Марта да изчезне, ще се появят на службата. Вече бе споделил с Пийт желанието си да ги събере под един покрив, а после да ги разпита поотделно. Несъвпаденията в спомените им биха се изяснили доста по-бързо, ако всички са заедно; или не биха се изяснили, помисли си той мрачно.

В дома на семейство Лорънс през онази злощастна вечер е имало тридесет души – двадесет и петима в качеството на гости и петима от службата за уреждане на тържества.

– Пийт, след като ги съберем, ще приложим обичайната рутинна проверка. Ще поговорим с тях, един по един, и ще се опитаме да разберем, дали някой е загубил нещо по време на тържеството. Най-важната ни цел е да установим дали някой е носил копринен сив шал с метални мъниста.

Томи извади списък на гостите и го постави на бюрото.

– Ще попитам Уил Стафорд удобно ли е да събера всички в дома му след възпоменателната служба – поясни той. – Ако получа разрешение, започваме да въртим телефоните.

Посегна към апарата.

Стафорд току-що се бе върнал от обяд.

– Може да се съберат в дома ми, естествено – съгласи се той, – но е най-добре да го уговориш за малко по-късно. На бюрото намерих съобщение от семейство Лорънс – канят най-близките приятели на малък обяд у тях след службата. Положително повечето от присъствалите на тържеството са включени.

– Тогава ще ги помоля да са при теб в три. Благодаря, Стафорд.

Какво ли не би дал да присъства на този обяд, помисли си Томи. Кимна на Пийт.

– Вече разполагаме с място и час. Да започваме с телефоните. След час трябва да сме в къщата на Емили Греъм. Дано я склоним да позволи багерът да разкопае и останалата част от двора ѝ.

Захванаха се с обажданията; свързаха се с всички, ако не се брои Боб Фрейз.

– Ще му предам да ви се обади по-късно – обеща служител от ресторанта.

– Кажи му да ми се обади веднага – настоя Томи. – След малко излизам.

Сравни записките си с бележките на Пийт и отбеляза:

– Получи се по-добре, отколкото очаквах.

Без две възрастни двойки, за които бе изключено да са замесени в смъртта на Марта, всички останали щяха да дойдат и на възпоменателната служба в събота.

Пак набра "Курортист" и този път откри Боб Фрейз. Молбата да се срещнат в дома на Стафорд предизвика остро негодувание.

– Следобед и вечер в събота е доста натоварено в ресторанта – възпротиви се той. – Говорили сме многократно, детектив Дъгън. Нямам какво ново да ти кажа, уверявам те.

– Нали не искаш пресата да научи, че отказваш да сътрудничиш на полицията? – прекъсна го Томи.

Усмихна се доволно и затвори.

– Обичам да притискам този тип – сподели той пред Уолш. – Прави ми удоволствие.

– И на мен ми доставя удоволствие да те слушам как го сплашваш. Когато работех в полицията на Спринг Лейк, всеки разполагаше с телефонния му номер. Първата госпожа Фрейз беше чудесна жена, а той я заряза, след като му роди три прекрасни деца и понасяше провалите му в продължение на тридесет години. Всички знаехме за слабостта на Боб Фрейз към жените. А е и със сприхав нрав. Преди осем години, когато работех като пътен полицай, го глобих за превишена скорост и, повярвай ми, той направи всичко възможно да ме уволни.

– Аз пък се чудя дали втората му съпруга го е излекувала от слабостта му към жените – отбеляза Томи замислено.

– Имам чувството, че постоянно е готов да се отбранява.

Стана.

– Хайде. Имаме малко време да хапнем, преди да се срещнем с Греъм.

Томи изведнъж си даде сметка, че, откакто преди часове някой донесе кафе и солени кифли, не е ял нищо. За миг изпита угризения, но после реши какво ще си поръча в "Макдоналдс": "Биг Мак" с двойна порция пържени картофи. И голяма кока-кола.

16.

В два и четиридесет и пет Емили паркира пред дома на Клайтън и Рейчъл Уилкокс на авеню "Лъдлам". Преди половин час звънна на Уил Стафорд и го помоли да ѝ подскаже откъде да започне разследването си около изчезването на Маделин Шапли.

С леко извинителна нотка промърмори:

– Уил, сигурно си решил, че краят на сделката за къщата ми вчера слага край и на общуването ти с мен. Така и трябваше да бъде. Дано не се превръщам в напаст за теб, но наистина искам да науча нещо за Спринг Лейк от времето, когато предците ми са живели тук. Възнамерявам да видя полицейските досиета за Маделин Шапли, ако все още съществуват, а е възможно да са се запазили и вестникарски статии от онова време. Но просто не знам откъде да започна.

– В библиотеката на Трето авеню има чудесен справочен отдел – увери я той. – А и Историческото дружество на окръг Монмаут е натрупало доста данни.

Благодари му и се канеше да затвори, но той подметна:

– Почакай, Емили. Ще си спестиш доста усилия, ако поговориш с доктор Клайтън Уилкокс. Той е пенсиониран ректор на колеж и се е превърнал в неофициалния историк на града. И още нещо би те заинтригувало: той и съпругата му Рейчъл бяха сред гостите на семейство Лорънс през онази вечер. Ще им звънна.

Обади ѝ се отново след петнадесет минути.

– Клайтън ще се радва да се запознаете. Иди направо. Споменах какво искаш и той започна да търси материали за теб. Запиши си адреса.

И ето я сега тук, помисли си Емили, докато слизаше от колата. Утрото бе слънчево и относително топло, но отслабващото следобедно слънце и лекият ветрец сега създаваха хладна и малко мрачна атмосфера.

Бързо изкачи стъпалата към верандата и натисна звънеца. Миг след това вратата се отвори.

Дори никой да не ѝ бе казал, тя инстинктивно щеше да се досети, че доктор Клайтън Уилкокс е учен. Едрата глава с разчорлени коси, очилата, кацнали на върха на носа, натежалите клепачи, дебелата жилетка, навлечена над ризата и вратовръзката. Липсва единствено лулата, помисли си тя.

Поздрави я с плътен, приятен глас:

– Госпожице Греъм, влезте, моля. Ще ми се да кажа "Добре дошла в Спринг Лейк" и с това да приключа, но при трагичните обстоятелства около откриването на трупа на момичето във вашия двор не ми се струва подходящо, нали?

Отстъпи, за да ѝ направи път и Емили с изненада установи, че е висок над метър и осемдесет. Преди това стоеше някак приведен напред и не ѝ направи впечатление на чак толкова висок.

Пое палтото ѝ и я поведе по коридора и край всекидневната.

– Преди дванадесет години решихме да се преместим в Спринг Лейк. Съпругата ми се залови да намери къща – обясни той, докато я въвеждаше в стая, където шкафове за книги заемаха всичките четирите стени от пода до тавана. – Аз лично настоявах за едно: да е в истински викториански стил и да има достатъчно голямо помещение за всичките ми книги, бюрото, дивана и стола.

– Доста тежка задача – усмихна се Емили, оглеждайки кабинета. – Но сте получили желаното.

Стаята ѝ допадаше. Тапицираният със светла кожа диван изглеждаше удобен. Би се радвала на възможността да поразгледа книгите по полиците. Повечето бяха стари и предположи, че онези в шкафа със стъклените врати вероятно са редки.

В левия край на масивното бюро имаше безразборна купчина от книги и вестници. Поне десетина тетрадки лежаха разтворени около включения портативен компютър.

– Прекъснах ви. Съжалявам – извини се тя.

– Няма нищо. Днес писането не ми спори, а и ми се щеше да се запознаем.

Настани се в стола и продължи:

– Уил Стафорд спомена за интереса ви към историята на Спринг Лейк. Слушах новините. Знам за намерените останки на пралеля ви до трупа на Марта Лорънс.

Емили кимна.

– Убиецът на Марта явно е бил наясно, че Маделин Шапли е заровена там, но въпросът е откъде е могъл той да го научи.

– Той? Предполагате, че сегашният убиец е мъж, така ли?

Веждите на Уилкокс се стрелнаха нагоре.

– Доста е вероятно – отвърна Емили. – Но възможно ли е да съм напълно сигурна? Не, естествено. А не знам и нищо за убиеца преди сто години. Дори Маделин Шапли да бе доживяла до осемдесетгодишна възраст, щеше да е умряла преди две поколения и вече да е забравена, както ще се случи и с всички нас един ден. Но е била убита, когато е била едва на деветнадесет. По особен начин тя не е мъртва за моето семейство. Тя е като нещо незавършено.

Емили се наведе напред и събра ръце.

– Доктор Уилкокс, аз съм съдебен защитник, и то доста добър. Натрупала съм голям опит в събирането на данни. Между смъртта на Марта Лорънс и смъртта на Маделин Шапли има връзка и когато едно от тези убийства бъде разкрито, вероятно ще бъде разкрито и другото. Дори да ви звучи глупаво, според мен човекът, разбрал, че Маделин Шапли е заровена в двора на бащиния си дом, е научил как и защо е умряла.

Той кимна.

– Възможно е да сте права. Сигурно има някакви записки. Или писмени самопризнания. Или писмо. Но вие загатвате, че който е намерил документа, не само го е укрил, но е използвал информацията за гроба, когато е извършил своето престъпление.

– Май това загатвам, да. А и още нещо. Според мен нито Маделин през 1891, нито Марта преди четири и половина години са от типа млади жени, които биха тръгнали с непознат. По-вероятно е и двете да са попаднали в капан, заложен от човек, комуто са имали доверие.

– Не се ли изсилвате малко, госпожице Греъм?

– Не съвсем, доктор Уилкокс. Майката и сестрата на Маделин са били в къщата, когато тя е изчезнала. Бил топъл септемврийски ден. Прозорците са били отворени. Щяха да я чуят, ако вика. Марта Лорънс е правила всекидневния си крос. Било е рано, но определено не е тичала само тя. А наоколо къщите гледат към крайбрежната алея. Доста дръзко и трудно би било някой да я догони и да я напъха в кола или пикап, без да го видят.

– Доста сте мислили по въпроса, госпожице Греъм.

– Моля, наричайте ме Емили. Да, наистина мислих доста. Не е трудно да се съсредоточиш върху темата, когато полицаи пресяват пръстта в задния ти двор, за да търсят кости на други умъртвени жертви. За щастие едва на 1 май започвам новата си работа в Манхатън. Дотогава смятам да се посветя на разследването.

Стана.

– Достатъчно време ви отнех, доктор Уилкокс, а и трябва да се връщам за среща с детектив от прокурорския екип.

Уилкокс също се изправи.

– След позвъняването на Уил Стафорд подбрах някои книги и статии за Спринг Лейк. Вероятно ще са ви от полза. Има и вестникарски изрезки от годините след 1890. Всичко това е само капка в морето, но за начало са достатъчно.

Купчината книги и вестници на бюрото се оказаха за нея.

– Почакайте. Няма да ги пренесете така – промърмори по-скоро на себе си. Отвори долното чекмедже на бюрото и извади сгъната платнена торба с надпис "Книжарница на колежа "Енок". – С тази торба ще е по-лесно – подсказа той. Обаче посочи към бюрото. – Пиша исторически роман за Спринг Лейк през 1876 – годината, когато е открит хотел "Монмаут". Това е първият ми опит в художествената литература и го намирам за голямо предизвикателство. – Усмихни се. – Писал съм доста академични статии, естествено, но откривам колко по-лесно се пише за истински неща, отколкото за измислени.

Съпроводи я до вратата.

– Ще ви събера още материали, но нека поговорим след като се запознаете с тези. Сигурно ще възникнат въпроси.

– Наистина сте много мил – увери го тя и му подаде ръка.

Емили не разбра защо неочаквано се почувства някак неуютно, дори получи нещо като клаустрофобия. От къщата е, роши тя, докато слизаше по стъпалата на верандата и вървеше към колата. С изключение на кабинета му, цялата е доста мрачна.

На минаване по коридора бе хвърлила поглед към всекидневната. Тъмната тапицерия и тежките завеси принадлежаха към най-непривлекателния викториански стил. Всичко изглеждаше тромаво, тъмно и някак отблъскващо. Зачуди се каква ли е госпожа Уилкокс.

От прозореца Клайтън Уилкокс наблюдаваше как колата на Емили се отдалечава. Изключително привлекателна млади жена, реши той, и неохотно се върна в кабинета. Седна над бюрото и натисна бутона ENTER на компютъра.

Предпазният екран изчезна и се появи страницата, върху която работеше. Описваше трескавото издирване на млада жена, пристигнала в Спринг Лейк с родителите си, за да присъства на тържественото откриване на хотел "Монмаут" през 1876.

От най-горното чекмедже Клайтън Уилкокс извади микрофилм на статията, публикувана на първа страница в "Сийсайд газет" от 12 септември 1891 г.

Започваше с думите: "Обстоятелствата около тайнственото изчезване на госпожица Маделин Шапли от Спринг Лейк преди пет дни са доста подозрителни..."

17.

– Не мога да продължавам така – обяви Ник на глас.

Застанал до прозореца на ъгловия си кабинет в юридическата кантора "Тод, Скалтън, Клайн и Тод", гледаше към улицата тридесет етажа по-долу. Наблюдаваше как изчезват колите в тунела между Четиридесета и Тридесет и трета улици под авеню "Саут Парк".

"Единствената разлика между мен и колите е, че аз съм заседнал в тунела – хрумна му спонтанно. – Те все пак излизат в другия край."

Цяла сутрин бе работил в заседателната зала по случая "Хънтър". Хънтър щеше да остане на свобода и всъщност Ник допринасяше това да се случи. Фактът го разстройваше почти физически.

"Не желая да нараня татко, но не съм способен да продължавам в тази посока" – призна той отново пред себе си.

Сети се за старата мъдрост: бъди верен преди всичко на себе си и го прави така последователно, както денят следва нощта.

"Не бива да се лъжа повече. Мястото ми не е тук. Не желая да съм тук. Искам да преследвам тези негодници, а не да ги защитавам."

Чу как вратата на кабинета се отваря. Само един човек влизаше, без да чука. Извърна се бавно. Както очакваше, на прага стоеше баща му.

– Ник, налага се да направим нещо с Емили Греъм. Не знам къде ми е бил акълът да се съглася да чакам до 1 май. Току-що поехме дело, което е само за нея. Искам да отскочиш до Спринг Лейк и да ѝ кажеш да се яви тук след седмица.

Емили Греъм. Ник се сети какво си помисли, когато я видя как се държи в съдебната зала. Емили и баща му бяха като две капки вода. Родени за съдебни защитници.

Беше на косъм да съобщи на баща си, че иска да напусне фирмата.

"Ще изчакам още малко – реши той. – Но когато Емили Греъм постъпи на работа, изчезвам."

18.

По време на пресконференцията някаква напориста репортерка зададе на прокурора въпрос, който го изпълни с дива радост: "Мислите ли, че убиецът на Марта е прероден човек?"

Ала последвалото категорично отхвърляне на такава вероятност го засегна.

"Аз съм прероден – помисли си той. – Ние сме се слели в едно. В състояние съм да го докажа. Непременно ще го докажа."

Късно следобед вече бе измислил как ще разкрие истината за себе си пред онзи скептик, прокурора.

Обикновена, невзрачна пощенска картичка ще бъде достатъчно, прецени той. С нескопосана рисунка, все едно рисувана от дете.

Ще я изпрати по пощата в събота.

На път за черквата.

19.

Томи Дъгън и Пийт Уолш стояха на верандата и чакаха Емили да се прибере.

Томи не ѝ даде възможност да се извини за закъснението.

– Ние подранихме, госпожице Греъм.

Представи Пийт, който веднага посегна и взе торбата с книгите от Клайтън Уилкокс.

– Май възнамерявате да се посветите на четене, госпожице Греъм – отбеляза той, докато тя отключваше вратата.

– Май да.

Последваха я в антрето.

– Хайде да поговорим в кухнята – предложи тя. – С удоволствие ще изпия чаша чай и се надявам и вие да не откажете.

Пийт Уолш прие, но Томи Дъгън се отдаде само на изкушението да си вземе няколко шоколадови бисквити, които тя постави в чиния.

Седнаха около кухненската маса. От големия прозорец се откриваше широка гледка към изкопа и купчините пръст около него. По лентите, ограждащи района, се четеше: "МЕСТОПРЕСТЪПЛЕНИЕ. ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО". Полицаят, който охраняваше терена, надзърташе през прозорчето на плажната кабина.

– Екипът вече не е тук – отбеляза Емили. – Дано това да е знак, че сте приключили работата си наоколо. Искам строителите да заринат ямата. Отказвам се от плувния басейн.

– Точно за това искаме да поговорим, госпожице Греъм – вметна Томи. – Докато багерът е тук, ще ни се да прекопаем и останалата част от двора.

Емили го зяпна.

– С каква цел?

– Много важна. А и вие ще се почувствате по-добре, акс сте сигурна, че никога вече няма да изпитате шок като вчерашния.

– Не допускате отзад да са заровени и други трупове, нали?

Неподправеното недоумение в тона ѝ ги принуди да започнат още по-отдалеч.

– Госпожице Греъм, явно сте гледали пресконференцията на прокурора по телевизията. Защо иначе ще звъните за намерения пръстен?

– Така е.

– Значи сте го чули да казва, че след... Каква ви се пада? Прапралеля ли? Та след като прапралеля ви е била убита през 1891 г., от Спринг Лейк са изчезнали още две жени.

– Господи, да не мислите, че са заровени там?

Емили посочи към задния двор.

– Бихме искали да проверим. Както бихме искали да ви вземем кръв и да направим ДНК изследване, за да се уверим, че това наистина е кост от безименния пръст на Маделин Шапли.

Том Дъгън си даде сметка как изведнъж го обзема пълно изтощение, което настъпва след почти тридесет и шест часа безсъние. Усещаше сетивата си притъпени, а клепачите – натежали. Изпита съжаление към Емили Греъм. Изглеждаше шокирана и разстроена.

Вчера направиха справка за нея. Оказа се известен съдебен защитник; предстоеше ѝ да работи в голяма юридическа кантора в Манхатън. Разведена. Бившият ѝ съпруг, пълен нехранимайко, се опитал да изкопчи от нея пари, след като забогатяла. Жертва на преследвач, сега затворен в психиатрична болница. Вечерта, когато пристигнала в Спринг Лейк, някой ѝ бе направил снимка и я пъхнал под вратата.

Всеки можеше да потърси информация за нея в Интернет и да узнае за преследвача. Доста се писа, когато най-после го хванаха. Някое глупаво хлапе наоколо вероятно е сметнало за забавно да я подплаши. Ченгетата на Спринг Лейк обаче ги биваше в работата им. Щяха да си отварят очите дали някой не се навърта наоколо. А не бе изключено и да успеят да вземат отпечатъци от снимката или плика.

Сега тя седеше в красивата къща, а задният ѝ двор бе разровен като след бомбардировка, защото останките на две жертви на убийства – едната нейна роднина – са били заровени тук. Тъжна история.

Томи знаеше с какво нетърпение съпругата му Сюзи очаква да чуе подробности за Емили Греъм: как изглежда, с какво е облечена. Сюзи остана крайно недоволна от описанието му за първата му среща с Емили Греъм вчера. Затова Томи се опита да подреди впечатленията си, та да ги предаде по-добре довечера вкъщи.

Емили Греъм носеше сини джинси, червен пуловер с обърната яка и боти – очевидно не бяха купени от разпродажба. Семпли златни обици. Никакви пръстени. Тъмнокафява мека коса до раменете. Големи кафяви очи, които в момента гледаха тревожно и с очакване. Наистина беше хубава, направо – красива.

Господи, на път съм да заспя, както си говоря с нея, мина му през ума.

– Госпожице Греъм, не желая през лятото да седите отвън с приятели и да се питате дали ще се появят още човешки кости.

– Но не се ли опасявате, че така ще докажете версията за сериен убиец в градчето преди сто и десет години, ако тук открият труповете на двете млади жени, изчезнали около 1890?

– Опасявам се – призна Дъгън. – Но моята грижа е да заловя негодника, убил Марта Лорънс. Винаги съм смятал, че е местен човек. Корените на доста хора тук са от преди три-четири поколения. Други са прекарвали само лятото в Спринг Лейк или са работили наоколо по хотелите, докато са посещавали колеж.

– Том и аз сме работили в хотел "Уорън" например – добави Уолш. – С десет години разлика, разбира се.

Дъгън го стрелна гневно с очи. Посланието му бе съвършено ясно: "Не ме прекъсвай."

– Костите под скелета на Марта са заровени относително плитко – продължи той. – Ако го нямаше дървото, отдавна щяха да бъдат намерени. През годините някои от тях биха могли да се покажат на повърхността. Според мен някой е попаднал на тях по някое време, дори не е изключено да е намерил костта от безименния пръст с пръстена и когато е убил Марта, е решил да я зарови именно тук.

Погледна я.

– Клатите глава – отбеляза той. – Не сте ли съгласна?

– Явно свалям гарда – отвърна Емили. – Добрият съдебен защитник трябва да е с лице на комарджия. Но, не, господин Дъгън, не съм съгласна. Прекалено много искате от мен: да приема, че някой е открил костицата, не е казал на никого и дума, убил е клетата Марта и е решил да я погребе на същото място. Наистина не го приемам.

– А вие какво обяснение имате?

– Според мен убиецът на Марта Лорънс е знаел точно какво се е случило през 1891 и е копирал престъплението.

– Не сте привърженик на теорията за прераждането, надявам се.

– Не, но съм убедена, че убиецът на Марта знае твърде много за смъртта на Маделин Шапли.

Томи стана.

– Госпожице Греъм, през годините тази къща често е имала различни собственици. Ще прегледаме архивите, ще извадим имената на обитателите и ще проверим дали някои от тях са още наоколо. Ще ни позволите ли да разкопаем задния двор?

– Да – отвърна тя примирено. И продължи: – А сега аз ще ви помоля нещо. Позволете ми да видя досиетата, свързани с изчезването на Маделин Шапли и на другите две жени около 1890 г.

Двамата детективи се спогледаха.

– Трябва да говоря с шефа – измъкна се Дъгън.

Изпрати ги до входната врата.

– Строителният предприемач ме увери, че е готов да започне работа още утре сутринта – сподели тя. – Надявах се да се захване със зариването на ямата, но очевидно първо ще се наложи да прекопае целия двор.

– Ще изпратим екипа да продължи с пресяването. Ще им отнеме най-много ден-два и после цялата история ще бъде зад гърба ви – обеща Дъгън.

Цели пет минути мълчаха в движещата се кола. Най-сетне Дъгън се обади:

– За същото ли мислиш, Пийт?

– Вероятно.

– За онова момиче – Карла Харпър – от Филаделфия ли?

– Точно така.

– Изчезна преди две години, през август.

– Да. Очевидка се кълне, че я е зърнала да говори с някакъв тип на отбивка за почивка точно преди Филаделфия. Карали две коли, но когато тя поела, той я последвал. Според свидетелката колата му имала регистрационни номера от Филаделфия. След два дни намерили чантата на Харпър в Гористия район недалеч от отбивката; видимо нищо не липсвало. Със случая се заел прокурорът във Филаделфия.

Томи звънна в службата и помоли да го свържат с Лен Грийн – друг от детективите, които работеха плътно по случая.

– Лен, кога е изчезнала втората жена около 1890?

– Само секунда. – Последва пауза. – Ето. На 5 август 1893.

– А. Кога е съобщено за изчезването на Карла Харпър?

– Сега ще проверя.

Томи изчака на телефона, докато не чу думите, които очакваше:

– На 5 август.

– На вярна следа сме. Ще се видим след двадесет минути. Благодаря ти, Лен.

На Томи Дъгън вече не му се спеше. Налагаше се да разговарят веднага с детектива от Филаделфия, поел случая "Карла Харпър". Фактът, че и Маделин Шапли и Марта Лорънс са изчезнали на 7 септември, макар и с разлика от сто и десет години, можеше да е съвпадение. Фактът, че две млади жени са изчезнали на 5 август, също през сто и десет години, вече не беше съвпадение.

Наистина имаха работа с убиец, който копира престъпленията, станали в Спринг Лейк.

– Нали знаеш какво означава това, Пийт? – попита той.

Пийт Уолш не отговори. Знаеше, че Томи Дъгън разсъждава на глас.

– Този тип следва определена схема и ще нападне още една млада жена на 31 март.

– Тази година ли?

– Още не знам. След 1890-а трите жени са изчезнали през няколко години. – Отново взе телефона. – Лен, провери още нещо – започна той.

Получи желаната информация и сподели:

– Между изчезването на първите две жени преди повече от век има разлика. Точно през двадесет и три месеца са изчезнали Марта Лорънс и Карла Харпър.

Влизаха в паркинга при кабинета на прокурора.

– Ако някоя жена изчезне от Спринг Лейк следващата седмица, на 31 март, цикълът ще се затвори. И за да е по-весело, вероятно имаме човек, който копира и преследването на Емили Греъм.

На излизане от колата Пийт Уолш мъдро не спомена пред Томи Дъгън, че тъща му вярва в прераждането, а и той също вече е склонен да го приеме.

20.

С храната, която купи след приключване на сделката по къщата, Емили взе и пакет пилешки дреболийки – смяташе да направи супа. След като детективите си тръгнаха, реши да я сготви и да я изяде за вечеря.

Зейналата яма в задния двор и вероятността и други трупове да са заровени там, я изпълваха с усещането, че смъртта витае наоколо. А и освен това, помисли си тя, винаги разсъждаваше най-добре, когато ръцете ѝ са заети с кълцане на зеленчуци или месене на тесто.

Пилешката супа действаше успокояващо на психиката, а и момента, призна Емили пред себе си, нейната определено се нуждаеше от помощ.

Отиде в кухнята и спусна щорите – нямаше настроение за мрачната гледка в задния двор. Ръцете ѝ действаха сякаш самостоятелно: стържеха моркови, режеха целина и лук, посягаха за подправки. Когато запали пламъка под тенджерата, вече бе взела решение.

Постъпи глупаво, като не съобщи на полицията в Олбани за снощната случка. Редно беше да знаят.

Защо не им каза?

Сама отговори на въпроса си: защото не желаеше да повярва, че отново се започва. Откакто снощи видя пъхнатата под вратата снимка, криеше глава в пясъка.

Знаеше как трябва да постъпи. Детектив Уолш отнесе торбата с книгите в кухнята. Тя я взе, отиде в кабинета и я постави до дивана пред удобния фотьойл. Взе портативния телефон от бюрото и се настани на дивана.

Първо позвъни на детектив Марти Броски в Олбани. Именно той залови Нед Кохлър, докато се навърташе около къщата ѝ. Думите ѝ предизвикаха нещо средно между смайване и загриженост у Броски.

– Ако ме питаш, някой направо копира действията му. Може би приятел на Кохлър подхваща нещата оттам, откъдето той ги изостави. Ще се занимаем със случая, Емили. Радвам се, че си се обадила на местната полиция. Слушай! Хрумна ми нещо: лично ще им позвъня, за да ги предупредя колко сериозен е проблемът. Тъкмо ще ги информирам какво се е случило дотук.

После се обади на Ерик Бейли. Минаваше пет, но той още беше в офиса и страшно се зарадва да я чуе.

– Олбани не е същото място, след като го напусна – увери я сериозно.

Усмихна се, като чу познатите загрижени нотки в гласа му. Дори с милионите си долари Ерик никога няма да се промени, помисли си тя. Стеснителен, с вид на загубено момченце, но гений.

– И ти ми липсваш – сподели тя. И продължи: – Искам да те помоля за услуга.

– Става. Каквото кажеш, смятай го за изпълнено.

– Ерик, камерата, която монтира пред къщата ми, помогна на полицията да залови Нед Кохлър. Предложи да поставиш такава и в Спринг Лейк. Сега искам да го направиш. Ще изпратиш ли някого да свърши тази работа?

– Ще дойда лично. И без това искам да те видя. През следващите няколко дни съм доста зает. Понеделник добре ли е?

Представяше си го как бърчи чело, докато пръстите му си играят с някоя дрънкулка върху бюрото. Когато преуспя, смени сините джинси и тениски със скъпи дрехи. Тя мразеше шегите, които хората си разменяха по негов адрес зад гърба му, и подмятанията, че продължава да изглежда недодялано. Горкият.

– Понеделник е идеално.

– Как вървят нещата с къщата?

– Интересно. Ще ти разкажа всичко в понеделник.

Емили остави телефона и се захвана с книгите.

Следващите три часа прекара сгушена във фотьойла, потънала в четивото, подбрано ѝ от Уилкокс. Добре се беше потрудил, прецени тя. Озова се в епоха с карети, теглени от коне, газени лампи и величествени летни вили.

Като знаеше колко плати току-що за новия си дом, направо се разсмя от информацията, че три хиляди долара били минимумът, за да се построи къща.

С интерес прочете за президента на Здравния клуб през 1893 г., който протестирал срещу практиката боклукът да се изхвърля в океана, "защото замърсява водите, а отпадъците постоянно се връщат по плажовете". Убеди се, че някои неща просто никога не се променят.

Имаше и книга с доста снимки, включително и една от неделен училищен пикник през 1890. В списъка на децата фигурираше и Катерин Шапли.

Сестрата на Маделин. "Моята прапрабаба – помисли си Кмили. – Ще ми се да можех да я разпозная." В морето от лица бе невъзможно да оприличи някое с малкото семейни фотографии, оцелели след пожара в гаража.

В осем часа пак отиде в кухнята и приключи с приготвянето на вечерята. Отново разтвори пред себе си на масата книга. Тази нарочно не я разлисти досега, защото ѝ се стори най-интересна. "Размисли върху моминството" гласеше заглавието; публикувана бе през 1938. В края на 80-те и началото на 90-те години на по-миналия век авторката Филис Гейтс бе прекарала няколко лета в Спринг Лейк.

Добре написаната книга представляваше живо описание на социалния живот по онова време. Пикници и забави, бляскави приеми в хотел "Монмаут", къпане в океана, яздене, каране на велосипед – всичко беше описано. Но най-силно заинтригуваха Емили извадките от дневника на Филис Гейтс, роден през онези години.

Емили беше приключила с вечерята. Очите ѝ пламтяха от умора и вече се готвеше да затвори книгата и да си ляга. Някак неволно обърна страницата и в откъс от дневника ѝ се мярна името на Маделин Шапли.

18 юни 1891. Днес следобед бяхме на празничен обяд в дома на семейство Шапли. Поводът – деветнадесетия рожден ден на Маделин. Дванадесет маси, красиво украсени с цветя от градината, бяха поставени на моравата. Седях на една маса с Маделин, заедно с Дъглъс Картър, който е страшно влюбен в нея. Ние често се шегуваме с нея за отношението му.

По-късно през 1891 авторката пишеше:

Току-що бяхме зазимили къщурката и се върнахме във Филаделфия, когато узнахме за изчезването на Маделин. Всички страшно се натъжихме. Мама бързо се върна в Спринг Лейк, за да изкаже съболезнования. Намерила семейството, потопено в скръб. Бащата на Маделин ѝ доверил, че заради здравето на съпругата си възнамерява да премести семейството от района.

За пореден път Емили се готвеше да затвори книгата, но този път вписване от октомври 1893 г. задържа погледа ѝ.

Дъглъс Картър се самоуби. През онзи трагичен ден изпуснал ранния влак от Ню Йорк и се наложило да изчака късния. Обсебила го маниакалната идея, че ако се е прибрал по-рано, щял да я спаси.

Мама намира за голяма грешка, че родителите на Дъглъс не са се преместили – те живеят точно срещу къщата на Шапли. Според нея Дъглъс вероятно не би изпаднал чак в толкова дълбока меланхолия, ако не е седял с часове, вторачен във верандата на семейство Шапли.

Емили остави книгата. Знаеше, че Дъглъс Картър се е самоубил, помисли си тя, но не знаеше, че е живял точно през улицата.

"Ще ми се да науча още за него – рече си тя. – Питам се доколко е достоверно, че наистина е изпуснал ранния влак?"

Петък, 23 март

21.

След въпроса на репортерката от "Нашънъл дейли" към прокурора: "Смятате ли, че убиецът на Марта се е преродил?" плъзнаха слухове.

В четвъртък следобед телефонът на доктор Лилиан Мадън не спря да звъни. В петък Джоан Ходжес, секретарката ѝ, повтори безброй пъти със суховат тон фраза, която сама измисли: "Доктор Мадън не намира за подходящо да обсъжда темата за прераждането във връзка със случая в Спринг Лейк."

В петък по обяд самата Джоан Ходжес се впусна без всякакви задръжки да обсъжда въпроса с шефката си.

– Доктор Мадън, виж какво пишат вестниците. На всичкото отгоре са прави. Не е никакво съвпадение, че Марта Лорънс и Маделин Шапли са изчезнали на 7 септември. И знаеш ли най-новото?

Прави пауза, за да постигне драматичен ефект, помисли си Лилиан кисело.

– На 5 август 1893 г. Летисия Грег... Докторе, слушай ме: "не се прибрала вкъщи"! – Очите на Джоан се разшириха. – Едно момиче – Карла Харпър – прекарало уикенда в хотел "Уорън" преди две години, а после изчезнала безследно. Четох за нея навремето. Напуснала "Уорън" и се качила на колата си. Някаква жена се кълне, че я е зърнала близо до Филаделфия. Натам отивала. Живеела в Роузмонт, на Главната улица. А сега, според "Ню Йорк поуст", свидетелката се отмята от показанията си.

В този момент очите на Джоан, още по-ококорени и настойчиви, се впиха в Лилиан Мадън.

– Докторе, според мен Карла Харпър въобще не е напускала Спринг Лейк. Мисля – а очевидно и доста хора са на същото мнение, – че около 1890 в Спринг Лейк е имало сериен убиец и той се е преродил.

– Пълни глупости – сряза я Лилиан Мадън. – Прераждането е форма на духовно израстване. Сега серийният убиец от 1890 г. ще плаща за греховете си, няма да ги повтаря.

С решителни крачки Лилиан Мадън влезе в кабинета си и затвори вратата. Зрялата ѝ фигура издаваше неодобрение към тона на току-що проведения разговор. Седна облакътена на бюрото със затворени очи и разтърка слепоочията си.

Скоро ще започнат да клонират човешки същества, помисли си тя. Всички ние, от медицинската сфера, сме наясно с това. Онези от нас, които вярват в прераждането, вярват също, че болката, изпитана в друг живот, може да се отрази на сегашния ни. А злото? Възможно ли е някой съзнателно или несъзнателно да повтаря злините, които е извършил преди век?

Какво я терзаеше? Какъв спомен се мъчеше да изплува в съзнанието ѝ?

Лилиан се запита дали да не отложи лекцията си тази вечер. Не, няма да е честно спрямо студентите, прецени тя. За десет години нито веднъж не бе пропускала лекция в курса по връщане във времето, който провеждаше всяка пролет в Монмаутския колеж.

Тридесет студенти се бяха записали за курса. Колежът позволяваше да се продават още десет билета за определена лекция на заинтересувани от темата. Да не би някой репортер да е звънял, за да разбере има ли свободни билети за тази вечер?

Бе възприела практиката през втората половина на лекцията да връща чрез хипноза доброволци в миналото. Понякога сеансите се превръщаха в ярки и подробни спомени от друг живот. Реши тази вечер да прескочи хипнозата. През последните десет минути обикновено отговаряше на въпроси на студентите и посетителите. Ако присъстват репортери, ще се наложи да отговаря и на тях. Няма как да го избегне.

Винаги готвеше лекциите си предварително. Всяка бе умело свързана с предишната и въвеждаше към следващата. Тази вечер щеше да говори за наблюденията на Ян Стивънсън, професор по психология в университета във Вирджиния. Според работната му хипотеза, която се стремеше да докаже, ако два живота са изживяни от един и същи човек, в спомените  или в навиците му трябва да има приемственост.

Не точно тази лекция ѝ се искаше да изнесе довечера. Преглеждайки бележките малко преди да тръгне от къщи, Лилиан болезнено осъзна, че откритията на Стивънсън съдържат твърдения в подкрепа на теорията за преродения сериен убиец.

Потънала в размисъл, Лилиан се сепна от рязко почукване на вратата. Джоан влезе, без да дочака покана.

– Госпожа Пел пристигна, докторе, но е подранила – имаш още време. Виж какво ти е донесла.

Джоан държеше брой на "Нашънъл дейли". Надпис "СПЕЦИАЛНО ИЗДАНИЕ" пресичаше главата на вестника. Тлъсто заглавие гласеше: СЕРИЕН УБИЕЦ СЕ ЗАВРЪЩА ОТ ГРОБА.

Статията продължаваше на втора и трета страница. Под снимките на Марта Лорънс и Карла Харпър, поставени една до друга, се мъдреше многозначителен въпрос: "Сестри в смъртта ли са те?"

Материалът започваше така: "Зачервени от смущение полицаи признават за евентуални неточности в показанията на свидетелката, според която двадесетгодишната Карла Харпър е била на отбивка за почивка, недалеч от дома ѝ в Роузмонт, Филаделфия. Те признават, че е напълно възможно убиецът да е подхвърлил чантата на Харпър близо до мястото за почивка, след като медиите разгласиха широко думите на очевидката. Разследването сега се съсредоточава върху Спринг Лейк, Ню Джърси."

– Точно както ти казах, докторе. За последен път са видели момичето в Спринг Лейк. И е изчезнало на 5 август, на същата дата като Летисия Грег – името ѝ е страхотно – през 1893!

Във вестника бяха публикувани и скици на три млади жени – всичките с рокли с високи яки, дълги ръкави и поли до глезените, според модата на деветнадесети век. Текстът отдолу гласеше:

Жертвите от 19. Век.

Снимка на улица, опасана с дървета, с викториански къщи от онова време бе поставена редом до снимка на доста подобна улица от наши дни. Обединяваше ги надпис:

Тогава и сега.

Статията на репортерката Реба Ашби – със снимка на авторката – започваше така: "Всеки, посетил прекрасното морско градче Спринг Лейк, изпитва чувството, че се връща в далечни години и попада в по-спокойно и мирно време. Но някога, както и днес, нечие злокобно и мрачно присъствие нарушава спокойствието... "

Лилиан сгъна вестника и го върна на Джоан.

– Не желая да чета повече.

– Не мислиш ли да прескочиш лекцията довечера, докторе?

– Не, Джоан. Помоли госпожа Пел да влезе, ако обичаш.

Същата вечер – точно както Лилиан Мадън очакваше – всички билети за гости на лекцията бяха продадени. Усети инстинктивно, че неколцината рано пристигнали слушатели, разположили се на първия ред, са от медиите. Държаха бележници и магнетофони.

– Редовните ми студенти знаят, че на тези лекции не се водят никакви записки – произнесе тя натъртено, фиксирайки тридесетгодишна жена, която ѝ изглеждаше някак позната.

Разбира се! Именно това е Реба Ашби от "Нашънъл дейли" – авторката на статията "Тогава и сега".

Лилиан намести внимателно очилата си. Не желаеше да изглежда нервна или смутена пред госпожица Ашби.

– В Близкия изток, Азия и на други места – подхвана тя, – са известни хиляди случаи на деца под осемгодишна възраст, които говорят за предишна идентичност. Съвсем живо си спомнят подробности от предишен живот, включително имена на свои предишни близки. Монументалното емпирично изследване на доктор Стивънсън проследява възможностите в съзнанието на новороденото да се проявяват характерни образи и физически модификации на тялото.

Образи в съзнанието на новороденото, помисли си Лилиан. Направо даваше материал за следващата статия на Ашби. Въпреки това продължи:

– Някои хора са в състояние да изберат бъдещите си родители и прераждането обикновено най-често се случва в географска близост до мястото, където човек е живял преди.

Започна разпалена дискусия. Госпожица Ашби не закъсня с въпроса:

– Доктор Мадън, думите ви тази вечер сякаш потвърждават идеята за прераждането на сериен убиец, живял около 1890 г. Дали, според вас, днешният убиец пази спомени за случилото се с трите жени пред повече от век?

Лилиан Мадън направи пауза, преди да отговори.

– Съгласно нашите проучвания, спомените от предишен живот се заличават окончателно някъде около осемгодишна възраст. Това не означава, че не се случва да изпитаме чувството за нещо, което ни е известно, при среща с непознат или на място, където стъпваме за първи път. Това обаче не са същите живи, скорошни образи.

Последваха други въпроси, преди Ашби пак да се обади.

– Докторе, хипнозата на доброволци не е ли елемент от вашите лекции?

– Съвършено правилно. Но тази вечер предпочитам да не го правя.

– Ще обясните ли как връщате някого в миналото?

– Разбира се. Обикновено кандидатите са трима-четирима, но не всички се поддават на хипноза. Говоря поотделно с изпадналите в хипнотично състояние – каня ги да пътуват назад във времето през топъл тунел – уверявам ги, че усещаното ще бъде приятно. После избирам случайни дати и ги питам дали в съзнанието им изплува образ. Често отговорът е отрицателен; тогава продължавам да се връщам назад, докато достигнат предишно прераждане.

– Доктор Мадън, карали ли сте някого да се върне именно в края на деветнадесети век?

Лилиан Мадън се загледа в мъжа, задал въпроса. Беше едър, със замислени очи. Вероятно също журналист, помисли си тя, макар не това да бе важното в момента. Той провокира паметта ѝ – ето, най-после изплува споменът, който ѝ убягваше цял ден. Преди четири-пет години някой ѝ зададе същия въпрос. Беше в кабинета ѝ, с предварително уговорен час и сподели убеждението си, че е живял в Спринг Лейк през края на деветнадесети век.

После обаче отказа да се подложи на хипноза – направо изглеждаше изплашен – и си тръгна, преди да изтече часът му. Ясно го виждаше в съзнанието си. Но как се казваше? Какво беше името му?

"Ще го открия в дневника за предварително ангажиране на час – прецени тя. – Ще го разпозная, когато го срещна." Нямаше търпение да се прибере вкъщи.

22.

В Олбани Марти Броски тръгна по пътеката към "Грей манър" – психиатричната болница, където лекуваха Нед Кохлър – човека, задържан за преследване на Емили Греъм.

Нисък, жилав мъж, около петдесетте, със строго лице и хлътнали очи, Марти прекоси града от участъка, за да се убеди, че Кохлър продължава да е там, където му е мястото.

Макар да нямаше никакво съмнение, че виновникът е потенциално опасен човек, нещо в случая не преставаше да тормози Марти през годините. Доказано беше, че Нед Кохлър бе предприел финалните стъпки, към които преследвачите често прибягват: отряза телефонните кабели, за да изключи алармената система в дома на Греъм, и се опита да проникне вътре.

За щастие камерата, която приятелят ѝ Ерик Бейли – типът, натрупал състояние с компютърната си фирма – инсталира, не само бе заснела случилото се преди това, и то автоматично, но и изпрати сигнал в полицията и също така засне Кохлър, с нож в ръка, да насилва дръжката на прозореца в спалнята!

Кохлър бе откачен – спор нямаше. Вероятно постоянно е бил на ръба, а смъртта на майка му го е тласнала в тази посока. И имаше право. Джоуел Лейк, негодникът, когото Греъм защити успешно, бе убил майката.

"Но пък и Греъм бе адски добър защитник – призна Броски, – а ние просто не разполагахме с достатъчно доказателства, за да предотвратим оправдателната присъда."

А сега Греъм е жертва на ново преследване, този път в Спринг Лейк. Постоянно съм се питал за бившия съпруг на Греъм, помисли си Броски, докато отваряше входната врата на болницата, за да влезе в приемната.

На регистратурата няколко души чакаха да бъдат съпроводени до заключващите се отделения. Отпусна се на стол и се огледа.

По бледожълтите стени висяха няколко прилични, подбрани с вкус репродукции. Тапицирани с изкуствена кожа фотьойли оформяха отделни кътове и създаваха уют. Списанията по масичките наоколо изглеждаха относително скорошни.

Но въпреки всички усилия да се освежи обстановката мястото имаше мрачен вид, прецени Броски. Всяко място, което не си в състояние да напуснеш по собствена воля, е мрачно.

Докато изчакваше, се хвана, че претегля възможностите Гари Хардинг Уайт да е бил – и да продължава да е – преследвачът. В Олбани от поколения уважаваха семейство Уайт, но Гари Хардинг Уайт не бе от тестото на другите в клана, до един преуспели. Независимо от привилегированото потекло, от привлекателния външен вид и доброто образование, Гари се проваляше във всичко и започваше да се сдобива с име на несретник. И на женкар, също.

След като завърши "Харвард", Гари се установи в Олбани и се включи в семейния бизнес. Но не се задържа дълго.

После баща му си развърза кесията и му даде средства да основе собствена компания, но тя фалира. Сега се бе захванал с нещо друго, но и там не жънеше финансови успехи. – В града упорито се говореше, че на баща му вече е омръзнало да го издържа.

Гари Уайт направо откачи, когато бившата му съпруга се сдоби с купища пари. Начинът, по който се нахвърли с претенции за половината, отблъсна всички, а по време на процеса не се притесняваше да лъже за щяло и нещяло и определено се представи като глупак.

Дали е бил толкова засегнат, че да иска да лиши Емили Греъм от спокойствие, като я преследва, запита се Броски. И продължава ли да го прави?

Но и Кохлър бе потенциално опасен. В края на краищата тъкмо той се нахвърли върху Емили Греъм в съдебната зала, както преди това се опита да нахлуе в дома ѝ. Но дали той е преследвачът?

Видя, че жената на регистратурата се е погрижила за хората наоколо и се приближи; извади портфейла, за да ѝ покаже служебната си карта.

– Аз съм Марти Броски – представи се той. – Чакат ме. Ще съобщите ли на доктор Шерман, че съм тук, за да разпитам Нед Кохлър? Адвокатът му пристигна ли?

– Господин Дейвис се качи горе преди известно време – отвърна тя.

Няколко минути по-късно Марти седеше до масата, с лице към Кохлър и Хал Дейвис – адвоката му. Вратата беше затворена, но през прозореца ги наблюдаваше пазач.

Нед е от хората, към които ти се ще да изпиташ съжаление, но не успяваш, прецени Броски. Определено несимпатичен мъж, Кохлър прехвърляше четиридесетте. Имаше остри черти, тесни очи и щръкнала брадичка. Друг с такава оредяваща, прошарена вече коса, вероятно би изглеждал привлекателен донякъде, но при него тя само допринасяше за общия му неугледен вид.

– Как е, Нед? – попита Броски дружелюбно.

Очите на Кохлър се напълниха със сълзи.

– Мама ми липсва.

Броски очакваше тази реакция.

– Знам.

– Онази адвокатка е виновна. Тя го отърва. Той трябваше да е в затвора.

– Нед, Джоуел Лейк е бил в жилищната ви сграда същата вечер. Призна, че е нахълтал в апартамента ви, за да го ограби. Но майка ти била в банята. Чул как се пълни ваната. Тя не го е видяла. Нито пък той – нея. Майка ти е говорила по телефона със сестра си, след като са видели Джоуел да излиза от сградата.

– Леля няма никакво чувство за време.

– Според съдебните заседатели не е така.

– Онази жена Греъм ги въртеше всичките на малкото си пръстче.

Е, може да не ги е въртяла, помисли си Броски, но наистина ги накара да повярват на версията на Джоуел. Малко адвокати биха извоювали оправдателна присъда за клиент, заподозрян в убийство, и то, след като е признал, че е бил в апартамента на жертвата и се е готвел да го ограби горе-долу по времето, когато е настъпила смъртта.

– Мразя Емили Греъм, но не съм я преследвал и не съм я снимал.

– Опитал си се да проникнеш в дома ѝ през онази нощ. И си носел нож.

– Исках да я изплаша. Исках да разбере колко е била изплашена мама, когато е видяла натрапника да взима ножа.

– Само да я изплашиш ли искаше?

– Не си длъжен да му отговориш, Нед – предупреди Хал Дейвис.

Кохлър не му обърна внимание и погледна Броски с непремигващи очи.

– Само щях да я изплаша. Исках да разбере какво е почувствала мама, когато е вдигнала поглед и е видяла...

Отново се разплака.

– Мама ми липсва – повтори той.

Дейвис потупа клиента си по рамото и се изправи.

– Доволен ли си, Марти? – попита той Броски и кимна на пазача да отведе Кохлър в отделението.

23.

Ник Тод на няколко пъти вдигаше слушалката, за да се обади на Емили Греъм, и всеки път я оставяше. "Ще я помоля да започне работа в кантората по-рано от уговорения срок, като наблегна колко много дела са се натрупали и затова имаме нужда от нея – помисли си той. – После, щом се поя ви, аз изчезвам."

Не, прецени той. Не е честно да постъпи така и определено не е честно да ѝ разкрие плановете си, преди да е говорил с баща си.

В петък сутринта Уолтър Тод звънна на сина си по вътрешния телефон.

– Говори ли с Емили Греъм?

– Още не.

– Нали щеше да отскочиш, за да поговориш лично след ден-два?

– Точно така ще направя. – Ник се поколеба, преди да продължи: – Искаш ли да те почерпя един обяд?

От другата страна на линията също последва колебание.

– Нали имаме отворена фирмена сметка в няколко ресторанта?

– Имаме и в "Четирите сезона". Но този път аз черпя татко.

Тръгнаха заедно по авеню "Парк" към Петдесет и втора улица. Съгласиха се, че затопленият мек въздух действа приятно след студената, дъждовна седмица. Да, пролетта определено идва, бяха единодушни и двамата.

Обсъдиха стоковия пазар. Никой не знаеше накъде ще тръгнат нещата с компютрите.

Говориха и за вестниците във връзка със събитията в Спринг Лейк.

– Ще ми се да удуша хората, които превръщат трагичната смърт на млада жена в сензационно медийно събитие – възмути се Уолтър Тод.

Както обикновено в "Четирите сезона" беше пълно с познати лица: бивш президент водеше задълбочен разговор с известен издател; бивш кмет седеше на обичайната си маса. Ник разпозна директори на театри и телевизионни компании, изтъкнати писатели и бизнесмени – типичната обедна тълпа на известните и богатите.

Спряха до няколко маси, да поздравят приятели. Ник трепна, като баща му с гордост го представи на пенсионирал се съдия:

– Моят син и партньор...

Ала когато седнаха в предпочитания си салон и поръчаха шампанско, той пристъпи направо към въпроса:

– Е, Ник, какво те тормози?

За Ник бе истинска мъка да види стягащите се мускули около гърлото на баща му, проблясването на гняв в очите, болката, която се появи в изражението му, докато слушаше плановете на сина си.

Най-накрая Уолтър Тод преглътна и заяви:

– Значи това било. Доста важно решение, Ник. Дори да получиш работа в кабинета на министъра на правосъдието, няма да имаш сегашната си заплата, нали знаеш?

– Знам и не съм чак такъв идеалист, че да не ми липсват големите пари.

Отчупи парче от хляба и го натроши между пръстите си.

– Даваш ли си сметка, че ролята "ръка на закона" не означава само да пъхаш лошите зад решетките? Не е изключено да се наложи да преследваш и такива, които би предпочел ди защитаваш.

– Ще се наложи да преглътна това нещо.

Уолтър Тод сви рамене.

– Очевидно се налага да приема решението ти. Дали съм щастлив? Не. Разочарован ли съм? Да. Откога започва този сценарий ала Дон Кихот?

"Определено цялата история ти е зверски неприятна – помисли си Ник, – но и не очаквах друго."

Салонният управител пристигна с менюто и изрецитира специалитетите за деня. Понеже отдавна работеше в ресторанта, им се усмихна благо.

– Винаги е удоволствие да видиш двамата господа Тод да обядват заедно.

Поръчаха; салонният управител се отдалечи и Уолтър Тод направи кисела физиономия.

– Закусвалнята в съда не се слави с добрата си кухня, Ник.

Беше истинска благодат, че баща му си е възвърнал обичайния остър тон.

– Е, защо от време на време да не ме каниш тук, да си хапвам прилично, татко.

– Ще си помисля. Вече говори ли по въпроса с майка си?

– Не.

– Тя се притеснява, че от доста време нещо те тормози. Ще се зарадва, че не е някаква тайнствена болест. И аз изпитвам облекчение, да ти призная.

Двамата мъже се спогледаха през масата – бяха направо огледални копия. Единствено тридесетте години разлика във възрастта слагаха отпечатък в неизбежния процес на стареенето: широки рамене, стройни, поддържани тела; по-възраетният имаше вече посивяла глава за разлика от пясъчната коса на сина; отделните линии по челото на Ник се бяха превърнали в дълбоки бръчки при баща му; решителни брадички; лешниковите очи на Уолтър Тод гледаха иззад очила – очите на Ник, по-живи на цвят, имаха по-скоро озадачено, отколкото строго изражение.

– Ти си адски добър адвокат, Ник, да не кажа най-добрият. След мен, разбира се. Когато се оттеглиш, в кантората ще зейне огромна дупка. Добри адвокати се намират, но адски добрите са голяма рядкост.

– Знам. Емили Греъм ще запълни празнината. Просто сърцето ми не е посветено на тази работа. Рано или късно щях да се проваля. Усещам го. А тя е пристрастена към професията. Все пак е редно да я уведомя, че работата ще бъде доста повече от очакваното, поне първоначално.

– Кога възнамеряваш да напуснеш?

– Веднага щом Емили Греъм е готова да поеме делата ми. Дотогава ще преместя нещата си в някой по-малък кабинет.

Уолтър Тод кимна. После попита:

– А ако се опъне и откаже да постъпи преди 1 май?

– Тогава, естествено, ще я изчакам.

"Няма да се опъне да постъпи по-рано – помисли си Ник. – Каквото и да ми струва, ще я убедя."

24.

Точно в осем сутринта в петък багерът започна да трещи и боботи. Докато правеше кафето, Емили погледна през кухненския прозорец и неволно потрепери при вида на всички унищожени цветя и декоративни храсти по моравата. И напоителната система ще отиде на кино, помисли си тя с въздишка.

Очевидно трябваше да отдели доста пари за ново благоустрояване на градината.

Е, така да бъде, помисли си тя, тръгнала с кафето нагоре, за да вземе душ и да се облече. Четиридесет минути по-късно се настани в кабинета, с втора чаша кафе в ръка и бележник върху дивана до себе си.

"Размисли върху моминството" оставаше неизчерпаем източник за описания и информация. Авторката Филис Гейтс продължила да посещава Спринг Лейк и през трите лета след изчезването на Маделин. През 1893 г. тя изразяваше в дневника ужаса си от вероятността Летисия Грег да се е удавила.

Летисия обожаваше да плува и бе доста дръзка. 5-ти август се оказа топъл и слънчев ден. Плажът бе претрупан с хора, а по водата пробягваха големи вълни. Летисия била сама вкъщи. Майка ѝ отишла на гости, а прислужницата се възползвала от обичайния си почивен ден. Липсвал банският на Летисия – затова повечето хора мислят, че е отишла да се поразхлади в океана.

Тъгата в квартала не е избледняла, макар да минаха години от изчезването на Маделин Шапли. Дори се чувства известен страх. Вълните не изхвърлиха тялото на Летисия. Има вероятност да е станала жертва на престъпление по пътя между тях и плажа.

Мама е станала страхотно бдителна. Не е склонна  да ме остави дори да се поразходя по улицата без придружител. Много ще се радвам, когато се върнем във Филаделфия в края на сезона.

Авторката продължаваше:

Помня как ние, младите, се събирахме на верандите и до безкрай обсъждахме какво ли се е случило с Маделин и Летисия. Сред младите мъже обикновено присъстваше и братовчедът на Дъглъс Картър – Алън Картър – както и Едгар Нюман. Винаги съм долавяла, че двамата ги свързва несподелена тъга. Та нали Едгар си падаше по Летисия, а всички виждахме колко е увлечен по Маделин Алън, макар, когато изчезна, тя да беше на път да се сгоди за Дъглъс. В компанията има и друг с доста мрачно настроение – Елен Суейн. Тя е най-добрата приятелка на Летисия и страшно ѝ е мъчно за нея.

По това време Хенри Гейтс, студент в Йейл, започна да идва все по-често. Вече бях решила да се омъжа за него, но, разбира се, по наше време младите дами се държаха доста въздържано и благоприлично. В никакъв случай не биваше да показвам, че изпитвам чувства към Хенри, докато не се убедя, че и той изпитва чувства към мен. Много пъти през годините сме се шегували по този въпрос. Като имаме предвид невъздържаното поведение на младите напоследък, и двамата сме съгласни, че периодът ни на ухажване беше доста по-привлекателен.

Тази книга е писана през 1938, помисли си Емили. Запита се какво ли би казала Филис Гейтс за ухажването и маниерите на младите от сегашното поколение.

На следващите страници авторката си припомняше случки от 1894 и 1895 г.; описваше и развитието на любовната ѝ история с Хенри Гейтс. Бяха споменати имена и на други млади хора.

Емили си записа всичките. Бяха все връстници на Маделин.

Дневникът завършваше с впечатления от 4 април 1896.

Ужасна трагедия. Миналата седмица Елен Суейн изчезнала в Спринг Лейк. Прибирала се вкъщи след гостуване при госпожа Картър, чието крехко здраве съвсем се влоши след самоубийството на Дъглъс – единственото ѝ дете. Сега вече се смята, че Летисия не се е удавила. И трите ми приятелки са станали жертва на престъпление. Мама реши да не наемаме къщурката, която обикновено взимаме за лятото. В никакъв случай нямало да ме изложи на опасност. Това лято ще ходим в Нюпорт. Но Спринг Лейк определено ще ми липсва.

В заключение авторката пишеше:

Мистерията около изчезванията стана причина през годините да плъзнат всевъзможни слухове. Останките от трупа на млада жена, изхвърлени край брега в Манаскуан, може да са били на Летисия Грег. Братовчедка на семейство Малард се кълне, че е видяла Елен Суейн в Ню Йорк, хванала под ръка привлекателен млад мъж. Някои хора повярваха на тази история, защото Елен не се радваше на особено щастлив живот у дома. Родителите ѝ бяха изключително строги и взискателни. Онези от нас, на които се доверяваше, знаехме за симпатиите ѝ към Едгар Нюман и никога не повярвахме, че е в състояние да избяга при някого в Ню Йорк.

Хенри и аз се венчахме през 1896. Десет години по-късно се върнахме в Спринг Лейк с трите си малки деца, за да се слеем отново с летните обитатели на сега станалия изключително моден курорт.

Емили затвори книгата и я остави на дивана. Сякаш бе пътувала във времето, даде си сметка тя. Изправи се и се протегна. Изведнъж осъзна колко дълго е седяла неподвижно. Изненада се, че е станало почти пладне.

"Глътка свеж въздух ще ме ободри" – реши тя. Отиде до входната врата, отвори я и излезе на верандата. Ефектът от комбинацията между ярко слънце и лек бриз вече личеше върху тревата и храстите: изглеждаха по-зелени, по-плътни, готови да избуят и да се разклонят. В края на следващия месец, прецени тя, ще мога да извадя нещата си на верандата. Ще бъде чудесно да се седи тук.

Двадесет и седем тръстикови предмета от първоначалната мебелировка още стояха опаковани в бившата конюшня, превърната на склад.

"Завили сме ги в найлон – ѝ каза госпожа Киернан, – но са поправени, възстановени и тапицирани с нови възглавнички. Дамаската, според мен, е съвсем същата каквато е била навремето."

Имаше пейки, столове, фотьойли и масички. Вероятно някои са били използвани на празничния обяд в чест на деветнадесетия – както се е оказало последен рожден ден на Маделин, помисли си Емили. И е възможно Маделин да е седяла върху някой от тези столове, докато е чакала Дъглъс Картър да ѝ донесе годежния пръстен.

Чувстваше се така близка с всички тях, мина ѝ през ума. Сякаш оживяха след онази книга.

Дори през една пряка въздухът от океана бе ароматен и неустоим. Прибра се неохотно, но установи, че не е готова да се посвети пак на четене.

Реши да иде на дълга разходка по крайбрежната алея, а после да хапне сандвич в града, преди да се прибере.

Два часа по-късно се върна освежена, с чувството, че главата ѝ се е избистрила. На телефонния секретар имаше две съобщения.

Първото, от Уил Стафорд, гласеше: "Позвъни ми, ако обичаш, Емили. Имам да ти казвам нещо."

Второто бе от Николас Тод.

"Трябва да те видя, Емили. Надявам се да ме сместиш някъде в програмата си за събота или неделя. Важно е да обсъдя някои неща с теб. Прекият ми номер е 212-555-0857."

Намери Стафорд в офиса.

– Говорих с госпожа Лорънс, Емили – съобщи ѝ той. – Кани те на обяда след възпоменателната служба. Казах, че възнамеряваш да присъстваш и на самата служба.

– Много мило от нейна страна.

– Иска да се запознае с теб. Защо да не те взема? Ще те придружа и на службата, и на обяда. Така ще имам възможност да те представя на някои хора от града.

– Добре би било.

– Чудесно. Значи утре към единадесет без двадесет.

– Ще те чакам. Благодаря.

Набра номера на Ник Тод. "Дано не са променили решението си да ме наемат" – помоли се тя трескаво. От това опасение настроението ѝ леко се помрачи.

Ник вдигна след първото позвъняване.

– Следим новините. Едва ли ти е приятно да се намираш в подобна обстановка. Надявам се да не си се разстроила дълбоко.

Стори ѝ се, че долавя известно напрежение в тона му.

– По-скоро съм тъжна, отколкото разстроена. Оставил си съобщение, че искаш да се видим. Да не би баща ти да е променил решението си във връзка с назначението ми?

Смехът му прозвуча спонтанно и развеселено.

– Нищо не е по-далеч от истината. Какво ще кажеш утре да обядваме или да вечеряме заедно? Или в неделя ти е по-удобно?

Емили премисли. Утре е възпоменателната служба, а после и обядът у семейство Лорънс. Трябва да приключи с онези книги и да ги върне на доктор Уилкокс, сети се тя.

– В неделя по обяд е по-добре. Ще разпитам за добро заведение и ще направя резервация.

В пет и половина човек от полицейския екип, копал двора цял ден, звънна на задната врата.

– Приключихме, госпожице Греъм. Няма други заровени трупове в двора.

Емили се изненада какво облекчение изпита. Дали пък не беше очаквала и останките на Летисия Грег и Елен Суейн да бъдат открити някъде наоколо?

Лицето, ръцете, а и дрехите на полицейския ветеран бяха покрити с кал. Изглеждаше уморен и замръзнал.

– Крайно неприятна история – отбеляза той. – Но сега поне част от приказките за преродения сериен убиец ще замрат.

– Определено се надявам.

Но защо имаше усещането, че нещата ще се влошават, запита се Емили, докато благодареше на полицейския офицер. После затвори и заключи вратата, за да прогони бързо спускащия се мрак.

25.

Обгражда ме чувство за опасност. Съвсем сходно с онова, което изпитвах, когато Елен Суейн започна да ме подозира за смъртта на Летисия.

И именно тогава пристъпих бързо към действие.

Оказа се необмислено – направо глупаво – да се консултирам с доктор Лилиан Мадън преди пет години. Какво съм си въобразявал? Не можех, естествено, да допусна да ме хипнотизира. Бог знае какво бих ѝ казал неволно, ако разкрия съзнанието си пред нея.

Просто ме завладя примамливата възможност да попадна директно в предишния си живот и затова се изкуших да я посетя.

Дали ще си спомни, че преди пет години пациент е поискал да го върне в 1891?

Възможно е, прецени той и го побиха тръпки.

Дали ще приеме, че разговор с пациент в кабинета ѝ, е защитен от лекарската етика?

Може би.

Или ще реши, че по-висшият ѝ дълг повелява да звънне в полицията и да съобщи: "Преди пет години мъж от Спринг Лейк ме попита дали съм в състояние да го върна чрез хипноза в 1891. Определено настояваше за годината. Обясних му, че ако не е живял по онова време, ми е невъзможно да го направя."

Представяше си доктор Мадън с интелигентните ѝ очи, които не се откъсваха от него. Тя не само приемаше предизвикателството му, но проявяваше и любопитство.

Именно поради любопитство умря Елен Суейн, сети се той.

"После – може да продължи доктор Мадън пред полицията – се опитах да хипнотизирам пациента. Той се раздразни силно и веднага напусна кабинета. Сигурно не е важно, но ми се стори редно да ви информирам. Казва се..."

Трябваше да попречи на доктор Мадън да направи това съобщение! Не можеше да си позволи този риск.

Подобно на Елен Суейн тя съвсем скоро щеше да научи, че всяко опознаване на личността ми е опасно, помисли си той. Дори фатално.

Събота, 24 март

26.

– През живота си не съм чела подобни разюздани глупости – възмути се Рейчъл Уилкокс и захвърли сутрешния вестник на масата. – Преродил се сериен убиец! За Бога, онези от медиите да не би да си въобразяват, че сме готови да повярваме във всичко?

От много години Клайтън и Рейчъл Уилкокс, абонирани за двете издания – "Ашбъри парк прес" и "Ню Йорк таймс" – ги получаваха всекидневно.

В момента той четеше "Ашбъри парк прес".

– Във вестника ясно пише, че въпросът дали не става дума за прероден сериен убиец е бил зададен на прокурора в четвъртък. Никъде не прочетох "Ашбъри парк прес" да твърди, че такова нещо е възможно.

Тя не му отговори. Нищо изненадващо, рече си Клайтън. Настроението на Рейчъл е отвратително, откакто детектив Дъгън звънна в четвъртък следобед. Тя се готвеше да излиза, а той подбираше книгите за Емили Греъм. Рейчъл побесня от предложението хората, присъствали на тържеството в дома на семейство Лорънс вечерта, преди да изчезне Марта, да бъдат събрани отново заедно, а после полицията да ги разпитва. За пореден път.

– Какво нахалство! – беснееше тя. – Да не си въобразяпа, че изведнъж някой ще рухне и ще направи самопризнания или ще посочи някого с пръст?

Клайтън Уилкокс изпитваше мрачно задоволство, че на Рейчъл и през ум не ѝ минаваше вероятността някой да смята именно нея за евентуално заподозряна за смъртта на Марта.

Изкушаваше се да ѝ обърне внимание на този факт и да добави: "Рейчъл, ти си изключително силна жена. Изпълнена си с гняв, който само чака да се отприщи. Инстинктивно не харесваш красивите млади жени с дълги руси коси и не е нужно да ти казвам защо."

Дори след двадесет и седем години от време на време тя го тормозеше за онази отдавнашна история с Хелен. Рейчъл бе права, че през онзи период тя имаше заслуга за спасяване на академичната му кариера. Когато слухът плъзна из колежа, той самият загуби самообладание. Рейчъл се нахвърли с остри думи върху преподавателя, пръв разпространил клюката. Нещо повече – тя излъга, за да прикрие съпруга си, когато друга колежка спомена, че е зърнала Клайтън в хотел с Хелен.

Той се бе наслаждавал на академичната си кариера. Продължаваше редовно да сътрудничи на научни издания и се радваше на уважението на академичния свят.

Нито Рейчъл, нито друг от колежа "Енок", слава Богу, не знаеше истинската причина за преждевременното му пенсиониране като ректор там.

Клайтън бутна стола назад и се изправи.

– Възпоменателната церемония положително ще бъде добре посетена – обяви той. – Предлагам да тръгнем в десет и половина, за да си намерим места.

– Доколкото си спомням, уточнихме това снощи.

– Май да.

Тръгна да се скрие в кабинета си, но въпросът ѝ го закова на място:

– Ти къде ходи снощи?

Бавно се извърна към нея.

– След като гледахме новините, се опитах да поработя върху романа, но ме заболя глава. Излязох на дълга разходка, която – сигурен съм, че с радост ще чуеш – свърши работа. Прибрах се вкъщи в значително по-добра форма.

– Теб те заболява глава в доста странни часове, не намираш ли, Клайтън? – подхвърли Рейчъл и отвори "Ню Йорк таймс".

27.

Уил Стафорд искрено възнамеряваше да закуси с овесени ядки вместо с обичайните пържени яйца и бекон или наденички в палачинки.

"Защо въобще държа подобни продукти в хладилника" – питаше се той час по-късно, докато въртеше педалите на статичното колело и правеше сутрешните си упражнения в домашния си гимнастически салон, а сега, все още по анцуг, си приготвяше в кухнята бъркани яйца с наденици.

Докато се хранеше, четеше "Ню Йорк поуст". Авторите се бяха консултирали с преподавател по парапсихология от Ню Йорк относно възможността сериен убиец, живял в края на деветнадесети век, да се е преродил.

Парапсихологът отхвърляше идеята някой да се връща точно със същата идентичност – било то криминално настроена или не. Понякога обаче, обясняваше той, се повтаряли физически характеристики, както и някой вроден, почти мистичен, напълно развит талант се проявявал в новата личност. Моцарт, например, бил музикален гений още на тригодишна възраст. Най-вероятно емоционален багаж от предишен живот е причина на определени хора да им се налага да се справят с привидно необясними емоционални проблеми или мании.

В друга статия се говореше за възможността убийството на Маделин Шапли през 1891 г. да е дело на Джак Изкормвача. Времето съвпадаше. Така и никога не е бил заловен, но бруталните му престъпления в Англия са спрели внезапно и винаги се е ширила теорията за емиграцията му в Ню Йорк.

Трета статия предпазливо напомняше на читателите, че макар и други две млади жени да са изчезнали от Спринг Лейк около 1890 г., няма категорични доказателства за убийства.

Уил поклати глава; изправи се и по навик, станал му втора природа, отнесе чиниите до мивката и започна грижливо да оправя кухнята. Погледна в хладилника да провери достатъчен ли е запасът от сирене.

Следобед, когато Дъгън събере всички в дома му, определено няма да е светско събиране, прецени той, но ще поднесе сирене и солени бисквитки заедно с малко вино или кафе.

Замисли се дали да покани Емили Греъм да вечеря с него. Да, щеше да я придружи до черквата и на обяда в дома на семейство Лорънс, но си даде сметка колко силно желае да прекара известно време насаме с нея.

Много интересна и привлекателна жена.

Защо да не предложи той да сготви вечерята? Да се изфука, мина му през ума. В четвъртък, по време на обяда, Натали се пошегува, че хората наоколо копнеят да ги покани на нечеря.

"Дяволски добър готвач съм – рече си той. – И още по-точно – дяволски добър главен готвач!"

Влезе във всекидневната да се убеди, че всичко е на място. На стената до вратата към слънчевата веранда висеше снимка на къщата във вида ѝ, когато я купи: счупени кепенци, разрушена веранда, олющена боя по прозорците и фасадата. Вътре не беше по-добре, ако не и по-лошо.

Нае строители за грубата работа. Останалото свърши сам. Отне му години, но му донесе огромно удовлетворение.

Представляваше не особено голяма постройка; от онези, за които пишат "ранен период; семпла сграда, подходяща за целогодишно обитаване". Забавляваше го фактът, че по-претенциозните постройки бяха изчезнали. На местния пазар за недвижими имоти постоянно търсеха къщи като неговата.

Телефонът иззвъня. Уил отговори с дружелюбен поздрав, но щом разбра кой се обажда, стисна здраво слушалката.

– Добре съм, татко – отвърна той суховато. – Ти как си?

Никога ли няма да разбере посланието, запита се той, докато слушаше как с потреперващ глас баща му обяснява колко бързо се възстановява от последната химиотерапия и очаква да се видят скоро.

– Мина много време, Уил – отбеляза старецът. – Прекалено много.

След дълги колебания бе приел да вечеря с него в Принстън миналата година. Тогава баща му направи опит да се извини за годините, когато не го потърси нито веднъж.

– Не бях до теб, когато имаше нужда от мен, синко – отбеляза той. – Притеснявах се за работата си, за службата. Знаеш как става.

– И аз самият съм доста зает, татко – заяви Уил сега.

– О, жалко. Тогава може би след месец? С удоволствие бих видял къщата ти. Прекарахме някои чудесни мигове в Спринг Лейк, когато майка ти, аз и ти отсядахме в "Есекс и Съсекс".

– Трябва да тръгвам, татко. Довиждане.

Както винаги след обаждане на баща му, и сега парещата болка от миналото прониза Уил. Кротко изчака мъката да отмине, после се качи бавно по стълбището, за да се облече за възпоменателната служба в чест на Марта Лорънс.

28.

Робърт Фрейз се върна вкъщи от ранното сутрешно тичане. В кухнята съпругата му вече се справяше с обичайната си оскъдна закуска: плодов сок, кафе без захар и едно-единствено парче препечена филия без масло.

– Рано си станала – коментира той.

– Чух те да се движиш и не успях да заспя повече. Честна дума, Боб, снощи имаше кошмари. Наложи се да те будя. Помниш ли?

Дали помни? Думата започваше да го плаши. Напоследък пак се случваше. Бели петна в съзнанието – губеше му се какво е правил в продължение на няколко часа или дори цял следобед. Точно както миналата нощ. Тръгна от ресторанта с колата към къщи някъде около единадесет и половина. Прибра се едва в един. Къде ли е бил цял час, запита се той.

Предишната седмица забеляза, че е облечен с нещо, което никак не помнеше кога е сложил.

Обезпокоителните състояния се появиха за пръв път през тийнейджърските му години. Отначало започна да ходи насън, после настъпиха периоди, за които нямаше спомен какво е правил и не успяваше да се сети къде е бил.

Никога пред никого не спомена за това. Не искаше да го смятат за откачен. Не беше трудно да го скрие. Майка му и баща му, постоянно отдадени на себе си и кариерата си, настояваха да се облича прилично, да се държи възпитано и да получава добри бележки в училище. Иначе не даваха и пет пари какво прави.

От най-ранна детска възраст страдаше от безсъние. Три часа сън му бяха предостатъчни. Понякога четеше до късно през нощта; друг път си лягаше, а после ставаше и отиваше долу в библиотеката. Ако имаше късмет, задремваше над някоя книга.

В колежа тези случаи се поразредиха, а после за дълго изчезнаха напълно. Но през последните пет години отново се появиха и сега зачестяваха.

Знаеше какво ги причинява: ресторантът – най-колосалната грешка в живота му. Изцеждаше всичките му пари. Именно стресът го тласкаше отново към моментите на безпаметност.

Това трябва да е обяснението, реши той.

Дори с Натали не сподели, че преди три месеца обяви ресторанта за продан. Знаеше, че всеки ден ще го разпитва дали се е появил купувач, а ако няма, защо никой не се интересува от обекта. А после ще запее старата песен за лудостта въобще някой да го купува.

Вчера следобед се обади брокерът по недвижими имоти. Имали запитване от името на Дом Бонети, който някога държеше "Перка и хриле" – четиризвездно заведение в северната част на Ню Джърси. По-късно Бонети го продаде, премести се в Бей Хед и сега разполагаше с прекалено много свободно време. Всъщност се оказа нещо повече от запитване. Щял да предложи цена.

"Ще се оправя веднага щом продам заведението" – обеща си Фрейз.

– Възнамеряваш ли да си налееш кафе, или ще стоиш там и ще държиш празната чаша, Боби? – попита Натали весело.

– Май ще си налея.

Съзнаваше, че на Натали започва да ѝ писва от настроенията му, но обикновено не мърмореше. Изглеждаше прелестно дори с невчесани коси, разпилени по раменете, без никакъв грим и само по старата плюшена роба, която той ненавиждаше.

Наведе се и я целуна по темето.

– Спонтанен жест на привързаност. Такова нещо не се е случвало от доста време – възкликна тя.

– Знам. Просто напоследък съм под голямо напрежение.

– Реши да ѝ каже за евентуалната оферта. – Обявих "Курортист" за продан. Възможно е да се е появил купувач.

– Боби, това е фантастично! – Скочи и го прегърна. – Ще си възстановиш ли парите?

– По-голямата част, ако се попазаря за цената.

Дори докато изричаше тези думи, Боб Фрейз съзнаваше, че говори врели-некипели.

– Тогава обещай ми веднага след това да продадеш тази къща и да се пренесем в Манхатън.

– Обещавам.

"И аз искам да се махна оттук – помисли си той. – Трябва да се махна."

– Редно е да тръгнем по-рано за възпоменателната служба. Не си забравил за нея, нали?

– Не съм.

"А после – продължи той наум – отиваме в дома на семейство Лорънс, където не съм бил от вечерта, когато толкова дълго разговарях Марта. След това отиваме в къщата на Стафорд – там Дъгън ще ни разпитва какво сме правили рано сутринта след тържеството."

И двете предстоящи посещения му бяха еднакво неприятни. Проблемът бе, че си спомняше тържеството, но не и какво е последвало. Рано на другото утро изпадна в състояние на безпаметност. Помнеше от момента, когато вече се къпеше под душа в банята: ръцете му бяха мръсни, а по джинсите и тениската имаше залепнала пръст.

Въпросната сутрин планираше да поработи в градината. Нямаше друго хоби, а това винаги го успокояваше.

"Несъмнено съм работил в градината през онази сутрин – повтори си той за пореден път, тръгнал да се облече за възпоменателната служба в чест на Марта Лорънс, – и именно това ще кажа на Дъгън."

29.

Както обеща, в събота сутринта Уил Стафорд пристигна точно в единадесет без двадесет, за да вземе Емили. Тя го чакаше долу, а чантата и ръкавиците ѝ лежаха върху масичката в антрето.

Остана доволна, че е донесла в Спринг Лейк новия си костюм на черни и бели карета, защото повечето от другите ѝ дрехи тук бяха определено неофициални.

По отношение на облеклото Уил явно страдаше от същите скрупули като нея. За приключването на сделката миналата сряда беше със спортно сако. Днес тъмносиният му костюм е, бялата риза и мека синя връзка напълно отговаряха за случая.

– Изглеждаш прекрасно – подметна тихо той. – Само ми се ще да отивахме на друг тип събиране.

– И на мен.

Той посочи към задната част на къщата.

– Строителите вече запълват ямата, а? От полицията дополни ли са, че не се откри нищо друго?

– Да.

– Е, слава Богу поне за това. Да вървим. – Докато Емили взимаше чантата си и пускаше алармата, Уил Стафорд се усмихна. – Защо постоянно оставам с впечатлението, че те карам да бързаш? Онзи ден настоях да дойдем тук за окончателния оглед веднага след закуската. Ако знаеше какво ще се случи, щеше ли да се откажеш от покупката?

– Ако щеш вярвай, но не съм разсъждавала за това.

– Това е добре.

Докато слизаха по стълбите, я хвана за лакътя и Емили изпита усещане за емоционална и физическа сигурност.

Последните няколко дни бяха ужасни, припомни си тя. Вероятно бе по-изтощена, отколкото си даваше сметка.

А и не само това, прецени, докато Уил ѝ отваряше вратата на колата, за да се качи. Обзело я бе някакво налудничаво чувство, че възпоменателната служба не е само за Марта Лорънс, но и за Маделин.

Уил подкара, а тя сподели настроението си и добави:

– Не ме напуска усещането, че съм воайор, защото ще присъствам на възпоменателна служба за непознато момиче. Отначало доста се притеснявах, но сега ми се струва по-различно.

– В какъв смисъл различно?

– Вярвам в отвъдния живот, в съществуването на Рая. Ще ми се да мисля, че двете млади момичета – вероятно страшно изплашени през последните моменти от живота си, – убити в интервал от сто години, а телата им – заровени в моя заден двор, най-после са заедно. Ще ми се сега вече да са в безоблачно място, пълно със светлина и спокойствие.

– А къде, според теб, е убиецът им сега? И каква ще бъде съдбата му един ден?

Емили се обърна и го погледна стреснато.

– Уил, нали имаш предвид убийци? Става дума за двама различни души.

Погледна я и се засмя.

– Господи, Емили, започвам да дрънкам като онези жалки драскачи от вестниците. Разбира се, че имам предвид убийци. Двама. Множествено число. Единият отдавна е мъртъв. А другият вероятно е някъде наоколо.

В продължение на няколко минути мълчаха – достатъчно, за да заобиколят езерото и черквата "Света Катерина" да се появи пред погледа им. Представляваше впечатляваща сграда. Емили знаеше, че е построена през 1901 г. от богаташ, като мемориал за починалата му седемнадесетгодишна дъщеря. Стори ѝ се изключително подходящо място за предстоящата служба.

Несекваща колона от коли приближаваше черквата и паркираше наоколо.

– Питам се дали убиецът на Марта е в някоя от колите, Уил – промърмори Емили.

– Ако е от Спринг Лейк, както смята полицията, едва ли ще му стиска да не присъства. Би било прекалено подозрително да не дойде и да не скърби със семейството.

Да скърби със семейството, повтори си Емили наум. Питаше се кой ли от приятелите на Маделин, с кръв по ръцете, е скърбял заедно с нейното семейство преди сто и десет години.

30.

В събота, в единадесет сутринта Джоан Ходжес тъкмо тръгваше към фризьорския салон, когато телефонът иззвъня. Обаждаше се сестрата на доктор Мадън – Естер – от Кънектикът.

Гласът ѝ звучеше угрижено:

– Джоан, Лилиан смяташе ли да ходи някъде този уикенд?

– Не.

– Опитах се да се свържа с нея снощи, към единадесет и половина. Не ми отговори и реших, че е отишла някъде с приятели след лекцията, но днес сутринта звънях два пъти и пак не ми отговаря.

– Понякога изключва телефона. За да не я преследват журналистите във връзка с разследването на убийството, сигурно е постъпила точно така. Ще се отбия в дома ѝ да се уверя, че всичко е наред.

Джоан се постара да говори бодро независимо от лошите си предчувствия.

– Не бих искала да те затруднявам...

– Нищо подобно. Ще бъда с колата там след петнадесет минути.

Забравила напълно за часа си във фризьорския салон, Джоан подкара с максималната скорост, която си позволяваше. Тежестта в стомаха и стегнатото ѝ гърло издаваха паника, макар да се бореше да не я допуска. Имаше нещо ужасно не наред. Знаеше, че е така.

Къщата на доктор Мадън се намираше сред обширна морава на улица "Лоръл", на три преки от океана. Денят е толкова хубав, помисли си Джоан, докато поемаше по алеята. Моля те, Господи, нека се окаже, че е излязла на дълга разходка. Или да е забравила да включи телефона.

Докато приближаваше къщата, Джоан забеляза спуснатите щори в спалнята; вестникът лежеше на верандата. С треперещи ръце заровичка в чантата за ключа от кабинета. Ако доктор Мадън е заключила междинната врата между кабината и останалата част от къщата си, ще намери резервния ключ в бюрото.

Пристъпи в малкия вестибюл. Поради ярката слънчева светлина не забеляза запалените лампи в кабинета на Лилиан Мадън. С изпотени длани и плитко, учестено дишане влезе в своя кабинет. Чекмеджетата с папките зееха отворени. Самите папки, извадени и изпразнени, се търкаляха по пода, а съдържанието им бе разпиляно наоколо.

Преодолявайки инстинкта си да побегне, Джоан влезе в кабинета на Лилиан Мадън.

Нададеният писък всъщност изразяваше изпълнено с агония страдание. Горната част от тялото на доктор Мадън, с изкривена настрани глава, лежеше върху бюрото. Стиснатите ѝ пръсти сякаш държаха нещо. Очите ѝ бяха отворени и изпъкнали, а разтворените ѝ устни все едно се опитваха да поемат дъх.

Около шията ѝ здраво бе стегната корда.

Джоан не помнеше как излезе тичешком от помещението, как слезе по стълбите на верандата, как прекоси моравата и се озова на тротоара. През цялото време не преставаше да пищи. Най-после отчасти дойде на себе си, вече заобиколена от съседите на Лилиан Мадън, наизскачали от домовете си поради истеричните ѝ писъци.

Колената ѝ поддадоха; обгърна я блажена тъмнина и изтри образа на убитата ѝ приятелка и работодателка. Миг преди да припадне обаче една мисъл се мерна в ума на Джоан: доктор Мадън вярваше, че хората, умрели от насилствена смърт, доста бързо се прераждат. Ако това е вярно, запита се, колко ли скоро тя ще бъде отново сред нас.

31.

Държат се превъзходно, помисли си Емили. Току-що пристигна с Уил Стафорд в дома на семейство Лорънс, където гостите, пристъпващи бавно в нещо като редица, изчакваха да поднесат съчувствията си в просторната всекидневна. По-възрастното семейство Лорънс – бабата и дядото на Марта – и двамата вече среброкоси, седяха с изправена стойка въпреки осемдесетте си години. Джордж и Аманда – родителите па Марта, – с двадесетина години по-млади, имаха вид на патриции. Кристин – другата им дъщеря, същинско по-младо копие на майка си – стоеше заедно със съпруга си до останалите роднини, поздравяваше гостите и приемаше съболезнованията.

Емили се възхити с какво достойнство и спокойствие се държаха по време на възпоменателната служба.

С Уил се бяха настанили на скамейката отдясно на опечаленото семейство и Емили ги виждаше добре. Макар сълзи да изпълваха очите им, по време на цялата служба не демонстрираха показност на чувства. Кристин, редом до родителите си, държеше на ръце новороденото бебе, кръстено на Марта. Докато казваше няколко думи за покойницата, една приятелка на Марта избухна в плач. Емили усети как и нейните очи се изпълват със сълзи. В този момент Аманда Лорънс се пресегна, взе бебето от Кристин и притисна силно главичката му към брадичката си.

"Целунах я, но тя не можеше да знае, че целувах всъщност нейната сестра, заспала вечен сън под натрупалия сняг" – Емили неволно си припомни тези стихове, докато наблюдаваше как Аманда Лорънс търси утеха в новородената си внучка, докато оплаква смъртта на дъщеря си.

Уил я представи. Веднага се сетиха коя е.

– Същото се е случило в твоето семейство преди четири поколения – уточни бащата на Марта. – Молим се за едно: да изправят пред съда човека, отнел живота на дъщеря ни.

– Не обръщаме внимание на глупостите за прераждането. Дали според теб със смъртта на Марта някой е целял да повтори трагедията с Маделин Шапли? – попита Аманда Лорънс.

– Точно така – увери я Емили. – Нещо повече, убедена съм, че някъде има писмено признание или описание на онази случка и днешният убиец го е открил. Издирвам стари книги и документи – опитвам се да сглобя картина за живота на Маделин и приятелите ѝ. Всичко, свързано с нея, ме интересува – дори и най-беглите впечатления на хората за нея.

Джордж и Аманда Лорънс се спогледаха и той се обърна към родителите си.

– Мамо, от баба имаше доста фотоалбуми и други предмети от онова време.

– О, да, скъпи. Всичко е в онзи шкаф на тавана. Баба ми по майчина линия – Джулия Гордън – беше страшно педантична. Всички снимки са надписани – дата и място на събитието, кои са присъствали. Да не говорим, че си е водила подробен дневник.

По-възрастната госпожа Лорънс погледна Емили въпросително.

Името на Джулия Гордън се срещаше често сред откъсите от дневника в "Размисли върху моминството". Тя бе връстница на Маделин.

– Ще ми разрешите ли да прегледам вещите в шкафа? – попита Емили тихо. – С риск да ви се стори нелепо, но смятам, че в миналото може да открием нещо, което да ни помогне днес.

Преди Аманда да отговори, Джордж Лорънс се обади решително:

– Ще направим всичко, което би помогнало да се открие убиецът на дъщеря ни.

– Емили...

Уил Стафорд я стисна леко за лакътя: напомняше ѝ за чакащите зад тях гости, които също искаха да разменят по някоя дума със семейство Лорънс.

– Да не ви задържам повече – извини се Емили припряно. – Удобно ли е да ви се обадя утре сутрин?

– Уил знае номера ни. Той ще ви го даде.

В трапезарията бе подреден студен бюфет. Маси и столове имаше и на остъклената задна веранда, която разширяваше площта на къщата.

С чинии в ръка тръгнаха нататък.

– Насам, Уил – подвикна глас. – Запазили сме ти място.

– Това е Натали Фрейз – обясни Уил, прекосявайки помещението.

– Елате при другите заподозрени – подхвърли Натали весело, когато се приближиха до масата. – Уточняваме показанията си, преди Дъгън да ни арестува.

При тези думи Емили трепна и безрезервно подкрепи жената със строг вид, седнала срещу Натали, която я скастри остро:

– С някои неща шега не бива, Натали.

Забележката ѝ ни най-малко не притесни Натали Фрейз.

– Опитвам се само да разведря обстановката, Рейчъл. Не съм искала да прозвучи обидно.

Доктор Уилкокс, четвъртият на масата, поздрави Емили дружелюбно и ѝ представи съпругата си Рейчъл, както и Боб и Натали Фрейз. Доста голяма разлика в годините им, отбеляза Емили наум. Колко ли време ще изкарат заедно? Не ѝ изглеждаше вероятно този брак да се задържи. Но знае ди човек? Някога беше готова да се обзаложи, че нейният ще бъде завинаги.

– Някои от книгите свършиха ли ти работа? – попита доктор Уилкокс.

– Доста.

– Разбрах, че си защитник по наказателни дела, Емили – обади се отново Натали Фрейз.

– Да.

– Питам се – ако някой от присъстващите бъде обвинен ни убийството на Марта, ще поемеш ли защитата му?

Обича да шокира, помисли си Емили, но същевременно набеляза как атмосферата на масата мигом се промени. Някои – а защо не и всички – не намират въпроса за забавен, прецени тя.

Опита се да отговори непринудено.

– Адвокат съм наистина, но ако съм на мястото на убиеца, бих потърсила местен юрист.

Преди да си тръгнат, Уил я запозна с доста хора – повечето постоянни обитатели на градчето. Емили се почувства уютно сред тях; сякаш от поколения и нейното семейство си пазеше мястото сред обитателите на Спринг Лейк. Семейство Лорънс бяха строили къщата си през 1880 година. Дали семейство Шапли им е гостувало, запита се тя.

Побъбриха малко с Джон и Каролин Тейлър, близки приятели на Уил, които се поинтересуваха играе ли тенис.

В съзнанието ѝ се мерна картина как в клуба в Олбани стои до Гари и посреща топката.

– Да, играя.

– Членуваме в тукашния тенис-клуб. През май откриваме сезона. Ела някой път да обядваш там с нас и си донеси ракетата – покани я Каролин Тейлър.

– С удоволствие.

От разговора разбра, че Каролин държи детска градина наблизо – в Тинтън Фолс, а Джон е хирург в болницата. Веднага ѝ се прииска да опознае по-добре тези хора.

Вече си тръгваха, когато – с известно колебание – Каролин Тейлър каза:

– Дано си даваш сметка, че всички в тази стая – в цялото градче – съжаляват за толкова лошите неща, които ти се случиха през последните няколко дни. Исках да изразя мнението на всички. – После добави: – От четири поколения ние сме свързани със Спринг Лейк. Моя далечна братовчедка – Филис Гейтс – е написала книга за живота си тук през 1880-1890 г. Била е много близка с Маделин Шапли.

Емили се вторачи в нея.

– Снощи изчетох книгата ѝ от кора до кора.

– Филис починала в средата на 40-те години; тогава мама е била невръстно девойче, но въпреки голямата разлика във възрастта са били доста близки. Филис често водела мама на пътешествия.

– Разправяла ли е на майка ти за Маделин?

– Да. Днес говорих с мама по телефона. Обсъдихме, естествено, и всички събития тук през последните дни. Доколкото мама си спомня, Филис била сигурна, че Дъглъс Картър е убил Маделин, макар че не е искала да го напише в книгата си. Той не ѝ ли е бил годеник, или бъркам нещо?

32.

Томи Дъгън присъства на възпоменателната служба в "Света Катерина" заедно с Пийт Уолш. През цялото време бесня вътрешно, защото бе убеден, че убиецът на Марта е в черквата, но се бе присъединил към молитвите за Марта с овладяно и подобаващо тъжно изражение.

"Ще те открия – закле се Томи по адрес на убиеца, – и ще избърша крокодилските ти сълзи."

След службата възнамеряваше да се върне в кабинета си и да изчака до събирането при Уил Стафорд. Но в управлението провериха с Пийт съобщенията и научиха за смъртта на доктор Лилиан Мадън.

Петнадесет минути по-късно се озова на местопрестъплението, следван по петите от Пийт. Хората от съдебна медицина оглеждаха на място трупа, а местните полицаи охраняваха отвъд кордона.

– Според тях смъртта е настъпила някъде между десет и единадесет снощи – обясни Франк Уилет, началник на полицията в Белмар. – Не е бил крадец, спипан на място, това ви го казвам със сигурност. В спалнята има пари и бижута. Не са докоснати. Убиецът е търсил нещо в кабинета ѝ.

– Доктор Мадън държала ли е опиати тук?

– Никакви. Тя има научна степен по психология, не е общопрактикуващ лекар. Нападателят може и да не го е знаел, разбира се, но... – Сви рамене и продължи: – Секретарката Джоан Ходжес я открила. После хукнала навън и припаднала. В момента се грижат за нея. – Кимна към отворената врата, през която се виждаха жилищните помещения от другата страна на вестибюла. – Защо не поговориш с нея?

– Точно това възнамерявам.

Лекар от линейката и полицай от Белмар с бележник в ръка стояха до Джоан Ходжес, отпуснала се върху камара възглавници на леглото в спалнята за гости.

– Не желая да ходя в болница – чуха протестите ѝ Дъгън и Уолш, влизайки в стаята. – Ще се оправя. Всичко е от шока, че я открих... – Гласът ѝ секна; по страните ѝ се стичаха сълзи. – Ужасно е – прошепна тя. – Защо са постъпили така с нея?

Томи Дъгън погледна полицая от Белмар – познаваше го бегло.

– Вече разговарях с госпожа Ходжес – обясни ченгето.  Сигурно и ти имаш въпроси.

– Така е.

Томи придърпа стол, седна до леглото и се представи.

Изрази съчувствено тъгата и шока си и започна внимателно да разпитва Джоан.

Веднага стана ясно, че Джоан Ходжес има определено мнение за причината за убийството на Лилиан Мадън.

Гласът ѝ ставаше по-уверен, а гневът се примесваше с мъката.

– Наоколо броди сериен убиец и вече наистина започвам да си мисля, че онзи, който е живял около 1890 година, се е преродил. В четвъртък и цял ден вчера журналистите не спряха да измъчват по телефона доктор Мадън с въпроси какво е нейното мнение по случая.

– Да не искате да кажете, че е възможно да го е познавала! – попита Томи Дъгън.

– Не знам какво искам да кажа. Но не беше изключено да спомене нещо, което да помогне на полицията да го открие. Имах лошо предчувствие за снощната лекция на доктор Мадън. Предложих ѝ да я отмени. Може някой да я е проследил до дома ѝ.

Ходжес има право, помисли си Томи. Какво би попречило на убиеца безпрепятствено да присъства на лекцията?

– Джоан, видяла сте разхвърляните досиетата на пациентите. Убиецът очевидно е търсел нещо конкретно – например собственото си досие. Сещате ли се за пациент на доктор Мадън, който да я е заплашвал? Или някой толкова психически неуравновесен, че да се е настроил по някаква причина срещу нея?

Джоан Ходжес отметна разпиляната по челото си коса. "Щях да ходя да си правя кичури" – сети се внезапно. С цялата си душа желаеше часовникът да се върне назад и денят да протече както бе запланувала: в момента да си купува нова рокля – щеше да я облече по случай втората сватба на най-добрата си приятелка.

Доктор Мадън, помисли си тя. Пациентите я обожаваха. Беше толкова мила, проявяваше такова разбиране. О, да, някои преставаха да идват, но това се случва при всички психотерапевти. По мнението на доктор Мадън има хора, които просто искат да споделят неподходящото си поведение, а не да осъзнаят как да го променят.

– Не се сещам някой да би искал да причини зло на доктор Мадън – заяви тя на Том. – В дъното на тази история е серийният убиец. Знам го. Изплашил се е, че тя си е спомнила нещо за него.

В това има логика, ако ѝ е бил пациент по някое време, помисли си Том.

– Джоан, освен в досието, къде още се отбелязва името на пациента?

– В дневника за предварително записване на часове и в компютъра.

Томи Дъгън стана.

– Джоан, ще открием този тип. Обещавам ви. Вашата задача е да започнете да се съсредоточавате върху пациентите. Ако ви хрумне нещо странно за някой, независимо колко незначително ви изглежда, звъннете ни веднага, става ли?

Остави визитка върху шкафчето до леглото.

С Пийт се върнаха в лекарския кабинет – екипът точно изнасяше найлоновия чувал с трупа на доктор Лилиан Мадън.

– Приключихме тук – съобщи шефът на съдебната лаборатория. – Съмнявам се да открием нещо полезно за вас. Тоя тип е бил достатъчно умен – носил е ръкавици.

– Вероятно в папките е намерил каквото е търсил – добави Уилет. – Шкафовете с досиетата на пациентите са в частния кабинет на лекарката, а ключът е пъхнат в ключалката. Убиецът или го е открил в най-горното чекмедже на бюрото на доктор Мадън, или тя вече го е била поставила там.

– Често ли е работила до късно през нощта? – попита Пийт Уолш.

– Снощи доктор Мадън е изнесла лекция в колежа. Когато се е прибрала, вероятно първо е отишла в кабинета. Палтото и чантата ѝ са в приемната. Какво ли е било толкова важно? Очевидно е седяла зад бюрото, когато е била убита. Сигурно въобще не е чула натрапника.

– Как е влязъл?

– Няма следи от насилени врати или прозорци. Допускам, че е имало отворен прозорец. Алармата беше изключена.

– Бил ѝ е пациент – обяви Томи убедено. – Например някой, който в състояние на хипноза е казал прекалено много неща и се е разтревожил. Иначе защо ще рови в папките? Ако е бил пациент, името му ще фигурира в дневника за предварително записване на часове. Така каза Джоан Ходжес.

– Опитал се е да изтрие данните от компютъра – уточни Уилет.

Томи кимна. Не се изненада.

– Ако не е проникнал до хард диска, надявам се да ги възстановим.

– Ще ви помогна – обади се последвалата ги все така смъртнобледа Джоан Ходжес.

Час по-късно вече силно раздразненият Томи Дъгън не се съмняваше в един факт: убиецът на Лилиан Мадън е бил неин пациент някъде през последните пет години. От този период липсваха всички дневници с предварително записани часове; липсваше и документацията, водена от Джоан Ходжес, и личните книжа на доктор Мадън.

Джоан изглеждаше на края на силите си.

– Ние трябва да вървим, а вие най-добре се приберете вкъщи – посъветва я Томи. – Пийт ще ви откара. – Обзе го странно безпокойство. – Откога работите за доктор Мадън, Джоан?

– Следващата седмица ще станат шест години.

– Доктор Мадън обсъждаше ли пациентите си с вас?

– Никога.

Томи прекосяваше Белмар след колата на Джоан, питайки се дали убиецът на доктор Мадън няма да реши, че секретарката ѝ е била и нейна довереница.

Ще поискам от местните полицаи да държат жилището ѝ под око, реши той. Стисна здраво волана, защото изведнъж изпита примитивната потребност да удари нещо с юмрук.

– Бил съм до убиеца – просъска той. – Усещал съм присъствието му. Просто не съм в състояние да посоча кой е.

33.

Марти Броски от Олбани, Ню Йорк, не познаваше Томи Дъгън от окръг Монмаут, Ню Джърси, но двамата бяха сродни души – детективи до мозъка на костите си, които тръгват да разследват престъпление с упорството на хрътка.

Имаше и друго общо между тях. Осенеше ли ги онова почти мистично усещане за нещо нередно в едно престъпление – пък било то и привидно задоволително разрешено, – не намираха покой, докато не преразгледат всяка подробност, за да открият несъответствието.

Съобщението на Емили Греъм по телефона, че някой пак с пъхнал снимка под вратата ѝ в Спринг Лейк обезлокои дълбоко Марти Броски.

Беше сигурен, че като е заловил преследвача ѝ Нед Кохлър, го е лишил от възможността да я убие. Но сега вече не бе така убеден.

В събота следобед, докато разхождаше със съпругата си Джейни лабрадора Рейнджър в парка близо до дома им в Троя, Марти ѝ довери тревогите си.

– Арестувахме Кохлър пред къщата на Емили Греъм, но той твърдеше, че възнамерявал само да я изплаши и нямал никакво намерение да влиза вътре.

– Тогава ти му повярва, Марти. Всички му повярваха. Осъдиха го, защото я е преследвал – напомни Джейни.

– Вчера обаче ми каза друго. Искал Емили да разбере колко уплашена е била майка му, преди да умре.

– Много мил тип.

– Пролетта наближава – отбеляза Марти, вдъхвайки дълбоко. – Ще е приятно пак да извадим лодката. – Направи гримаса и отново се върна към терзанията си. – Джейни, според последната версия Нед Кохлър се е върнал у дома и намерил майка си убита – от гърдите ѝ стърчал нож. Полудял. Взел я на ръце, изнесъл тялото от апартамента, крещял за помощ. Джоуел Лейк е бил в апартамента с цел грабеж. Истинско чудо е как така Емили Греъм му издейства оправдателна присъда по обвинението в убийство.

– Доколкото си спомням, съдебните заседатели повярваха на сестрата на Рут Кохлър. Тя се закле, че е говорила с Рут, след като някой беше видял Джоуел Лейк да напуска сградата.

– Не допусках да повярват на тези ѝ думи. Ако ме питаш, на старата жена може да се вярва колкото и на прогнозата за времето.

Джейни Броски се усмихна. Тя и Марти се влюбиха още в училище и се ожениха седмица след като завършиха гимназия. На четиридесет и девет години тя имаше три пораснали деца и четирима внуци – факт, който беше в пълно противоречие с обезоръжаващо младежкия ѝ вид. Сега следваше последна година в колежа "Сиена" – подготвяше бакалавърска степен. Марти получи такава след като посещава вечерни курсове през първите пет години от брака им.

Познаваше навика на Марти да изразява пълната си липса на доверие към нещо, като го сравнява с прогнозата за времето.

– Какво искаш да кажеш? Рут Кохлър вероятно е изненадала Джоуел Лейк, докато е ограбвал апартамента ѝ, и той е убиецът?

– Бях сигурен, че е така. Заловихме го на няколко преки от жилищната сграда. Още носеше вещите, откраднати от апартамента. Е, по него настина нямаше следи от кръв, но какво доказва това? Метнал е ножа по Рут Кохлър и той се бе забил в гърдите ѝ.

– А отпечатъци от пръсти?

– По време на обира Джоуел Лейк е носил ръкавици. Но както и да е – Нед Кохлър е унищожил всички улики: беше извадил ножа от гърдите на майка си и я беше изнесъл от апартамента в коридора. Всички повярвахме на разказа му, че като я е открил, е изпаднал в истерия.

Джейни Броски се наведе, взе пръчка и я метна на Рейнджър – той не криеше колко му се иска да играят с него.

Пръчката полетя нагоре и надалеч, а Рейнджър хукна да я гони с щастлив лай.

– Добър замах – похвали я Марти.

– Нормално. Е, обявихте Нед Кохлър за чудак, но и за скърбящ син, който преследва адвокатката, издействала оправдателна присъда за убиеца на майка му.

– Точно така.

– Да не би детективът всезнайко да е на път да признае, че е възможно да е направил погрешно заключение?

Рейнджър тичаше обратно към тях, с пръчката между иъбите.

Марти Броски въздъхна.

– Джейни, майка ти не те ли е учила да уважаваш съпруга си? Нед Кохлър е странен и лъже. След като го видях вчера, пече съм убеден, че е и убиец. Убиецът на майка си. И...

– Какво още? – попита Джейни.

– И е вероятно да не е преследвачът, превърнал живота на Емили Греъм в ад. Който е пъхнал снимката под вратата ѝ онази нощ, той е истинският преследвач. Говорих с полицията в Спринг Лейк. Помисли: някой я проследява оттук до Спринг Лейк, разбира къде е отседнала и кой е номерът на стаята ѝ; стои на плажа, фотографира я, проявява снимката и на следващата вечер я пъхва под вратата ѝ, докато полицай пази дома ѝ. За какво ти говори това?

– За маниакалност, дързост, лукавство.

– Точно така.

– Значи, който я е преследвал тук, не е имал нищо против да отскочи и до Спринг Лейк. Ако елиминираш Нед Кохлър, кой може да е?

– Джоуел Лейк например. Оправдаха го за убийството и получи лека присъда за обира. Пак кръстосваше улиците, когато започнаха да я преследват. Ще проверя и Гари Уайт.

– О, стига, Марти! Емили Греъм и Гари Уайт са разведени повече от три години. Чух, че е скъсал с Барбара не знам-коя си и налита на всички жени. Той е донжуан от висшата лига.

– Опита се да съди Емили Греъм за пет милиона долара – половината от печалбата ѝ, когато продаде акциите. Което, между другото, е най-мъдрата постъпка в живота ѝ. Напоследък цената им силно пада.

Стояха на мястото, където алеите в парка се пресичаха – винаги оттук поемаха към къщи. Инстинктивно се хванаха за ръце.

– Каква е следващата крачка, която ще предприемеш? – попита Джейни.

– Ще прегледам папката за убийството на Рут Кохлър, но от друга гледна точка – с предположението, че синът ѝ Нед е убиецът. И ще се захвана отново със случая с преследвача.

– Звучи ми разумно.

– Освен това ще предупредя Емили Греъм – добави Марти Броски мрачно.

34.

В три часа двадесет и пет души се събраха във всекидневната на Уил Стафорд. Хората от службата за тържества, също повикани тук, изглеждаха някак притеснени и в желанието си да изглеждат полезни, с радост се заловиха да пренасят столове от трапезарията, за да има къде да седнат всички, но донякъде тенденциозно поставиха пет за себе си малко настрани.

Томи Дъгън, най-важният от присъстващите, стоеше при камината. Оглеждайки групата, в съзнанието му се мярна трупът на доктор Лилиан Мадън. Нищо чудно в момента убиецът ѝ да се намираше в помещението. Тази мисъл едновременно го екзалтира и отврати.

Разполагаше обаче с една веществена улика – шала, заровен с трупа на Марта Лорънс. Само един да си спомни, че през онази вечер някой е носил сребрист шал, обшит с метални мъниста, и вече ще разполага със следа към убиеца.

– Благодаря ви, че откликнахте на молбата ни – започна той кротко. – Тук сме, защото вие сте последните, прекарали известно време с Марта Лорънс. Присъствали сте на тържеството в дома ѝ часове преди изчезването ѝ, когато – вече знаем – е била убита. През последните четири и половина години съм разговарял с всеки поотделно. Надявам се, събрани тук заедно, да си припомните нещо, което сте забелязали през онази нощ, но после сте забравили. Не е изключено Марта да е споменала, че ще се види с някого по-късно – вечерта или на следващия ден. Моля един по един да влизате в кабинета на Уил и да ми разкажете подробности от всички разговори, които сте водили с Марта през онази вечер, или разговори, които сте дочули тя да води с друг.

Направи пауза.

– Искам също да чуя от всеки какво точно е правил на следващото утро между шест и девет часа.

Томи обходи с очи стаята – интересуваха го реакциите. Робърт Фрейз явно беше бесен. Опънатата кожа върху високите му скули силно почервеня, а устните му се свиха в тънка, гневна черта. Твърдеше, че през въпросната сутрин е работил в цветните лехи, а съпругата му спяла. Понеже високи храсти заобикаляха къщата им, никой не го бе видял, за да потвърди алибито му.

Денис и Изабел Хюс, съседи на семейство Лорънс, съсредоточено бърчеха вежди. Видът и на двамата изразяваше готовност да помогнат. Тя е приказливка. Защо пък да не се сети нещо пропуснато досега, като гледа отново всичките, събрани заедно?

Помощник-началникът от службата за уреждане на тържества Рийд Търнър винаги го бе озадачавал. Около четиридесетгодишен, доста привлекателен, той се изживяваше като покорител на женските сърца. Томи забеляза, че в момента изглежда притеснен. Каква ли е причината?

Доктор Уилкокс пак се криеше зад философско изражение. Все така постъпваше, колчем Томи го бе разпитвал през последните четири и половина години. През онази сутрин бил излязъл на дълга разходка – това си призна, но не по крайбрежната алея, а из градчето. Възможно е да е така. Възможно е и да не е.

Госпожа Уилкокс. "Не бих искал да ѝ се изпречвам на пътя – помисли си Томи. – Изглежда доста непреклонна. Изразът ѝ в момента може да накара стрелките на часовник да спрат. Напомня ми на госпожа Орбах." Госпожа Орбах бе неговата учителка в пети глас. Приличаше на нея, но изглеждаше още по-свирепа, сякаш държеше томахавка в ръка.

Уил Стафорд – привлекателен ерген. Жените го харесват. Натали Фрейз доста пламенно го целуна, когато влезе. И то пред съпруга си. Дали Марта Лорънс е била увлечена по него, запита се Томи.

Присъстваха още четири двойки; всяка от съпругите определено си спомняше, че съпругът ѝ не е излизал рано през въпросната сутрин. Дали лъжеха, за да не падне някакво подозрение върху благоверните им? Нищо чудно.

Томи си представяше как всеки от тези мъже обяснява на съпругата си: "Значи ли, че заради десетминутната ми разходка рано сутринта, цялото градче трябва да се пита дали съм извършил убийство? По пътя не срещнах никого. Какво ще кажеш за версията, че въобще не съм излизал от къщата цяла сутрин?"

Госпожа Джойс. Наближаваше осемдесетте. Дългогодишна приятелка на по-възрастните Лорънс. След първоначалното разследване така и не му се удаде да поговори достатъчно с нея. Вече не поддържаше къща в градчето. Всяко лято отсядаше във "Вълнолома" за месец. Дойде специално за възпоменателната служба.

– Ами да започнем с вас, господин Търнър – предложи Томи. После се обърна към Пийт Уолш. – Готов ли си?

Бяха се разбрали как ще процедират. Нямаше да прилагат изцяло схемата за доброто и лошото ченге, но Пийт все пак щеше да седи зад гърба на онзи, с когото Томи разговаря, и да следи изявленията му в папката; ако установи несъответствие, ще се намесва.

Подобна техника винаги объркваше човек, решил да укрие нещо.

Освен всичко друго Томи смяташе да зададе на всеки два въпроса. Единият беше: "Да си спомняте някоя от жените да е носила през онази вечер сребрист шал, обшит с метални мъниста?" И другият: "Били ли сте някога пациент на доктор Мадън или да сте се консултирали с нея?"

Томи тъкмо прекосяваше стаята на път към кабинета, когато Робърт Фрейз го спря.

– Настоявам първо на мен да зададете въпросите си. В ресторанта ме чака работа, а в събота вечер е винаги по-натоварено. Вече го споменах по телефона онзи ден.

– Да, да.

Томи се изкушаваше да отхвърли молбата на Фрейз: "Провеждам разследване на убийство, господин Фрейз. От присъстващите вие най-неохотно сътрудничите. Какво точно криете?"

Вместо това каза:

– С удоволствие ще започна с вас, господин Фрейз. – Направи пауза и съобщи: – Извън правомощията ми е да наредя на когото и да било да остане, но за разследването е изключително важно всички да са тук, докато приключим с разговорите. Възможно е, след като изслушаме всички, да се наложи да повикаме повторно някого.

Първият час мина бавно. Всеки се придържаше към историята, разказана преди четири и половина години.

Никой не знаеше нищо за шала... Марта не бе споменавала какви са плановете ѝ за следващия ден... Никой не я бе видял да използва клетъчния си телефон...

После влезе Рейчъл Уилкок. Всяка фибра от изваяното ѝ тяло излъчваше гнева ѝ и неодобрението към всичко, което ставаше тук. Отговаряше на въпросите бързо и не особено словоохотливо.

– Говорих с Марта за по-нататъшното ѝ образование, защото знаех намеренията ѝ. Марта подхвърли, че вече се колебае дали да вземе степен по бизнеспрограма. Като администратор в "Чилингсуърт" – чудесен ресторант в Кейп Код – работата ѝ се сторила привлекателна. Изрази съмнение дали да не се откаже от по-нататъшно учене и да започне да печели.

– Преди не ми споменахте такова нещо – обърна ѝ внимание Томи.

– Ако всяка дума, разменена на светско събиране, се повтори, ще удавим света в тривиалности – сопна се Рейчъл Уилкокс и попита: – Има ли още нещо?

– Само един въпрос. Да сте забелязала онази вечер някоя дама да е носила сребрист копринен шал с метални мъниста?

– Аз носех такъв шал. Намери ли се?

Томи усети как дланите му се изпотяват. Клайтън Уилкокс, мина му през ума. Толкова ли е глупав да убие Марта с шала на съпругата си?

– Питате дали шалът е намерен, госпожо Уилкокс. Кога си дадохте сметка, че е изчезнал?

– Онази вечер беше доста топло, затова го свалих. Помолих съпруга си да го пъхне в джоба и не се сетих повече за него до следващия следобед, когато го помолих да ми го върне. Не беше у него. Намерен ли е?

– Спомена се, че нечий шал е бил загубен – отвърна Томи уклончиво. – Вие или доктор Уилкокс потърсихте ли го?

– Съпругът ми разбрал, че съм казала да го остави в чантата ми. Позвъни на семейство Лорънс да попита за шала, но те отвърнаха, че не са го виждали.

– Разбирам. – Спри да разпитваш в тази посока, нареди си Томи. Да чуем нейната версия. Разчитайки, че новината за убийството в Белмар още не е стигнала до ушите на присъствалите у семейство Лорънс, защото са дошли направо в дома на Уил Стафорд, попита: – Госпожо Уилкокс, познавате ли доктор Лилиан Мадън?

– Името ми звучи познато.

– Психиатър. Живее в Белмар.

– Води и курс по прераждането на душите в колежа на окръг Билмаут, нали?

– Да.

– Не мога да си представя по-голяма загуба на време.

Тя излезе от кабинета, а Томи Дъгън и Пийт Уолш размениха многозначителни погледи.

– Вкарай Уилкокс тук, преди да е успяла да говори с него – разпореди Дъгън.

– Веднага – увери го Пийт и изчезна във фоайето към всекидневната.

Погледнато отстрани, доктор Клайтън Уилкокс изглеждаше овладян и спокоен, но Томи се запита дали не надушва следата, убягвала му цял ден. Страх. Той има собствена миризма, която няма нищо общо с потните жлези. Клайтън Уилкокс не беше просто изплашен; той се намираше на ръба на паниката.

– Седнете, доктор Уилкокс. Искам да уточня някои подробности.

Старият сценарий, помисли си Томи: остави жертвата да се пържи на бавен огън, да изтръпва от въпросите, които се страхува да не ѝ зададеш. А започнеш ли да питаш, стомахът ѝ е свит и човекът не е на себе си.

Изясниха дали вечерта Уилкокс е говорил с Марта Лорънс.

– Разменихме обичайните думи за такъв род събирания. Знаеше за моята кариера като учен, интересуваше се кого познавам в университета "Тулейн" в Ню Орлиънс, където се бе записала. – Помълча и добави: – Много пъти сме го обсъждали с вас, господин Дъгън.

– Така е. А на следващото утро сте отишъл на дълга разходка, но не по крайбрежната алея и не сте срещнал Марта, нали?

– Вече многократно съм отговарял на този въпрос.

– Доктор Уилкокс, на онова тържество съпругата ви загуби ли шал?

– Да.

Томи Дъгън наблюдаваше как по челото на доктор Клайтън Уилкокс избиват капки пот.

– Помоли ли ви да го приберете?

Уилкокс изчака, преди да отговори.

– Твърди, че ми казала да го мушна в джоба си. Сигурен съм обаче, че ме помоли да го прибера в чантата ѝ на масичката в антрето. Точно това и направих и повече не съм мислил за шала.

– А на другия ден следобед, когато и двамата сте забеляиали, че го няма, позвънихте у семейство Лорънс да го потърсите?

– Не.

Пълно разминаване с думите на жена му, констатира наум Томи.

– Защо? Не беше ли редно да попитате дали шалът не е у тях?

– Господин Дъгън, разбрахме за липсата на шала, когато вече бяхме научили за изчезването на Марта. Настина ли допускате, че в такъв момент ще си позволя да безпокоя разтревоженото семейство?

– Казахте ли на съпругата си, че сте се обадили за шала?

– За да има мир, я уверих, че съм проверил.

– Последен въпрос. Доктор Уилкокс, познавате ли лично доктор Лилиан Мадън?

– Не.

– Бил ли сте някога неин пациент; консултирал ли сте се някога с нея?

Уилкокс сякаш се поколеба. После, с едва доловимо напрежение в гласа, отвърна:

– Не, не съм бил неин пациент и нямам спомен да сме се срещали.

Лъже, реши Томи

Неделя, 25 март

35.

В девет и петнадесет в неделя Николас Тод звънна на Емили.

– Уговорката ни за днес остава, нали?

– Естествено. В "Старата мелница" предлагали страхотни специалитети. Направих резервация за един часа.

– Чудесно. Ще бъда при теб в дванадесет и половина, ако ти е удобно. Между другото – надявам се да не съм те обезпокоил прекалено рано. Нали не те събудих?

– Вече ходих на църква и се върнах, а това е поне на километър. Отговорих ли на въпроса ти?

– Фукаш се. Хайде, опиши ми по-подробно как да стигна до къщата ти.

Емили затвори телефона и реши да прегледа спокойно за час-два сутрешните вестници. Предишния ден Уил Стафорд я върна с колата след обяда у семейство Лорънс; остана ѝ доста нреме преди лягане, което посвети на книгите от доктор Уилкокс. Искаше да му ги върне при първа възможност.

"Щом така акуратно ги сложи в торба от колежа "Енок" и ми предложи и аз да ги държа там, сигурно няма да си намери място, докато не си ги получи обратно" – усмихна се вътрешно Емили.

Освен това, призна тя пред себе си, желаеше събраната информация да се подреди в главата ѝ. Вчера научи и ощо нещо: Филис Гейтс, авторката на "Размисли върху моминството", е смятала Дъглъс Картър за убиец на Маделин.

Положително е грешка, помисли си тя. Дъглъс Картър се е самоубил, преди Летисия Грег и Елен Суейн да изчезнат. Да не би Каролин Тейлър, далечната роднина на Филис Гейтс, да е имала предвид, че Филис е подозирала Алън Картър? Той е бил братовчедът, "силно увлечен по Маделин, макар тя да е била на път да се сгоди за Дъглъс".

Дали е бил толкова увлечен, че да извърши убийство, вместо да я види омъжена за братовчед си, запита се Емили. Хайде, не мисли сега за това, нареди си тя, докато носеше чашата с кафе към кабинета, превърнал се вече в любимото ѝ помещение. Сутрин го огряваше слънчева светлина, и вечер – със спуснатите завеси и запалената камина – придобиваше уютен и интимен вид.

Настани се във фотьойла, отвори "Ашбъри парк прес" и видя заглавието: ПСИХИАТЪРКА УБИТА В БЕЛМАР.

Думата прераждане в първия абзац на статията привлече вниманието на Емили.

"Доктор Лилиан Мадън, дългогодишна жителка на Белмар и известен лектор по темата за прераждането, е била брутално удушена в кабинета си..."

С растящ ужас дочете материала. Последното изреченио гласеше: "Полицията разследва евентуална връзка между смъртта на доктор Мадън и човек, наречен вече преродения сериен убиец от Спринг Лейк."

Емили остави вестника и се замисли за курса по парапсихология, който посещаваше, докато следваше право в университета на Ню Йорк. Професорът бе върнал една от студентките – стеснителна двадесет и една годишна жена – в предишен живот.

Обектът на експеримента бе видимо в дълбоко хипнотично състояние. Професорът я върна към раждането ѝ, а после назад, "през топъл тунел", като я уверяваше, че пътуването ще бъде приятно.

Опитваше се да постави младата жена в друго време, сети се Емили. Каза ѝ: "Сега сме месец май, 1960. Оформя ли се някаква картина в съзнанието ви?"

Момичето прошепна "не" с мек, почти неуловим глас.

Сеансът направи толкова силно впечатление на Емили, че сега, седнала във фотьойла, където от вестника я гледаше снимката на убитата лекарка, тя си спомняше съвършено ясно всеки детайл от събитието.

Професорът бе продължил:

– Сега е декември, 1952. Изплува ли някакъв образ в съзнанието ви?

– Не.

– Сега е септември, 1941. Изплува ли някакъв образ?

А после всички се шокирахме, спомни си Емили, когато ясен, авторитетен, мъжки глас отговори:

– Да!

Все със същия глас обектът съобщи името си и обясни с какво е облечен.

– Аз съм лейтенант Дейвид Ричардс, от Американския флот. Облечен съм в униформа, сър.

– Откъде си?

– Близо до Сиукс Сити, Айова.

– Сиукс Сити ли?

– Близо до Сиукс Сити, сър.

– А къде си сега?

– В Пърл Харбър, Хавайските острови, сър.

– Защо си там?

– Смятаме, че ще има война с Япония.

– Сега е шест месеца по-късно. Къде си, лейтенант?

В тона вече нямаше никаква арогантност, спомни си Емили. Описа пребиваването си в Сан Франциско. Корабът бил там на ремонт. Войната бе започнала.

После лейтенант Дейвид Ричардс съвсем ясно описа следващите три години от живота си по време на войната. Както и смъртта си, когато японски военен кораб ги нападнал.

– Господи, забелязаха ни! – извика той. – Обръщат. Ще ни нападнат!

– Лейтенант, сега сме на следващия ден – прекъсна го професора. – Кажи ми къде си.

Този път гласът беше различен, прецени Емили. По-тих, примирен. Спомни си отговора: "Тъмно е, сиво и студено. Aз съм във водата. Навсякъде около мен има отломъци. Мъртъв съм."

Дали е възможно при сеанс за връщане във времето в кабинета на доктор Мадън, някой да си е спомнил как е живял в Спринг Лейк в края на деветнадесети век? Дали по време на хипноза някой не е разкрил какво знае за събитията по онова време?

Нима някой пациент е предпочел смъртта на Лилиан Мадън, вместо да ѝ остави възможността да отиде в полицията със записките от хипнотичния сеанс и с името му?

Емили хвърли вестника и се изправи.

Това са глупости, смъмри се тя. Никой никога не е надничал в съзнанието на убиец, живял преди повече от сто години.

Точно в дванадесет и половина на вратата се звънна. Емили отвори и си даде сметка, че от обаждането на Ник в петък очаква с нетърпение да го види. Той влезе с топла усмивка и делово се здрависа с нея. Зарадва се да го види по спортно сако и пуловер.

– Обещах си, освен ако не е абсолютно задължително, да не слагам пола или обувки с високи токчета, докато не се явя на работа в кантората ви – сподели тя.

По светлокафяви джинси, пуловер и любимото ѝ кафяво сако от туид, се чувстваше като във втора кожа.

Мислеше да си вдигне косата, но после реши да я остави спусната.

– Спортното облекло ти стои страшно добре – отбеляза Ник. – Но вземи някакви документи за самоличност. В ресторанта сигурно ще искат доказателство, че си пълнолетна, преди да ти сервират вино. Радвам се да те видя, Емили. Мина поне месец.

– Така е. Докато приключа с всичко през последните няколко седмици в Олбани, бях много заета. А във вторник шофирах последните сто и двадесет километра за насам в пълно изтощение – едва си държах очите отворени.

– И откакто се нанесе в тази къща, определено нямаш спокоен ден.

– Меко казано. Искаш ли да ти я покажа? Имаме достатъчно време.

– Разбира се, но трябва да ти доверя, че вече съм впечатлен. Къщата наистина е великолепна.

В кухнята Ник погледна през прозореца навън.

– Къде намериха останките?

– Ей там – посочи тя към десния край на задния двор.

– За плувен басейн ли си копала?

– Предишните собственици вече бяха започнали. Донякъде се плаша, като се сетя, че бях на крачка да платя за изработеното дотук на предприемача и да се откажа.

– Не ти ли се иска да беше постъпила така?

– Не. В такъв случай нямаше да открият телата. За семейство Лорънс е добре да знаят края на трагедията. Пък и като разбрах вече, че прапралеля ми е била убита, възнамерявам да установя кой го е направил и каква е евентуалната връзката с убиеца на Марта Лорънс.

Ник се извърна.

– Емили, онзи, който е отнел живота на Марта Лорънс, а после е поставил безименния пръст на леля ти в ръката ѝ, е опасен човек с извратено съзнание. Не разгласяваш, надявам се, наляво и надясно, че търсиш убиеца.

Точно това правя, помисли си Емили. Доловила неодобрението на Ник, тя внимателно подбра думите си.

– Винаги се е предполагало, че Маделин Шапли е жертва на престъпно поведение, но допреди четири дни нямаше начин да се докаже. Имаше две версии: или е била убита от познат човек, или – докато е чакала годеника си, е излязла на разходка – и е била отвлечена от съвършено непознат в минаваща карета. Непознат обаче не би я закопал в задния ѝ двор. Тук я е заровил някой, който е познавал Маделин, бил ѝ е близък. Сега събирам имената на хората около нея; търся връзка между убиеца ѝ и човека, посегнал на живота на Марта Лорънс преди четири и половина години. Някъде трябва да има нещо черно на бяло – документ или дори подробно самопризнание. Не е изключено съвременник, потомък на убиеца на Маделин, да го е прочел. Или да го е открил човек, който се рови в архивите. Но връзка има, а аз разполагам с времето и желанието да я открия.

Неодобрението в израза му се смекчи и се трансформира. Загриженост ли е това, запита се Емили. Не, не е. Можеше да се закълне, че изглежда разочарован. Но защо?

– Хайде да приключим с обиколката и да идем в "Старата мелница" – предложи тя. – Не знам за теб, но аз съм гладна. И ми омръзна да ям собствените си гозби. – Усмихна се и добави: – Макар да съм превъзходен готвач.

– За да се изкажа, трябва да опитам – подметна Ник Тод и излезе от кухнята, за да я последва по стълбището.

Масата в "Старата мелница" гледаше към малко изкуствено езеро, където величествено плуваха лебеди. Сервитьорката бързо донесе поръчания аперитив – "Блъди Мери" – и менюто.

– Ще изчакаме малко – кимна ѝ Ник.

Откакто преди три месеца прие да работи в юридическата им кантора, Емили бе обядвала в Манхатън три-четири пъти с Тод старши и младши, но никога насаме с Ник.

Първите ѝ впечатления от него бяха смесени. Заедно с бащата, Уолтър Тод, двамата дойдоха в Олбани специално, за да изслушат защитата ѝ на известен политик, убил човек при катастрофа.

Обядва с двамата Тод след като оправдаха клиента ѝ. Уолтър Тод не пестеше похвалите си за начина, по който бе водила делото. Ник се държа по-сдържано – няколкото комплимента, изтръгнати почти насила от баща му, си бяха всъщност чиста формалност. По онова време се питаше дали младият адвокат не се чувства несигурен и не вижда в нея потенциален съперник.

Но така или иначе, откакто тя прие предложението, Ник се държеше сърдечно и възпитано.

Днес той отново излъчваше смесени сигнали. Изглеждаше някак неловко. Дали има отношение към нея, или е личен проблем? Знаеше, че не е женен, но без съмнение си имаше приятелка.

– Ще ми се да можех да чета мислите ти, Емили.

Гласът на Ник наруши унеса ѝ.

Реши да бъде откровена.

– С удоволствие ще споделя какво си мисля. Не ме напуска чувството, че с нещо те смущавам. Предпочитам да сложиш картите на масата. Искаш ли да работя във вашата кантора? Смяташ ли, че съм подходящият човек? Усещам, че има нещо. Какво е то?

– Не се притесняваш да цепиш направо, а? – Ник лапна парче целина и го сдъвка. – Дали искам да си в кантората ли? Напълно. Направо ми се ще да започнеш утре. Което, впрочем, е причината да съм тук.

Остави чашата и ѝ разказа всичко за решението си.

Сподели желанието си да напусне кантората, а Емили смаяна слушаше какви са плановете на Ник. Всъщност бе очаквала да работят рамо до рамо, помисли си тя.

– Къде ще си търсиш работа? – попита го накрая.

– Евентуално в кабинета на министъра на правосъдието. Бих искал да постъпя там. А ако не успея, вероятно ще ме наемат отново в Бостън, където работих като помощник-прокурор. Когато напусках, шефът ми каза, че съм добре дошъл да се върна, не ми ли допадне частната практика. Но предпочитам да остана в Ню Йорк. Както и да е. Няма, предполагам, да те придумам да започнеш работа при нас следващата седмица, а?

– Опасявам се, че не. Баща ти много ли ще се разстрои?

– Постепенно осмисля факта с напускането ми. В момента сигурно прави езически заклинания и гори образа ми. Когато се върна и му докладвам, че няма да се появиш преди 1-ви май, нищо чудно и с теб да постъпи така.

– Е, поне заедно ще ни обесят – усмихна се Емили.

– Точно така. – Ник Тод взе менюто. – Приключихме с деловата част – обяви той. – Какво ще хапнеш?

Беше почти четири часът, когато я остави пред дома ѝ. Изпрати я до верандата и изчака да пъхне ключа.

– Имаш ли добра алармена система? – попита той.

– Напълно. А утре мой стар приятел от Олбани ще ми постави охранителни камери.

Веждите на Ник се стрелнаха нагоре.

– След онзи преследвач в Олбани разбирам защо ги искаш.

Тя отвори вратата. И двамата го видяха едновременно: плик върху пода в антрето.

– Май някой ти е оставил бележка – отбеляза Ник и се наведе да го вдигне.

– Хвани го за крайчето. Може да има отпечатъци.

Емили не разпозна собствения си глас. Едва прошепна думите.

Ник я погледна косо, но се подчини. Докато се изправяше, пликът се отвори и от него изпадна снимка: Емили в черквата по време на възпоменателната служба.

В долния край беше надраскано: "Моли се за себе си."

Понеделник, 26 март

36.

С нетърпение очаквам всичко, за което съм наясно, че ще се случи по-късно днес.

Много съм доволен, задето промених решението си и адресирах съобщението до Емили Греъм.

Скоро трябва да получи пощата си.

Както очаквах, имаше въпроси за шала, но съм сигурен, че никой не може да докаже у кого е бил в края на онази вечер.

Марта много го хареса. Чух да споменава пред Рейчъл колко е красив.

Спомням си как в онзи момент ми мина през ума, че Марта току-що е избрала инструмента за собствената си смърт.

В края на краищата шалът не е като шлейфа, който отне сетния дъх на Маделин Шапли.

Поне вече няма защо да се притеснявам за психиатърката. Дори някой да успее да възстанови компютърните ѝ файлове, пак няма защо да се притеснявам.

Когато се консултирах с доктор Мадън, беше вечер, секретарката ѝ не беше там, така че никой не ме видя.

А името и адресът, които ѝ дадох, няма да им говорят нищо.

Защото не разбират – и няма да разберат, – че ние сме един човек.

Само един човек, ако узнае името и адреса, би могъл ди започне да подозира, но това е без значение.

И в това отношение не ме е страх. Емили Греъм ще умре в събота. Тя ще спи вечния си сън до Елен Суейн.

А после ще изживея остатъка от живота си както преди –  ще бъда уважаван и почитан гражданин на Спринг Лейк.

37.

В неделя следобед Томи Дъгън тъкмо тръгваше към службата, когато му се обади Емили Греъм. Начаса отиде до Спринг Лейк и взе от нея плика и снимката.

В понеделник сутринта той и Пийт Уолш докладваха в частния кабинет на прокурора за случилото се през уикенда. Осбърн замина за Вашингтон още в петък вечерта.

Томи го запозна най-подробно с убийството на Мадън и с разпитите на присъствалите у семейство Лорънс на онова последно тържество, които проведе в дома на Уил Стафорд.

– Шалът е на госпожа Уилкокс; носила го е онази вечер. Била помолила съпруга си да го прибере в джоба си. Пона така твърди. Той обаче настоява, че му казала да го сложи до чантата ѝ.

– Семейство Уилкокс са отишли с колата си онази вечер, сър – обади се Уолш. – Паркирали някъде наблизо. Ако доктор Уилкокс е напъхал шала в джоба си, възможно е да е паднал в къщата или на улицата. Може да го е прибрал всеки. А и да е бил оставен до чантата ѝ, пак всеки е могъл да го вземе.

Осбърн започна да потропва по бюрото с показалец.

– Явно шалът е бил сравнително дълъг. Ако е бил сложен в джоба на лятно сако, би го издул.

Томи кимна.

– И аз си го помислих. Преди някой да удуши Марта, част от шала е била отрязана. Но от друга страна, Уилкокс е излъгал съпругата си, че е звънил у Лорънсови да разбере дали не са го намерили. По неговите думи, тогава вече всички знаели за изчезването на Марта и не желаел да ги притеснява с такава дреболия.

– Да беше говорил с икономката – посочи Осбърн.

– И още нещо – добави Томи. – Според нас Уилкокс излъга, че не е познавал доктор Мадън.

– Колко всъщност знаем за доктор Уилкокс? Имам предвид – истински знаем.

Томи Дъгън погледна Уолш.

– Пийт, ти кажи. Ти прави справката за него.

Пийт Уолш извади записките си.

– Солидна академична кариера. Приключва като ректор на колежа "Енок" – сравнително малко, но снобско учебно заведение. Пенсионира се преди дванадесет години. Като дете идвал през лятото в Спринг Лейк, затова се заселва тук. Редовно сътрудничи на научни издания. Много малко плащат, но се смята за престижно името ти да се появява в тях. Откакто е тук, е написал доста за историята на Ню Джърси и особено за окръг Монмаут. Смятат го за историк на Спринг Лейк.

– Което се връзва с теорията на Емили Греъм, че убиецът на Марта Лорънс е имал достъп до документите от разследването на изчезналите жени около 1890 година – обади се Томи. – Този тип излъга, че не познава доктор Мадън. Кълна се! Ще ми се да се поровим по-дълбоко в миналото му. Сто процента ще открием съмнителни неща.

– Нещо по случая Карла Харпър? – попита Осбърн.

– Свидетелката се придържа към показанията си: видяла Карла на отбивка за почивка близо до Пенсилвания. По онова време даваше интервюта на всеки от медиите, готов да говори с нея. Ченгетата в Пенсилвания признават грешката си, че са приели показанията ѝ на доверие, но след няколко дни открили чантата на Карла близо до отбивката и това придало нужната достоверност на свидетелските показания. Убиецът вероятно е изхвърлил чантата през прозореца на колата си със злорада усмивка. Сега вече е почти невъзможно да се намерят улики, особено след затварянето на хотел "Уорън" миналата година. През уикенда преди да изчезне Карла Харпър е била отседнала именно там.

Сви рамене. По този път нямаше да стигнат доникъде.

И накрая Томи и Пийт уведомиха Елиът Осбърн, че в неделя в четири следобед се е обадила Емили Греъм.

– Доста е жилава – отбеляза Томи. – Когато пристигнахме, беше бледа като платно, но се владееше. Убедена е, че някой копира действията на преследвача. И полицаите и Спринг Лейк са на същото мнение. Разговарях с Марти Броски – занимавал се е със случая в Олбани.

– И какво казва Броски? – попита Осбърн.

– Че човекът, който излежава присъда, не е виновен. Отново е разровил папките. Според него има двама евентуални заподозрени: бившият съпруг на Емили Греъм – Гари Уайт, и Джоуел Лейк – мошеника, когото е отървала от обвинение в убийство.

– А ти какво мислиш?

– Възможно най-благоприятният сценарий: наистина да се копират действията на преследвача. Тийнейджър или неколцина тийнейджъри, които са разбрали, че Емили е била преследвана в Олбани и сега си правят гадни шеги с нея. По-малко благоприятен сценарий: или Гари Уайт, или Джоуел Лейк. Най-неблагоприятен сценарий: типът, убил Марта Лорънс, си играе с Греъм.

– Кое ти се струва най-вероятно?

– Копиране на действията. Убитата в Белмар доктор Лилиан Мадън определено е свързана със случая "Лорънс". Готов съм да се обзаложа на всичко, че убиецът на Марта е бил пациент на доктор Мадън и е преценил, че съществува голям риск тя да ни се обади. А от друга страна едва ли е толкова глупав да се навърта около дома на Емили Греъм, където биха го видели. Прекалено много би рискувал.

– Имаш ли представа къде е седял онзи, който е направил снимката на Емили Греъм в черквата?

– На скамейка вляво.

– Да предположим, че Броски – така се казваше, нали? – е прав и първоначалният преследвач на Греъм се разхожда на свобода из Спринг Лейк. Щом е толкова вманиачен да я преследва от Олбани чак дотук, тя е в сериозна опасност.

– Ако наистина първоначалният преследвач прави всичко това, тя действително е в сериозна опасност – съгласи се Томи Дъгън мрачно.

По вътрешния телефон се чу гласът на секретарката на Влиът Осбърн.

– Съжалявам, че ви прекъсвам, но на телефона е госпожица Емили Греъм. Настоява да говори с детектив Дъгън веднага.

– Дъгън – обади се Томи, като вдигна слушалката.

Прокурорът и Пийт Уолш забелязаха как бръчките по лицето на Дъгън станаха още по-дълбоки.

– Ей сега идваме, госпожице Греъм.

Затвори и погледна Осбърн.

– Тази сутрин Емили Греъм е получила обезпокоителна картичка по пощата.

– От преследвача ли? Пак нейна снимка?

– Не. Този път рисунка на два надгробни камъка. Името върху единия е Карла Харпър. Името върху другия – Летисия Грег. Ако картичката отговаря на истината, те са погребани заедно в задния двор на авеню "Лъдлам" № 15 в Спринг Лейк.

38.

В понеделник денят на Ерик Бейли започна рано. Гостуваше в сутрешното предаване на местния телевизионен канал в Олбани.

Слаб, не особено висок, с разрошени коси и очила без рамка, които доминираха на тясното му лице, той бе лишен от каквато и да било представителност – и на вид, и по маниери. Когато говореше, гласът му ставаше нервен и писклив.

Водещият на програмата прочете името му в списъка на гостите и направо увехна.

– Щом този тип се появи на екрана, започваш да чуваш шумно щракане – всички в Олбани превключват дистанционното на друг канал – оплака се той пред колега.

– Мнозина местни хора инвестираха в компанията му. През последната година и половина обаче стойността на акциите му пада. Сега Бейли твърди, че новият му софтуер ще революционализира компютърната индустрия – възрази му редакторът по икономическите въпроси. – Наистина приличн на маймуна, но си заслужава да се чуе какво ще каже.

– Благодаря и на двамата за комплиментите.

Ерик Бейли се бе появил незабелязано в студиото, без двамата мъже да усетят присъствието му. Сега, с лека усмивка, сякаш се наслаждаваше на видимото им неудобство, продължи:

– Ще изчакам отвън, докато сте готови за мен.

Първокласните камери, предназначени да бъдат монтирани около дома на Емили, се намираха в пикапа му. Веднага след телевизионното интервю Ерик Бейли подкара към Спринг Лейк.

Съзнаваше, че трябва да внимава и да не кара прекалено бързо. Гневът, комбиниран с унижението, го тласкаше да натисне педала на газта до ламарината, да задминава безразсъдно, да ужасява онези в колите, които идват насреща му.

Да всява страх – така той отговаряше на всичко, отказано му през този живот; на подигравките; на пренебрежението.

Още шестнадесетгодишен се научи да използва страха като оръжие. Покани едно след друго три момичета да му бъдат дама на училищния бал. Всичките му отказаха. После започнаха подхилванията и присмехът.

Колко още ще опитва Ерик Бейли, за да си намери момиче?

Най-много съучениците му се забавляваха с Карен Фолър, която го имитираше как е заеквал. Чу я да го подиграва: "Карен, наистина бих искал... Искам да кажа... Би ли... Много ще се радвам, ако..."

– А после започна да киха – обясняваше Карен Фолър на публиката си, задъхвайки се от неудържим смях. – Нещастният глупак започна да киха, представяте ли си?

Беше най-добрият ученик в класа, а тя го наричаше "нещастен глупак".

Вечерта след училищния бал той изчака с фотоапарата си на мястото, където всички се пренесоха, след като оркестърът спря да свири. Докато пиеха и пушеха трева, той тайно засне Карен с поизцъклени вече очи, обвила ръце около врата на кавалера си; червилото ѝ беше размазано, а презрамките на роклята – смъкнати.

Два дни по-късно ѝ показа снимките в училище. Още помнеше как тя пребледня пред очите му. После се разплака и започна да го моли да ѝ ги даде.

– Татко ще ме убие – стенеше тя. – Моля те, Ерик.

Той ги напъха в джоба си.

– Защо не ме имитираш сега? – попита ледено.

– Съжалявам, Ерик. Наистина.

Беше изплашена до смърт дали някоя вечер той няма да звънне на вратата им и да връчи снимките на баща ѝ, или да му ги прати по пощата...

Оттогава, при всяко разминаване в училищния коридор, тя му хвърляше подплашен, изпълнен с няма молба поглед. И за пръв път през живота си Ерик Бейли се почувства могъщ.

В момента далечният спомен го поуспокои. Ще измисли как да си отмъсти и на двамата присмехулници от тази сутрин. Бе необходимо само да помисли малко на спокойствие – нищо повече.

От трафика по шосето зависеше кога ще пристигне в Спринг Лейк – малко след един, или към два.

Вече познаваше движението сравнително добре. От сряда насам идваше тук за трети път.

39.

Реба Ашби, репортер по криминални дела от "Нашънъл дейли", нае стая във "Вълнолома" в Спринг Лейк за седмица. Четиридесетгодишната дребна жена с остри черти смяташе да изцеди докрай историята за преродения сериен убиец.

В понеделник сутринта закусваше привидно спокойно в ресторанта на хотела. Всъщност дебнеше с кого да завърже разговор. Първоначално по съседните маси седяха само мъже с вид на бизнесмени. Беше безпредметно да ги прекъсва. Трябваше ѝ някой, готов да говори за убийствата.

Главният ѝ редактор изрази недоволството си, че не е успяла да интервюира доктор Мадън, преди да бъде убита. Целия петък прави опити да се свърже с доктор Мадън, но секретарката така и не ѝ позволи. Най-сетне се сдоби с билет за лекцията ѝ в петък вечер, ала и тогава не успя да говори с нея насаме.

Реба вярваше в прераждането толкова, колкото вярваше и в способността на слоновете да летят. И все пак лекцията на доктор Мадън се оказа увлекателна. Нещо повече – твърде провокативна, а странните събития в Спринг Лейк определено предизвикваха човек да се пита дали не става въпрос за прероден сериен убиец.

Забеляза също как доктор Мадън направо се стресна от въпроса на Чип Лукас от "Ню Йорк дейли нюз" дали някой някога е искал да го върне във времето около 1890 г. С това се сложи край на вечерния форум.

Макар да нямаше начин да се е прибрала преди десет и половина, доктор Мадън е била убита в кабинета си. Дали е преглеждала досието на пациент, питаше се Реба. Пациент, пожелал да го върне в ония години? Ако не друго, щеше да излезе добър материал за серийния убиец от Спринг Лейк.

Макар и закоравяла от естеството на работата си, Реба остана потресена от хладнокръвното убийство на доктор Мадън. Научи за него малко след възпоменателната служба за Марта Лорънс; писа подробно и за двете събития за следващия брой на "Нашънъл дейли".

Сега искаше да направи ексклузивно интервю с Емили Греъм. В неделя следобед звъня на вратата на Греъм, но никой не отвори. Мина оттам повторно след час и видя на верандата жена, наведена сякаш пъха нещо под вратата.

Реба вдигна поглед с надежда към разчистената вече съседна маса – сервитьорката придружаваше към нея около осемдесетгодишна старица.

– Ей сега ще взема поръчката ви, госпожо Джойс – обеща тя.

Пет минути по-късно Реба и госпожа Джойс бяха потънали в оживен разговор. Приятелството на Джойс със семейстио Лорънс представляваше известен интерес, но новината, че всички, гостували у Лорънсови вечерта преди изчезването на Марта, са били разпитвани като група, в която е била включена и госпожа Джойс, бе сензация, за която всеки репортер в таблоид е готов едва ли не да плати.

Реба задаваше вещо въпроси и от отговорите на госпожа Джойс картината се оформи: всеки бил привикван поотделно за разговор с двама детективи; питали общи неща, като се изключи уточнението дали някой е знаел, че същата вечер е било загубено нещо.

– А беше ли загубено нещо? – не се стърпя Реба.

– Не знам дали е било загубено, но след като говорихме поотделно с детективите, ни разпитаха и заедно. Интересуваха се дали някой от нас е забелязал шала на госпожа Уилкокс. Очевидно това е било загубено. Дожаля ми за горкия доктор Уилкокс. Пред цялата група Рейчъл доста безцеремонно го обвини, че не е поставил шала в джоба си, както го помолила.

– Можете ли да опишете шала?

– Доста добре го помня, защото стоях до Рейчъл, когато бедната Марта му се възхити. Беше от сребриста коприна, обшит по края. Всъщност – доста крещящ за Рейчъл Уилкокс. Обикновено се облича по-консервативно. Сигурно затова го свали след известно време.

Реба вече си представяше какво ще пише в следващата си статия. Полицаите казаха, че Марта е била удушена. Не биха разпитвали за шала, ако не е важно.

Замисли се дълбоко за заглавие и не забеляза как възрастната ѝ събеседничка странно се умълча.

"Сигурна съм, че забелязах чантата на Рейчъл върху масата в антрето – мислеше си Бернайс. – Както бях седнала във всекидневната, я виждах. Не обърнах внимание дали под нея има нещо. Но тогава някой не премести ли чантата и не взе ли каквото беше там?"

Към мярналата ѝ се фигура се появи лице.

"Да не би да започвам да си въобразявам заради всичките приказки по този въпрос? Няма по-голям глупак от стар глупак реши Бернайс. – Ще си мълча, защото не съм сигурна."

40.

– Не очаквах да ви видя отново толкова скоро – призна Емили на Томи Дъгън и Пийт Уолш, отваряйки им входната врата.

– И ние не очаквахме да се появим така скоро, госпожице Греъм – отвърна Томи, като я наблюдаваше изпитателно. – Как спахте?

Емили сви рамене.

– Нали си личи, че нощес не съм спала достатъчно. Трябва да призная – вчера снимката ме притесни. Е, и вие знаете как е било през Средновековието – ако преследван успеел да влезе в черква и да извика: "Убежище!", в пределите на черквата намирал безопасност.

– Има нещо такова – съгласи се Дъгън.

– Да, но за мен явно не важи. Дори в черква не мога да се чувствам в безопасност. Страшно съм изплашена, признавам.

– Понеже живеете сама, ще бъде много по-безопасно, ако...

Тя го прекъсна:

– Няма да напусна къщата. – После продължи. – Картичката е в кабинета.

Отнесе я там от кухнята, където сортира пощата и я откри между рекламна листовка на агенция по недвижими имоти и покана от благотворителна организация за парична помощ.

След като преодоля шока от съобщението върху картичката, отиде до прозореца и се загледа в задния двор. В мрачния ден изглеждаше непривлекателен и отблъскващ, като гробище. Като гробището, каквото е бил повече от век.

Все още с картичката в ръка, хукна към кабинета и звънна в кабинета на прокурора.

– Откакто се нанесох тук, писмата, които пристигаха, са или за семейство Киернан, или са неадресирани рекламни брошури – обясни тя на детективите. После посочи картичката върху бюрото. – Но тази е адресирана до мен. Точно това им беше описала: груба скица на къща и на околния терен; адресът авеню "Лъдлам" № 15 бе изписан върху линиите, представляващи тротоара. В далечния ляв край зад къщата стърчаха два надгробни камъка. Надписани. Върху единия се четеше Летисия Грег, върху другия – Карла Харпър.

Томи извади найлонова торбичка от джоба си, хвана картичката за ръба и я пъхна вътре като веществено доказателство.

– Този път съм подготвен – обяви той. – Госпожице Греъм, това може да е представата на някого за шега, но е възможно и да отговаря на истината. Проверихме адреса. Собственост е на възрастна вдовица; живее там сама. Надяваме се да прояви склонност да ни сътрудничи и когато ѝ обясним за какво става дума, да позволи да разкопаем двора ѝ или поне изобразения тук сектор.

– Вземате съобщението за истина? – попита Емили.

Томи Дъгън я изгледа продължително и едва тогава отговори.

– След онова, което открихме тук – той кимна към задния двор на Емили, – допускам голяма вероятност. Но преди да се убедим, ще ви бъда благодарен, ако не го споменавате пред никого.

– С никого не желая да обсъждам това – увери го Емили.

"Определено няма да се обадя на мама, татко или баба, за да не ги тревожа – реши тя. – Но ако по-големите ми братя живееха наблизо, може да се обзаложите, че щях да ги извикам веднага. За жалост те са на повече от хиляда и петстотин километра оттук."

Помисли си за Ник Тод. Звънна точно след като пристигна пощата, но и пред него не спомена нищо. След като намериха снимката на пода, когато се върнаха от обяда вчера, той настоя тя да тръгне незабавно с колата си и да се пренесе в апартамента си в Манхатън.

Тя обаче възрази – предстоеше Ерик да монтира камери, и те са най-добрата надежда да разберат кой се държи така с нея. Разказа му как благодарение на инсталираните от Ерик скрити камери установиха, че Нед Кохлър се опитва да нахлуе в дома ѝ. Щом постави устройствата и тук, увери го тя, ще разберем кой прави всичко това.

Смели думи, мина ѝ през ума, докато разговаряше с Томи Дъгън и Пийт Уолш на вратата, преди да ги изпрати и да заключи, но истината бе, че е изплашена до смърт.

Малкото сън, който успя да грабне, гъмжеше от кошмпри; ту я преследваха; ту стоеше до прозорец и се опитваше да го отвори, но някой от другата страна ѝ пречеше.

"Престани – заповяда си Емили. – Захвани се с нещо! Обади се на доктор Уилкокс и разбери дали е удобно да му върнеш книгите. После се отбий в музея и проучи някои материали. Постарай се да откриеш къде са били разположени къщите на тези хора около 1890 година."

Искаше да идентифицира къщите на приятелите на Филис Гейтс и Маделин Шапли; приятелите, които Гейтс многократно споменаваше в книгата си.

Филис Гейтс пишеше, че тяхното семейство наемало там вила за летния сезон, но другите семейства явно са притежавали свои къщи. Трябва да има архиви кой къде е живял, помисли си тя.

Както трябва да има и карта на градчето от онези години, "Нужни са ми и подръчни материали. Ще купя отнякъде "Монополи". Малките къщички към играта ще ми свършат отлична работа."

Върху картон метър на метър и половина – от онези, дето учениците използват за рисуване – ще начертае план на градчето от 1890 г., ще изпише имената на улиците и с къщичките от "Монополи" ще отбележи къде са живели приятелите на Маделин Шапли.

После в градските архиви ще провери кои са били собственици на имотите, реши Емили.

Упражнението вероятно ще се окаже безполезно, прецени тя, отивайки до дрешника да си вземе шлифера, но колкото по-навътре проникне в света на Маделин, толкова повече се увеличават шансовете да узнае какво ѝ се е случило – както и на Летисия Грег, и на Елен Суейн.

41.

Пронизителното иззвъняване на входната врата го прекъсна. Рейчъл отиде в Ръмсън да обядва с приятели и Клайтън Уилкокс включи компютъра с надеждата няколко часа да поработи спокойно върху романа си.

След разпита – защото това си беше разпит – на детектив Дъгън в дома на Уил Стафорд събота следобед, Рейчъл постоянно негодуваше срещу поставените въпроси и проявяваше растящо подозрение какъв е мотивът да се интересуват толкова много от изгубения ѝ шал.

– Не допускаш да има нещо общо със смъртта на Марта, нали, Клайтън? – попита тя няколко пъти.

После, отговаряйки сама на въпроса си, отхвърляше предположението като глупаво.

Клайтън не ѝ противоречеше. На върха на езика му бе да ѝ каже: "Изгубеният ти шал очевидно е пряко свързан със смъртта на Марта, а ти ме замеси с обяснението си пред всички, че изрично си ме помолила да го пъхна в джоба си", но се въздържа.

Когато отвори вратата, си даде сметка, че е очаквал насреща му да се изправи едва ли не детектив Дъгън. Оказа се непозната дребна жена със стиснати устни и проницателни сиви очи.

Преди тя да си отвори устата, той вече не се съмняваше, че е от медиите. И въпреки това въпросът ѝ го стресна:

– Доктор Уилкокс, от вечерта на тържеството у семейство Лорънс, когато е изчезнала Марта, шалът на съпругата ви липсва. Защо полицията се интересува толкова много от него?

Клайтън Уилкокс стисна здраво дръжката и понечи да затвори вратата.

Жената заговори още по-бързо.

– Доктор Уилкокс, казвам се Реба Ашби. Работя в "Нашънъл дейли" и преди да напиша статията си за изчезналия шал, е по-добре да отговорите на няколко мои въпроса.

Уилкокс премисли за миг и отвори вратата малко по-широко, но не я покани да влезе.

– Представа нямам защо полицията питаше за шала на съпругата ми – отвърна той натъртено. – Ако трябва да сме по-точни, те питаха дали по време на тържеството нещо е изчезнало. Съпругата ми си беше свалила шала и ме помоли да го оставя до чантата ѝ на масичката в антрето.

– Аз пък разбрах друго: съпругата ви твърди, че ви е помолила да го сложите в джоба си – настоя Ашби.

– Жена ми каза да го сложа до чантата ѝ и това е всичко. – Уилкокс усещаше как по челото му избиват капки пот. – Всеки можеше да го види и всеки можеше да го вземе по някое време вечерта.

Реба искаше да насочи разговора точно в тази посока.

– Но защо ще го вземе някой? Да не намеквате, че е бил откраднат?

– Нищо не намеквам. Не е изключено някой да го е преместил.

– Защо ще го мести, освен ако не е възнамерявал да го вземе?

– Нямам никаква представа. А сега извинете...

Този път Клайтън Уилкокс решително затвори вратата, без да обръща внимание на извисилия се глас на Реба Ашби.

– Доктор Уилкокс, познавахте ли доктор Лилиан Мадън? – извика тя отвън.

Седнал отново зад бюрото, Уилкокс гледаше екрана вторачено. Току-що написаните думи нямаха никакво значение. Несъмнено Реба Ашби ще напише сензационна статия за шала. Волю-неволю той ще се окаже в центъра на общественото внимание. Колко дълбоко ще се рови в миналото му този парцал, за който тя работи? Докъде бе стигнала в проучванията си полицията?

Според вестниците архивите в кабинета на доктор Мадън са били унищожени.

Всичките ли?

Налагаше ли се да признае, че се е консултирал с нея?

Телефонът звънна. "Запази спокойствие – заповяда си Уилкокс, – трябва да звучиш естествено."

Оказа се Емили Греъм – питаше дали е удобно да мине да остави книгите.

– Разбира се – отвърна той непринудено. – С радост ще те видя отново.

Остави слушалката и се облегна на стола. Образът на Емили Греъм изплува пред очите му.

Тъмнокафяви коси, хванати с шнола на тила; измъкнали се кичури по челото и около шията...

Изящен прав нос...

Дълги гъсти мигли, обрамчили големи, питащи очи...

Клайтън Уилкокс въздъхна, постави ръце на клавиатурата и започна да пише. Потребността му бе така дълбока, че дори невъобразимите последствия от онова, което се готвеше да направи, не бяха в състояние да го спрат...

42.

За Робърт Фрейз седмицата започна със скарване с Натали в понеделник сутринта. Насрочената среща с Доменик Бонети – потенциален купувач на "Курортист" – предизвика гневната размяна на реплики.

Както винаги, не успя да спи през нощта; още в шест и половина излезе да тича, та да отърси поне част от натрупаното напрежение. Съзнаваше необходимостта да бъде самоуверен и в отлична форма при разговора с Бонети.

На връщане от Северния павилион зърна Сюзан, бившата си съпруга – тичаше насреща му; за да я избегне, слезе от крайбрежната алея. В края на месеца предстоеше да ѝ изплати присъдената полугодишна издръжка. Няма защо тъкмо днес да се притеснява откъде ще намери парите, реши той.

Върна се вкъщи, а напрежението, ако не друго, се бе увеличило. За своя изненада откри Натали при масата в кухнята. Надяваше се да изпие на спокойствие чаша кафе, а после да прегледа цифрите, които бе нахвърлял през нощта.

– Такъв ли е новият режим? – попита той сприхаво. – През последните три дни осъмваш с птиците. Нали ти беше нужен сън за красота?

Истинското раздразнение идеше от разтворените на масата финансови документи, върху които бе работил преди зазоряване.

– Доста трудно спи човек, като няма причина да се умори – не му остана длъжна тя.

Забележката на Натали целеше да му напомни, че откакто започна да отваря ресторанта и в неделя вечер, тя прекарва и този ден сама.

В следващия момент му се нахвърли.

– Боб, какво, ако обичаш, означават тези цифри? Особено там, на последната страница. Нали няма да продадеш ресторанта за такава нищожна сума? То е все едно да го подариш!

– Май е по-добре да го подаря, отколкото да фалирам – отвърна Боб студено. – Моля те, Натали, опитвам се да се подготвя за днешната среща и ако имам късмет, да сключа сделка и да се отърва от проклетото заведение. Дом Бонети ме е поставил между чука и наковалнята и вероятно го знае. Трябва да съобразя докъде максимално да отстъпя в цената, та той да не ми откаже.

– Доколкото разбирам от събиране и изваждане, смяташ да се съгласиш на цена, която ще ни остави голи-голенички. Когато се захвана да осъществяваш мечтата си да станеш ханджия, те предупредих: по-добре е да продадеш акциите, отколкото да теглиш заеми срещу тях. Ако сега не получиш висока цена за ресторанта – а един бърз поглед върху тези сметки показва, че не очакваш това да се случи, – ще се наложи да продадеш акциите, за да върнеш заемите.

След кратка пауза Натали продължи още по-сърдито и презрително:

– Трябва ли да ти напомням, че откакто започна да теглиш заеми срещу акциите, те паднаха на половин цена?

Боб усети как стомахът му се сви, а гърдите му пламнаха. Протегна ръка.

– Дай ми документите!

– Сам си ги вземи.

Натали блъсна книжата да паднат от масата и, излизайки от кухнята с решителна крачка, демонстративно стъпи върху тях.

Пет часа по-късно Боб клатеше глава, вторачен в листовете в ръцете си. На единия имаше тясна овална дупка. След малко се сети – Натали го разкъса с острия ток на пантофката си, когато стъпи върху него.

Това бе последното, което си спомняше: кавгата им в кухнята; той стои в екипа си за тичане, а тя затръшва вратата горе, след като излезе гневно. Затвори за миг очи.

Отвори ги и се огледа бавно. Намираше се в кабинета на горния етаж на ресторанта и беше облечен в тъмносиньо сако и сиви панталони.

Погледна часовника. Наближаваше един. Един! Потенциалният купувач Доменик Бонети ще пристигне всеки момент. Щяха да обсъдят продажбата, докато обядват.

Боб трескаво се опита да се съсредоточи върху изписаните цифри. Телефонът иззвъня. Салонният управител съобщи:

– Господин Бонети пристигна. Да го настаня ли на вашата маса?

– Да. Слизам.

Влезе в личната си баня и се наплиска със студена вода. По настояване на Натали миналата година попромени малко очите си при пластичен хирург, по когото нейните приятели бяха полудели. Сега клепачите му бяха по-плътни, а торбичките, започнали да се образуват под очите – изчезнали, но знаеше, че резултатът не бе кой знае колко сполучлив. Погледна се в огледалото. Горната половина на лицето му някак не изглеждаше в синхрон с долната; имаше нещо смущаващо, дори тревожно. Винаги се бе гордял с привлекателния си външен вид. Но вече не.

"Защо, по дяволите, ще се притеснявам за това точно сега" – помисли си той и прокара гребен през косата си. После бързо слезе долу.

За обяд в понеделник обикновено нямаше много резервации, но разчиташе на случайни гости, та заведението да изглежда относително посетено. Влизайки в салона, усети как дланите му се изпотяват: само шест маси бяха заети. Доменик Бонети, отворил бележник, го чакаше на масата.

Дали това бе някакъв знак?

Досега с Бонети се бяха срещали само веднъж – на състезание по голф. Набитият, не особено висок мъж с буйни тъмни коси и проницателни тъмни очи се държеше непринудено и дружелюбно, а когато не говореше, излъчваше спокойствие и самоувереност.

Към обсъждането на деловите въпроси пристъпи едва след задушената сьомга, която се оказа суха и безвкусна. Боб поддържаше разговора с огромни усилия.

Отпивайки от еспресото, Бонети формулира същината на въпроса:

– Искаш да се махнеш от това място. Аз искам да се настаня. Не ме питай защо. Определено не ми е необходимо. На петдесет и девет години съм и нямам никаква нужда от пари. Но ми липсва ресторант. В кръвта ми е, предполагам. А твоят е на страхотно място.

Но през следващия половин час Боб научи, че "Курортист" няма почти никакви други предимства.

За интериора купувачът се произнесе обидно откровено: "Знам, че си похарчил цяло състояние за него, но не е привлекателен. Студен е и неуютен... Кухнята не е добра."

Натали избра скъпия архитект по вътрешно обзавеждане. Първият нает главен готвач от авеню "Мадисън" даде указания как да бъде организирана кухнята.

Доменик Бонети предложи с половин милион долара по-малко от абсолютния минимум, който Боб Фрейз бе готов да приеме.

– Това е първоначалното ти предложение, предполагам – отбеляза той с хладна усмивка. – С удоволствие ще чуя и следващите.

Непринуденото държане на Бонети изчезна.

– Ако купя това място, ще похарча доста пари, за да изглежда както искам и да наема първокласен персонал – обясни той тихо. – Казах ти цената си. Нямам намерение да правя други предложения.

Изправи се с топла усмивка.

– Помисли си, Боб. Съвсем справедлива цена е, като се има предвид какво преустройство се налага. Решиш ли да не приемеш, няма да се сърдя. Съпругата ми ще остане доволна.

Протегна ръка.

– Съобщи ми решението си.

Боб изчака Бонети да напусне ресторанта, улови погледа на сервитьора и вдигна празната си чаша.

Миг след това сервитьорът пристигна с виното и клетъчен телефон.

– Спешно позвъняване от госпожа Фрейз, сър.

Боб се изненада, че вместо да го попита за срещата му с Бонети, Натали трескаво съобщи:

– На авеню "Лъдлам" № 15 копае багер. Току-що научих. Търсели тялото на Карла Харпър – онова момиче, дето изчезна преди две години. Господи, Боб, авеню "Лъдлам" №15! Нали в тази къща е живяло семейството ти, когато си бил малък?

43.

– Баща ви е дошъл да ви види, господин Стафорд.

Озадаченият глас на секретарката все едно казваше: "Не знаех, че баща ви е жив."

– Баща ми? – Уил Стафорд хвърли химикалката, която държеше. Ядосан и смаян, изчака, за да е сигурен, че гласът му ще прозвучи спокойно. – Пусни го да влезе.

Загледа се как дръжката на вратата бавно се завърта. "Страх го е да се изправи лице в лице с мен – помисли си той. – Страх го е да не го изхвърля." Не се изправи. Седнал сковано зад бюрото, се молеше всяка фибра от тялото му да крещи открито колко е недоволен от подобно натрапване.

Вратата бавно се отвори. Влезе мъж, бледа сянка на човека отпреди една година. Оттогава баща му бе отслабнал поне с двадесет и пет килограма. Тенът му сега бе восъчножълт, а скулите – изпъкнали под опънатата изтъняла кожа. Някога гъстата, започваща да побелява пясъчна коса, която Уил бе наследил, сега представляваше редки, мръсни сиви кичури.

"На шестдесет и четири, а изглежда на осемдесет и четири – помисли си Уил. – Трябва ли да изпитам съжаление към него, трябва ли да го прегърна?"

– Затвори вратата – нареди той.

Уилард Стафорд старши кимна и се подчини. Нито единият, нито другият забеляза, че вратата не се затвори плътно, а остана леко открехната.

Уил се изправи бавно. Изстрелвайки думите с все по-висок тон, той попита:

– Защо не ме оставиш на мира? Не разбра ли, че не желая да имам нищо общо с теб? Искаш да ти простя? Добре – прощавам ти. А сега се махай.

– Уил, допускал съм някои грешки. Признавам. Не ми остава да живея още дълго. Искам да се сдобря с теб.

– Няма да стане. Хайде – върви си и не се връщай.

– Трябваше да те разбера. Беше юноша...

– Млъкни!

С две крачки Уил Стафорд заобиколи бюрото и застана пред баща си. Силните му ръце сграбчиха измършавелите треперещи рамене на по-възрастния мъж.

– Платих за нещо, извършено от друг. Не ми повярва. А имаше възможност да платиш на цяла гвардия адвокати да ме защитават компетентно. Но не! Вдигна ръце от мен – единствения ти син. Публично обяви, че ме оставяш без наследство. Но досието ми в юношеския изправителен дом вече е затворено. Не ми трябваш тук – да унищожиш всичко, което изградих през последните двадесет и три години. Махни се. Качи се в колата, върни се в Принстън и стой там!

Уилард Стафорд старши кимна. С насълзени очи се обърна и потърси дръжката на вратата. Но изведнъж спря.

– Няма да се появя отново, обещавам. Исках да те видя лице в лице за последен път и да помоля да ми простиш. Вярно, не оправдах надеждите ти, но си помислих, че би разбрал...

Думите му заглъхнаха.

Уил не отговори.

Баща му въздъхна и отвори вратата.

– Просто... – Мърмореше по-скоро на себе си, отколкото на Уил. – Като четох какво става в този град... Имам предвид тялото на момичето, което се намери... Разтревожих се. Нали разбираш...

– Имаш нахалството да дойдеш тук и да ми говориш по този начин? Махай се! Чуваш ли – махай се!

За Уил Стафорд нямаше значение, че крещи; че Пат, секретарката, сигурно го чува. Искаше единствено да овладее зашеметяващия го гняв, преди да обвие с ръце тънкия врат на мъжа, дал му живот, и да стиска, докато прешлените се прекършат.

44.

Хал Дейвис, адвокатът на Нед Кохлър, прие с крайно неудоволствие повторната среща с Марти Броски в "Грей манър" в три часа следобед в понеделник.

– Държавата не ми плаща достатъчно да ти помагам да ловиш вещици – възнегодува той, докато чакаха да въведат Кохлър в стаята за свиждане.

– Държавата ме е наела, за да е сигурна, че хората плащат за престъпленията си – скастри го Броски. – Вече ти казах: преразглеждаме делото на Рут Кохлър и твоят клиент е заподозрян в убийство.

Дейвис го погледна изумен.

– Шегуваш ли се? Не успяхте да докажете, че убиецът на Рут Кохлър е Джоуел Лейк, който впрочем вече е на свобода, и сега си опитвате да си придадете важност, като изкарате този нещастник Кохлър виновен. След разговора ни веднага дойдох тук и посъветвах Нед да не се среща с теб. Но той настоява, че е невинен, и иска да се видите.

– Вероятно е по-умен, отколкото смяташ – подметна Броски. – Решихме, че Кохлър е унищожил уликите на местопрестъплението, защото е бил потресен от мъка. Но защо да не приемем, че е проявил достатъчно съобразителност как да обясни оставените от него отпечатъци по ножа и кръвта по дрехите му?

– Взел я е на ръце. Не знаел, че е мъртва. Търсил е помощ.

– Може би.

Вратата се отвори. Пазач съпровождаше Нед Кохлър.

– Нед е малко възбуден днес – обясни служителят. – Ще стоя отвън, ако имате нужда.

– Защо постъпвате така с мен? – обърна се Кохлър към Марти. – Обичах майка си. Липсва ми.

– Имам само няколко въпроса – подхвана Броски спокойно. – Но изрично те предупреждавам, че си заподозрян в убийството на майка си. Всичко, което кажеш, може да се използва срещу теб.

Изпя и останалата част от правилата.

– Нед, нали си наясно, че не се налага да отговаряш на никакви въпроси? – обади се Хал Дейвис и се наведе напред, сякаш ако е по-близо до Кохлър, би му внушил какво точно му казва.

– Нед, говорих с леля ти – продължи Марти тихо. – Не греши. Приказвала е с майка ти след като са видели Джоуел Лейк да излиза от сградата.

– Леля ми е луда. Ако двете са говорили, след като онзи тип е излязъл, майка е щяла да ѝ каже, че са я ограбили.

– Възможно е още да не е била разбрала. Нед, майка ти понякога ядосваше ли ти се?

– Майка ме обичаше. Много.

– Сигурно, но все пак от време на време ти се е ядосвала, нали?

– Не. Никога.

– Сърдила се е най-вече, защото си небрежен и невинаги затваряш добре вратата, когато излизаш, нали?

– Винаги затварям вратата, когато излизам.

– Винаги ли? Джоуел Лейк твърди, че я е намерил открехната. Именно затова е влязъл в апартамента.

Нед Кохлър присви очи. Устните му се движеха неспокойно.

– Нед, я си спомни какво се е случило седмица преди майка ти да умре. Не ти ли е викала, че някой ще нахълта и ще я наръга с нож? Съседите ми казаха, че все това повтаряла, когато не си затварял добре вратата.

– Нед, не искам да казваш нищо повече – намеси се Дейвис.

Нед поклати глава.

– Остави ме на мира, Хал. Искам да говоря.

– Нед, откъде знаеш колко уплашена е била майка ти, когато е видяла ножа и е разбрала, че ще умре? – изстреля Марти въпроса през масата. Без да изчака отговор, продължи:

– Молеше ли те да не я нараняваш? Твърдеше ли колко много съжалява, че постоянно ти се е карала? Седяла е до кухненската маса. Току-що е разбрала, че апартаментът е ограбен. Сигурно е била много сърдита. Ножът е висял на стенната поставка. Да не би да ти го е посочила и да ти е казала, че който е влязъл, е могъл да го забие в нея и вината ще е твоя?

От гърлото на Нед Кохлър се изтръгна нещо между вопъл и крясък и смая и двамата мъже. Вратата се отвори и пазачът се втурна вътре.

Нед Кохлър покри лице с ръце.

– Тя нареждаше: "Недей, Нед. Съжалявам, Нед. Моля те недей, Нед." Но беше прекалено късно. Не съзнавах, че държа ножа, а в следващия миг той стърчеше от гърдите ѝ.

Ридания разтърсваха тялото му, докато се провикваше:

– Съжалявам, мамо! Много съжалявам, мамо!

45.

Ерик Бейли чакаше Емили на верандата ѝ. Тя се прибра, след като занесе книгите на доктор Уилкокс, ходи в музея и купи материалите за проекта, по който възнамеряваше да работи.

Той махна с ръка, за да прекъсне извиненията ѝ.

– Не се притеснявай. Пристигнах малко по-рано. Но съм гладен. Какво имаш за ядене?

Тя извади продукти за сандвичи: шунка, швейцарско сирене, маруля, домати и пресен италиански хляб. Докато приготвяше обяда, той започна да разопакова камерите.

Ядоха в кухнята.

– Ето и малко пилешка супа – предложи тя. – Сготвих я онази вечер и пъхнах остатъка във фризера. Хубава е, гарантирам.

– Напомня ми времето, когато се бутахме из мрачните офиси в Олбани – сподели Ерик, изгребвайки последните капки от купичката. – Ходех до деликатесния магазин за сандвичи, а ти претопляше домашно сготвена супа.

– Беше забавно – усмихна се тя.

– Така е. Щях да загубя компанията си, ако не беше мой адвокат по онова дело.

– Ти пък ме направи богата. Значи сме квит.

Усмихнаха се един на друг. "Ерик е три дни по-голям от мен – помисли си Емили, – но постоянно имам чувството, че ми е по-малък брат."

– Притесних се, когато разбрах, че акциите ти падат – сподели тя.

Ерик сви рамене.

– Ще се покачат. Вярно, че взе добри пари, но ще съжаляваш, задето продаде твоите толкова рано.

– Израснах с постоянните тюхкания на близките ми как дядо изгубил всичките си пари през 1929 г., когато пазарът се сринал. Сигурно е защитна реакция, но наистина предпочитам да оперирам с парите, а да не държа акции. Притесних се да не би нещата да тръгнат зле. А така ще живея без финансови грижи до края на живота си. Благодарение на теб.

– Всеки път, когато имаш нужда някой да се грижи за теб...

Ерик не довърши. Емили се усмихна и поклати глава.

– Защо да разваляме едно чудесно приятелство? – попита тя.

Без да каже нищо, той стана и започна да пълни съдомиалната.

– Това е моя работа – възрази тя.

– Обичам да правя разни неща за теб.

– След като твърдиш, че е наложително да се върнеш в Олбани довечера, по-добре се захващай с инсталирането на камерите.

След няколко минути тя затвори решително вратата на машината.

– Готово. Ако работиш в единия край на масата в трапезарията, аз ще се настаня в другия.

Обясни му какво смята да направи със стария градски план и информацията от архивите.

– Искам да опозная живота на тези хора. Да разбера къде са живели приятелите на Маделин. Сигурна съм, че тя е познавала убиеца си, а след като я е умъртвил, той я е закопал тук. Но как е прикрил следите? Поне през първите дни след изчезването ѝ полицията със сигурност е държала къщата под око. Къде я е скрил? Или къде е държал трупа ѝ? Дали пък убиецът не я е заровил още същия ден по мръкнало? Дървото е пречело да се вижда тази част от двора.

– Емили, имам чувството, че това престъпление те е обсебило маниакално.

Тя го погледна косо.

– Обсебена съм от идеята да открия връзката между престъпленията в това градче около 1890 г. и днешните. В момента на няколко преки оттук полицията разкопава двора на други хора – очакват да открият останките на млада жена, изчезнала преди две години.

– Емили, не стой тук сама. Ето, два пъти през петте дни, откакто си пристигнала, получаваш доказателства, че пак те преследват. Искаше да си поемеш дъх, да си починеш. Като те гледам как изглеждаш, май не се получава.

Внезапното телефонно иззвъняване накара Емили да ахне и да сграбчи Ерик за ръката. После се засмя притеснено и отиде в кабинета да се обади.

Детектив Броски не загуби и миг в празни приказки:

– Емили, клиентът ти по случая "Кохлър" е противен негодник, но вероятно ще се зарадваш да чуеш, че не е убиец. Току-що идвам от Нед Кохлър. Слушай какво се оказа...

Петнадесет минути по-късно тя се върна в трапезарията.

– Дълъг разговор проведе – подметна Ерик непринудено. – Ново гадже ли имаш?

– Детектив Броски. Срещал си го. Каза хубави работи за теб.

– Я разкажи. Не пропускай нищо.

– Според него вероятно си спасил живота ми, Ерик. Ако поставената от теб камера не беше заснела Нед Кохлър, нямаше да знаем кой ме е преследвал.

– Съседите ти бяха чули нещо и се бяха обадили в полицията.

– Да, но Кохлър е намерил начин да изключи алармената система. И избягал, преди да пристигнат ченгетата. Ако благодарение на теб не беше заснет с камерата, нямаше да знаем кой се е опитал да влезе. Следващия път е могло да бъде доста по-различно за мен.

Емили долови как гласът и трепери.

– Днес е признал намерението си да ме убие. Марти Броски твърди, че в изкривеното съзнание на Нед Кохлър Джоуел Лейк – типа, когото защитавах – е причинил смъртта на майка му. Казал на Броски, че ако Джоуел не бил ограбил апартамента им, майка му щяла да е жива днес и Джоуел е истинският убиец.

– Доста налудничава логика бих казал.

Ръцете на Ерик Бейли чевръсто сглобяваха камерите за наблюдение, които щеше да монтира тук.

– Налудничави, но някак си разбираеми. Приемам, че не е възнамерявал да убие майка си, дори отказва да допусне мисълта, че той е причина за смъртта ѝ. Ако бяха признали Джоуел Лейк за виновен, Кохлър щеше да прехвърли чувството си за вина върху него. Аз обаче отървах кожата на Джоуел и така аз се превърнах в злодей.

– Не си злодей – възрази Ерик Бейли енергично. – По-скоро се притеснявам защо Броски се тревожи по повод на подновеното преследване. Кой е според него?

– Проверил е бившия ми съпруг. Но какъвто и да е Гари, той не е преследвач. Освен това има необоримо алиби за вторник вечерта и за събота сутринта, когато са правени последните снимки. Още не е открил Джоуел Лейк.

– Притесняваш ли се за Лейк?

– Ще се изненадаш да чуеш, но в някакъв смисъл изпитвам облекчение за него. Помниш ли как Нед Кохлър се нахвърли върху мен, след като съдът оправда Лейк?

– Разбира се. Нали присъствах.

– Когато пазачите отстраниха Кохлър от мен, Джоуел Лейк ми помогна да се изправя. Беше до мен, защото стояхме прави, за да чуем решението на съда. Ерик, знаеш ли какво ми прошепна?

Тонът на Емили накара Ерик Бейли да спре работата си и да я погледне изпитателно.

– Каза ми: "Възможно е Кохлър да е прав, Емили. Ами ако аз съм убил майка му? Как ще се почувстваш, ако е истина?" Не съм го казвала на никого, но тази мисъл не ми дава мира. А същевременно не вярвам той да я е убил. Разбираш ли дилемата ми? Той е жалка дрипа. Вместо да ми е благодарен, че не попадна в затвора, изпитва нужда да ми се присмива.

– Знаеш ли какво мисля, Емили? Струва ми се, че ти го привличаш, но знае, че няма никакви шансове. При някои хора отхвърлянето предизвиква странни реакции.

– Е, ако той е преследвачът, искрено се надявам някоя от камерите ти да го засече.

Ерик тръгна малко преди седем. Камерите бяха монтирани на различни места около къщата. Но премълча, че е поставил и други вътре в къщата, както и антена на покрива. Сега в радиус от половин километър щеше да има възможност да следи движенията ѝ на телевизора в пикапа си, да подслушва разговорите ѝ, водени от всекидневната, кухнята и кабинета.

Остави я след приятелска целувка по бузата и пое обратния път към Олбани, но вече беше планирал следващото си посещение в Спринг Лейк.

Усмихна се, като се сети как се сепна при иззвъняването на телефона. Несравнимо по-нервна бе, отколкото бе готова да признае дори пред себе си.

Страхът е идеалното оръжие за отмъщение. Продаде акциите си в момент, когато цената им бе най-висока. После и други се заразиха от примера ѝ и сега компанията му бе на път да фалира.

Ще намери сили да ѝ прости това, но не и че го отблъсна като мъж.

– Щом не ме обичаш, Емили – обяви той на глас, – ще живееш, обзета от страх, и ще чакаш някой да се появи от тъмнината, а ти няма да можеш да избягаш.

Вторник, 27 март

46.

В понеделник следобед багерът, пристигнал на "Лъдлам" № 15, загреба само веднъж и се повреди. Хората от криминалната лаборатория с огорчение разбраха, че нова машина ще пристигне едва във вторник сутринта.

Подчинявайки се на обстоятелствата, опънаха кордон около задния двор и оставиха полицай да пази обекта.

Във вторник в осем сутринта, още преди да е пристигнал новият багер, наоколо се въртяха журналистите. По тихите улички се виждаха коли с емблемите на различни телевизионни канали. В небето кръжаха хеликоптери – оператори заснемаха претърсвания район. Репортери с микрофони чакаха да пристигне екипът от криминални специалисти.

Емили, с анцуг и тъмни очила, се смеси с хората на тротоара и се заслуша в коментарите им.

Всички знаеха, че търсят нови останки. Но чии? Вероятно на Карла Харпър – младото момиче, изчезнало преди две години – шепнеха те. Вече бе плъзнала мълвата за сериозните съмнения на полицията Карла да е напускала Спринг Лейк.

Във въздуха витаеха два въпроса: "Защо са решили да търсят точно тук?" и "Нима някой е признал престъплението си?"

Емили се заслуша в думите на разтревожена младолика баба, бутаща количка: "Най-добре да се помолим бързо да хванат убиеца. Ужасяващо е да си представяш как в града свободно се разхожда убиец. Дъщеря ми, майката на това дете, е само няколко години по-голяма от Марта Лорънс и Карла Харпър."

Емили се сети за прочетеното в дневника на Филис Гейтс: "Мама е станала страхотно бдителна. Не е склонна да ме остави дори да се поразходя по улицата без придружител."

"Майка ти е била права, Филис" – помисли си Емили. В понеделник почти до полунощ черта върху картон модела на градчето: оформи улиците, както са били по време на първия убиец; подреди на съответните места къщичките от "Монополи", за да отбележи къде са живели семейства Шапли, Картър, Грег и Суейн.

Разпозна застаналата наблизо репортерка от "Нашънъл дейли" и бързо се извърна – реши да се прибере вкъщи. "Не искам да ме види – помисли си Емили. – А и след събитията от последните дни определено не желая да съм тук, ако наистина открият трупа на нова жертва. Вече знам за авеню "Лъдлам" 15 каквото ми трябва."

Ала все още не виждаше модел, който би я насочил към убиеца от деветнадесети век.

Реба Ашби се въртя на претърсвания обект и в понеделник, и във вторник. През цялото време трескаво записваше впечатленията си. Това бе най-сензационната история в цялата ѝ кариера и тя възнамеряваше да я изцеди докрай.

Близо до нея Айрин Корнел от радио Си Би Ес предаваше на живо: "Шокирани и недоумяващи, обитателите на спокойното викторианско градче изчакват да разберат дали ще бъде намерен трупът на друга изчезнала млада жена" – започна тя патетично.

В девет и половина – близо час и половина след като започнаха разкопките – зяпачите видяха как багерът внезапно спря да копае, а хората от криминалната лаборатория се втурнаха към дупката, образувана при последното загребване.

– Откриха нещо! – извика някой.

Репортери, застанали на моравата с гръб към къщата и обърнали камери към дупката, започнаха трескаво да говорят в микрофоните.

Местните жители – някои хванали ръката на приятел – изчакваха мълчаливо. Пристигането на кола от моргата потвърди, че са намерени човешки останки. Прокурорът дойде със служебна кола и обеща да направи изявление в най-скоро време.

Половин час по-късно Елиът Осбърн пристъпи към микрофоните. Потвърди, че е открит човешки скелет, обвит в същия плътен найлон както Марта Лорънс. Сантиметри по-надолу са намерени човешки череп и няколко кости. Докато съдебният лекар не направи цялостен преглед и не съобщи окончателните данни, нямало да има повече изявления.

Осбърн отказа да отговори на десетките въпроси, най-силно извиканият от които беше: "Това не доказва ли напълно, че в градчето броди прероден убиец?"

Томи Дъгън и Пийт Уолш възнамеряваха да последват колата на моргата, но се забавиха в разговор с Марго Талер – сегашната осемдесет и две годишна собственичка на къщата.

Видимо разстроена, тя седеше във всекидневната и отпиваше от чашата чай, поднесена ѝ от съседка.

– Не знам дали някога ще стъпя в задния двор – жалваше се старицата на Томи. – На мястото, където намериха скелета, бях насадила рози. Стояла съм там на колене, плевила съм внимателно точно отгоре.

– Госпожо Талер, всички останки ще бъдат преместени, гарантираме ви – опита се да я успокои Томи. – Розите пак могат да бъдат засадени. Искам само да ви задам няколко въпроса и после си тръгваме. Откога живеете тук?

– От четиридесет години. Аз съм третата собственичка на къщата. Купих я от Робърт Фрейз старши. Той самият е бил неин собственик цели тридесет години.

– Става дума за бащата на Робърт Фрейз, притежателя на "Курортист" ли?

По лицето на Марго Талер се изписа презрение.

– Да, но Боб въобще не прилича на баща си. Разведе се с прекрасната си съпруга и се ожени за онази Натали! А после отвори някакъв си ресторант! Отидохме веднъж с приятелки. Високи цени и лоша храна.

Боб Фрейз определено няма много симпатизанти в този град, помисли си Томи Дъгън, извършвайки наум някои прости аритметични действия.

Фрейз е на около шестдесет години. Госпожа Талер е собственичка от четиридесет, а семейство Фрейз са живели тук предишните тридесет години. Значи имотът е купен десет години преди синът да се роди, а Боб младши се е подвизавал в този дом през първите двадесет години от живота си. Томи регистрира информацията в главата си, за да я обмисли по-късно.

– Госпожо Талер, как мислите: дали скелетът ще се окаже на младата жена, изчезнала преди две години, на 5 август? Вероятно бихте забелязали, ако някой е копал в двора ви по това време.

– Определено щях да забележа.

Значи останките са съхранявани някъде, докато е настъпил безопасен момент да бъдат заровени тук, прецени Томи.

– Госпожо Талер, работя в силите на реда тук от осем години – обади се Пийт Уолш.

Тя го изгледа изпитателно.

– О, да, разбира се. Извинете ме. Трябваше да ви позная.

– Направило ми е впечатление, че обикновено заминавате за Флорида през октомври и се връщате едва в началото на май. През последните няколко години променяли ли сте тази програма? – попита Пийт.

– Не.

Ето обяснението, усмихна се вътрешно Томи. Убиецът на Карла е съхранявал някъде трупа – може и във фризер, – изчаквайки да стане безопасно, за да я закопае тук.

Стана.

– Много ни улеснихте и ни оказахте голяма помощ. Благодарим ви, че разговаряхте с нас, госпожо Талер.

Възрастната жена кимна и след кратко мълчание рече:

– Сега съзнавам колко егоистично е било от моя страна да подчертавам, че съм стъпвала върху гроб. Няма да мине много време и децата и внуците ми ще коленичат на моя. Розите наистина бяха прекрасни. Ако са изтръгнати от корен, ще ги подменя. В някакъв смисъл не е било толкова лошо, че са украсявали гроба на клетото младо момиче.

Томи понечи да излезе, но му хрумна още един въпрос.

– Госпожо Талер, на колко години е тази къща?

– Строена е през 1874.

– А кой е бил собственик тогава?

– Семейството на Алън Картър. Притежавали са я около петдесет години, преди да я продадат на Робърт Фрейз старши.

Доктор О'Брайън все още изследваше останките, когато Томи Дъгън и Пийт Уолш пристигнаха в моргата.

О'Брайън диктуваше, а асистентката му записваше информацията.

Томи Дъгън се заслуша в данните и си представи как е изглеждала Карла Харпър, чиито останки лежаха върху масата за дисекции: ръст – 162; тегло – 50 кг; сини очи; тъмни коси.

От снимката в досието гледаше привлекателна, жизнена млада жена с коси до раменете. Сега, докато слушаше колко са тежали костите ѝ и какви са били зъбите ѝ, Томи си помисли, че никога няма да свикне с тази страна на работата си.

Резултатът от изследването напълно съвпадаше с информацията от четвъртък: скелетът е на млада жена; причина за смъртта – удушаване.

– Погледнете – подкани О'Брайън Дъгън и Уолш. С ръка, мушната в ръкавица, вдигна няколко нишки. – Виждате ли металните мъниста? Това е парче от същия шал, който намерихме около врата на Марта Лорънс.

– Какво искаш да кажеш? По време на тържеството някой е откраднал шала – ако приемем, че е станало така, – после не просто е убил Марта с него, но предварително го е разделил, за да има с какво да удуши и Карла? – попита Пийт Уолш, изпълнен с недоверие.

Дъгън го изгледа строго.

– Иди си поеми малко свеж въздух. Не желая да припадаш пред очите ми.

Уолш кимна и, полагайки усилия да не повърне, излезе бързо от моргата.

– Не го виня, че му прилоша – отбеляза Томи Дъгън сопнато. – Но нали разбираш какво означава това, докторе? Убиецът следва датите от онези убийства. Възможно е да не е имал нищо лично при убийството на Марта Лорънс... – Погледна останките върху масата. – ...или на Карла Харпър, ако това е тя. Набелязал ги е само защото и Марта, и Карла са горе-долу връстници на жертвите, изчезнали около 1890.

– Съпоставка със зъболекарския картон ще установи дали това е Карла Харпър. – Доктор О'Брайън намести очилата си. – Черепът извън найлоновата торба обаче лежи в земята доста по-отдавна. По моя преценка не по-малко от сто години. Има начин да се направи възстановка на лицето, но ще отнеме време. Така, както гледам, това е жена на не повече от двадесет години.

– Карла Харпър и Летисия Грег – промълви Томи Дъгън.

– Доста е вероятно, ако съдим по имената върху пощенската картичка – съгласи се доктор О'Брайън. – И още нещо би представлявало интерес за теб.

Вдигна найлонова торбичка така, че Дъгън да я види.

– Приличат ми на старовремски обици – обясни О'Брайън. – Обковани в сребро перли. Бабата на съпругата ми имаше подобни.

– Къде ги намерихте?

– В ръката на скелета – историята се повтаря. Убиецът, предполагам, не е търсил кост от ръката, но е искал да наблегне на връзката между двата скелета.

– Дали е намерил обиците в земята?

– Никой не би могъл да отговори. Ако питаш мен, имал е луд късмет да намери и двете обици. Дори да ги е носила, на ушите ѝ те щяха да са още непокътнати, но ушите отдавна ги няма. Кога каза, че е изчезнало третото момиче по онова време?

– Елен Суейн е изчезнала на 31 март – тридесет и един месеца и двадесет и шест дни след изчезването на Летисия Грег на 5 август. Карла Харпър е изчезнала на 5 август – също тридесет и един месеца и двадесет и шест дни преди 31 март.

Томи съзнаваше, че не толкова отговаря на въпроса, колкото разсъждава на глас.

– Маделин и Марта на 7 септември, Летисия и Карла на 5 август, а сега, следващата събота, ни чака нова годишнина – отбеляза доктор О'Брайън. – Дали убиецът възнамерява да избере нова жертва и да я зарови при Елен Суейн?

Томи Дъгън се почувства безкрайно уморен. Съзнаваше, че именно този въпрос ще зададат и журналистите.

– Доктор О'Брайън, моля се и се надявам това да не е сценарият, но бъди сигурен, че всеки, свързан със силите на реда в това градче, ще действа по предположението, че психопатът възнамерява да избере и убие още една млада жена от този град след четири дни.

– На твое място и аз щях да предположа същото – отвърна лекарят суховато и свали ръкавиците. – И при цялото ми уважение към силите на реда, възнамерявам да изпратя своите две дъщери на гости при баба им за уикенда.

– Не те виня, докторе – увери го Томи. – Напълно те разбирам.

"А аз ще поговоря с доктор Клайтън Уилкокс, чиято съпруга твърди, че през онази злокобна вечер у семейство Лорънс му е дала шала си" – помисли си той, чувствайки как отново го обзема гняв.

"Онзи ден в дома на Уил Стафорд и Пийт, и аз усетихме как Уилкокс ни лъже – припомни си той. – Време е да изтръгнем истината от него."

Сряда, 28 март

47.

Започват да ми вярват, мина ми през ума. Тази сутрин акцентът в предаването "Днес" бе интервю с доктор Неру Пател – изтъкнат философ и автор на студии по въпросите на психическите изследвания. Според неговото категорично мнение аз съм прероденият сериен убиец от края на деветнадесети век!

Добрият доктор Пател е озадачен само от едно – както обясни на интервюиращата Кати Кърик: защо действам срещу законите на кармата?

Пател сподели, че някои избират да се върнат близо до мястото на свой предишен живот, защото изпитват потребност да се срещнат отново с хора, които са познавали преди. Търсят ги, за да изплатят кармичните си задължения към тях. Но кармичните действия – такава била известната досега практика – били добри, а не лоши постъпки. Това именно било озадачаващо в случая.

Не е изключено, продължи докторът, в предишен живот Марта Лорънс да е била Маделин Шапли, а Карла Харпър – Летисия Грег.

Не е вярно, но е интересна концепция.

Доктор Пател изрази мнението, че като повтарям престъпленията от деветнадесети век, се противопоставям на кармата и ще има много да плащам при следващо прераждане.

Възможно е да е така, но е възможно и да не е.

Най-накрая го попитаха дали сега Елен Суейн не живее в друго тяло, дали не съм я разпознал и дали няма да я потърся следващата събота.

Е, аз вече избрах следващата си жертва. Не е Елен, но ще спи вечния си сън до Елен.

И измислих нов план, за да заблудя полицията.

Много е симпатичен и страшно ми допада.

48.

Телефонният звън в девет и половина намери Клайтън Уилкокс зад затворената врата в кабинета. По време на закуската Рейчъл беше нетърпима. Приятелка, купила брой на онзи парцал "Нашънъл дейли", търсещ единствено сензации, ѝ се обадила да ѝ съобщи, че на първа страница е напечатана потресаваща статия за загубения ѝ шал.

Вдигна телефона, изпълнен с лоши предчувствия и убеден, че звънят от полицията, за да го разпитат отново.

– Доктор Уилкокс? – прозвуча кадифен глас.

Въпреки повече от дванадесетте години след като го чу за първи път, Клайтън Уилкокс го разпозна веднага.

– Как си, Джина? – попита той тихо.

– Добре съм, докторе, но напоследък следя събитията в Спринг Лейк и със съжаление научих, че горката Марта Лорънс е била удушена с шала на жена ти.

– За какво говориш?

– За статията на Реба Ашби в днешния "Нашънъл дейли". Не си ли я чел?

– Чух за нея. Това са глупости. Няма официално потвърждение, че убиецът е използвал шала на съпругата ми.

– Да, но в статията подробно се описват клетвите на жена ти – била ти го дала да го пъхнеш в джоба си.

– Джина, какво искаш?

– Докторе, отдавна си мисля колко глупаво постъпих, като се съгласих на толкова малко пари за онова, което ми стори.

Клайтън Уилкокс понечи да преглътне, ала мускулите на гърлото не му се подчиниха.

– Джина, онова, което ти сторих, както се изразяваш, бе отклик на твоята покана.

– Докторе... – В гласът ѝ все още имаше кокетство. После то изчезна. – Можех да съдя и теб, и колежа и да получа голямо обезщетение. Вместо това позволих да ме уговориш за някакви си мижави сто хиляди долара. Малко пари сега биха ми дошли добре. Колко, според теб, ще ми плати таблоида на Реба Ашби за моята история?

– Няма да направиш такова нещо, нали?

– О, напротив. Детето ми вече е на седем години. Разведена съм и смятам, че бракът ми се провали, защото още съм психически травмирана от случилото ми се в "Енок". Та тогава бях едва на двадесет. Съзнавам обаче колко е късно да съдя колежа сега.

– Колко искаш, Джина?

– Още сто хиляди ми се виждат прилична сума.

– Не съм в състояние да набавя толкова пари.

– Миналия път успя. Какво ти пречи сега? В събота възнамерявам да отскоча до Спринг Лейк, за да се видя или с теб, или с полицията. Ако не ми платиш, следващата ми крачка е да разбера колко ще ми плати "Нашънъл дейли" за пикантната история на уважавания бивш ректор на колежа "Енок", който случайно загубил шала на съпругата си, преди с него да бъде убита млада жена. Нали помниш, докторе, че и аз имам дълга руса коса?

– Джина, в колежа "Енок" не научи ли поне значението на думата шантаж?

– Да, но научих още и значението на термини като сексуален тормоз и нежелани покани за ласки. Ще ти се обадя в събота сутринта. Довиждане, докторе.

49.

И в понеделник, и във вторник Ник Тод вдига телефона поне десетина пъти с намерението да се обади на Емили, но всеки път се отказваше. Чувстваше се някак неловко, защото в неделя, когато я изпрати до къщата ѝ след като обядваха заедно, попрекали с увещанията тя да се настани в апартамента си в Манхатън, докато разобличат и арестуват преследвача ѝ.

Накрая тя се ядоса и го сряза:

– Ник, знам, че ми мислиш доброто, но оставам тук и това е окончателното ми решение. Хайде да говорим за друго.

"Мислиш ми доброто" – повтори си Ник. Определено няма по-голям досадник от този, дето ти мисли доброто.

Баща му се разочарова от съобщението, че Емили твърдо отказва да започне работа преди 1 май, освен ако преди това не се разреши мистерията около убийството на прапралеля ѝ.

– Тя наистина ли си въобразява, че ще разгадае престъпление или серия от престъпления, станали през 90-те години на деветнадесети век? – бе попитал Уолтър Тод невярващо. – Трябва, изглежда, сериозно да обмисля дали да наема тази млада жена. От петдесет години насам не съм чувал нищо по-налудничаво.

Ник реши да не споделя с баща си, че или преследвачът от Олбани се е появил отново, или някой, който копира действията му, сега я преследва в Спринг Лейк. Знаеше, че баща му ще реагира точно като него: "Махни се от тази къща. Там не си в безопасност."

В сряда, след като прочете във вестниците за изравянето на още два трупа – един от наши дни и друг от миналото – Ник не се изненада, че баща му нахълта при него с гневно изражение, от което новопостъпилите във фирмата обикновено ги побиваха тръпки.

– Ник – подхвана той рязко, – в онова градче обикаля психопат. Досети ли се, че щом Емили Греъм търси връзка между него и убиеца от миналото, тя ще бъде в опасност.

– И на мен ми хрумна същото – увери го Ник спокойно. – Дори го обсъдих с Емили.

– Откъде са знаели къде да копаят вчера за тези останки?

– Прокурорът каза само, че получили анонимен сигнал.

– Най-добре е Емили да бъде предпазлива. Знам. Тя е умна. Сигурно е напипала нещо и иска да установи връзката. Ник, обади ѝ се. Предложи ѝ телохранител. Имам няколко души, които ще се справят. Или предпочиташ аз да ѝ се обадя?

– Не, не. Точно смятах да ѝ звънна.

Докато баща му излизаше от кабинета, Ник се сети за Линди, модната редакторка, с която няколко години поддържаше връзка. Преди шест месеца, изпращайки я до дома ѝ, каза:

– Смятам да ти звънна.

Тя му отвърна:

– Добре. Надявам се да е със съобщението, което чакам. – Линди се засмя на смаяното му изражение. – Ник, мисля, че е време всеки да продължи по пътя си. Като двойка не стигаме доникъде, а аз не ставам по-млада. Чао.

Представа нямаше дали Емили ще приеме дори обаждане по телефона от него, помисли си Ник, докато набираше номера ѝ.

50.

В сряда сутринта Емили стана в шест и с неизменната чаша кафе в ръка отиде в трапезарията, за да работи върху проекта си.  Намирането на скелета и черепа на авеню "Лъдлам" придаде нов тласък на усилията ѝ да открие какво свързва стария и новия убиец.

Подобно чувство изпитваше, когато подготвяше защита на клиент: усещането, че е на прав път; увереността, че ще намери каквото ѝ е необходимо, за да докаже теорията си.

Беше абсолютно сигурна, че – освен ако не го спрат – убиецът, копиращ действията отпреди век, ще отнеме още един живот в събота, 31 март.

В девет се обади Джордж Лорънс.

– Емили, с майка прегледахме всички фотоалбуми и спомени, прибрани на тавана. За да не губиш време в напразно ровене, отделихме нещата, които биха представлявали интерес за теб. Ако ти е удобно, след половин час ще мина да ти ги донеса.

– Би било чудесно.

Емили се втурна горе да си вземе душ. Точно се облече и на вратата се звънна.

Джордж Лорънс внесе два тежки кашона. Днес, по яке и спортен панталон, в очите на Емили някак се наби впечатлението, че той всъщност изглежда много по-уязвим, отколкото подсказваше овладяното му поведение при срещата в събота.

Остави кашоните на пода в трапезарията.

– Прегледай ги, като ти остане време – предложи той.

Огледа трапезарията и забеляза купчините листа по столовете, картона на масата.

– Изглеждаш доста заета. Не бързай да връщаш тези неща. Мама не ги е поглеждала поне от двадесет години. Когато свършиш, ѝ се обади. Мъжът на икономката ще ги прибере.

– Идеално. Чакай да ти покажа с какво се занимавам – предложи Емили.

Джордж Лорънс се наведе над масата, а тя започна да му обяснява как е реконструирала градчето от 90-те години на деветнадесети век.

– Тогава е имало много по-малко къщи; знаеш го по-добре от мен – посочи Емили към макета, – а и архивите не са пълни. Надявам се от вашите материали да науча нови неща.

– Това ли е твоята къща? – попита той и докосна покрива на една от миниатюрните къщурки.

– Да.

– А това нашата ли е?

– Да.

– Какво се опитваш да направиш?

– Да разбера как трите млади жени са изчезнали безследно. Търся къща на някой от техните приятели – вероятно някой от приятелите им мъже, – където е възможно да са били примамени. Онзи ден например – на обяда у вас – срещнах Каролин Тейлър. Тя си спомни, че според нейната роднина Филис Гейтс – приятелка на моята далечна леля Маделин и на вашата роднина Джулия Гордън, Маделин е била убита от годеника си Дъглъс.

Емили посочи една от къщичките и продължи:

– Помисли за това: тук е къщата на семейство Шапли, а точно отсреща е домът на семейство Картър. Говори се, че в деня, когато Маделин е изчезнала, Дъглъс е изпуснал ранния влак за вкъщи. Но дали отговаря на истината?

– По онова време положително са проверили фактите.

– Обещаха да ме допуснат до полицейските досиета. Интересно е да се види какво ще излезе. Представи си онзи ден: Маделин седи на верандата и чака Дъглъс. Не допускам да е станала и да е излязла на разходка, без да се обади на майка си. Но ако Дъглъс внезапно се е появил на верандата си и тя е изтичала да го поздрави?

– А той я е вкарал в къщата, убил я е и е скрил трупа, докато изчака подходящ момент да я зарови в задния ѝ двор? – Джордж Лорънс изглеждаше скептичен. – Какъв би бил мотивът му?

– Представа нямам, а и признавам – не звучи особено убедително. От друга страна намерих данни, че братовчед му Алън Картър също е бил влюбен в Маделин. Семейството му е живяло в къщата на авеню "Лъдлам", където вчера откриха двата трупа. Ами ако той например е пристигнал със закрит файтон и е казал на Маделин, че с Дъглъс се е случила злополука?

– Чухме, естествено, за вчерашните находки. Сега семейство Харпър трябва да изживеят онова, което ние преживяхме миналата седмица. Те са от Филаделфия. Не ги познаваме лично, но имаме общи приятели.

Мъката на Джордж Лорънс бе очевидна за Емили. С горчивина и дълбока тъга той сподели:

– Семейство Харпър, Аманда и аз се каним да основем група за подпомагане на разследванията.

– Как е Аманда? – попита Емили. – Възхитих ѝ се в събота. Трябва да е било ужасно тежко за нея, пък и за всички ви.

– Така беше, но както сама видя – Аманда се държа чудесно. Присъствието на бебето тук ѝ беше голяма утеха. Но Кристин, Том и детето се прибраха още в неделя. Вчера ходихме на гробищата. Аманда плака много. Но мисля, че ѝ се отрази добре. Трябваше да си даде този отдушник. Е, тръгвам. Днес следобед си отиваме вкъщи. Мама каза да ѝ се обадиш, ако възникнат въпроси.

Точно затвори вратата след Джордж Лорънс и телефонът иззвъня.

Емили откри, че чува гласа на Ник Тод със смесени чувства. От една страна се радваше, че ѝ се обажда. От друга – изпитваше разочарование, че от уикенда насам не си е дал труда да я попита имала ли е нови тревоги с преследвача.

Свенливото му обяснение обаче ѝ донесе удовлетворение.

– Емили, давам си сметка колко нахално беше от моя страна онази вечер да настоявам да напуснеш дома си. Но наистина се притесних, когато разбрах, че преследвачът е оставил снимката. Щеше ми се да се обадя по-рано, но се опасявах да не се превърна в досадник.

– Това е последното нещо, което бих си помислила за теб, повярвай ми.

– Не е имало нови случки с преследвача, надявам се.

– Не. В понеделник моят приятел Ерик Бейли дойде от Олбани и инсталира охранителни камери около къщата. Ако някой се опита да пъхне нещо под вратата, ще бъде заснет.

– Когато си сама вкъщи, алармената система работи, нали?

В момента не е включена, сети се Емили.

– Нощем я включвам.

– Не е зле да го правиш и през деня.

– Сигурно си прав, но не ми харесва да живея в клетка. Не искам да изляза на верандата за глътка свеж въздух и сирената да се разпищи, защото съм забравила, че алармата е включена.

В тона ѝ се прокраднаха хладни нотки.

– Емили, извинявай. Не знам кое ме кара да мисля, че имам право да ти се меся с разни съвети.

– Не се извинявай. Държиш се като мил, загрижен приятел. Обещавам да бъда извънредно предпазлива. Но понякога ме наляга чувството, че злодеят е на път да спечели. Боря се да не допусна това да се случи.

– Ако щеш вярвай, но те разбирам. Вестниците са пълни със събитията в Спринг Лейк вчера.

– Да, превърнахме се в голяма сензация за медиите. Излязох да тичам и тъкмо си мислех как ще осъществя проекта, за който ти споменах, когато видях да копаят в онзи двор.

– Според статиите полицията е получила анонимно съобщение. Имаш ли представа откъде е?

Изричайки следващите две думи, Емили тутакси пожела да си ги върне, стига да беше възможно.

– От мен – обяви тя и моментално се наложи да обясни за картичката.

Последвалото продължително мълчание в другия край я накара да разбере, че Ник Тод реагира на информацията точно както биха я възприели и родителите ѝ.

Най-сетне той заговори.

– Емили, има ли и най-малък шанс убиецът от Спринг Лейк да е същият тип, който те е преследвал в Олбани?

– Не. Дори детектив Броски не го допуска.

Споменаването на полицая от Олбани означаваше да разкаже на Ник и за признанията на Нед Кохлър.

Отказа категорично предложението на Уолтър Тод за телохранител, но прие поканата на Ник да обядват отново в "Старата мелница" в неделя.

– Надявам се да не говорим за ново убийство – подметна тя.

Дълго след като си казаха довиждане Ник Тод седя на бюрото със скръстени ръце. "Емили, защо си толкова умна и същевременно така недосетлива – помисли си той. – Въобще ли не ти е хрумвало, че ти може да си набелязана за следваща жертва?"

51.

Томи Дъгън и Пийт Уолш започнаха деня в кабинета на Елиът Осбърн, където бюрото бе отрупано с вестници.

– Не си особено фотогеничен, Томи – отбеляза Осбърн.

– Тази не я бях видял – промърмори Томи.

Снимката от предишния ден го показваше как излиза от къщата на авеню "Лъдлам". След като я разгледа внимателно, си помисли, че е редно да обърне по-голямо внимание на диетата си.

Уолш, естествено, имаше вид на златното американско момче.

– Жалко, че не си се кандидатирал за "Закон и ред" – изкоментира Томи язвително, гледайки снимката на партньора си.

– А трябваше. Още в четвърти клас играех в училищния театър – не му остана длъжен Пийт. – И то все главните роли.

– Хайде, стига по този въпрос – прекъсна ги Осбърн.

Преустановиха шегите.

– Ти първи – кимна Осбърн към Дъгън.

Бележникът на Томи вече беше отворен.

– Както знаеш, успяхме да идентифицираме открития вчера скелет. Зъболекарските картони са категорични – останките са на Карла Харпър. Удушена е с част от шала, с друга част на който е удушена Марта Лорънс. Убиецът е използвал едно парче за Марта и едно – за Карла. Третото парче все още липсва.

– Значи, ако убиецът следва нещо, което прилича на план, той ще използва шала отново в събота. – Осбърн свъси вежди и се облегна назад. – Колкото и полицаи да пуснем да патрулират из Спринг Лейк, не сме в състояние да покрием всички улици и дворове. Какво показват разследванията за миналото на Уилкокс?

– Не знаем нищо повече от вече известното ни. А то е: няма братя или сестри, израснал е в Лонг Айланд; баща му починал, когато бил бебе. Между него и майка му – учителка – имало голяма близост. Помагала му е с домашните, предполагам. Както и да е – винаги е бил първенец на класа. Сестрата на баща му живеела в Спринг Лейк – това е връзката му с градчето. Години наред ѝ гостувал всяко лято. Майка му починала, когато бил на тридесет и осем; две години по-късно се оженил за Рейчъл.

Томи помълча и добави:

– Шефе, ако беше моя съпруга, щях да си намеря работа като пътуващ търговски посредник. – После продължи: – Изкачил обичайната академична стълба в кариерата си и най-накрая му предложили ректорско място в колежа "Енок" в Охайо. Пенсионирал се оттам преди дванадесет години, на петдесет и пет. Сътрудничи на научни списания, задълбочено е проучвал историята на нашия район, писал е статии по темата. Наскоро е споменал пред библиотекарката на Спринг Лейк, че работи върху роман – действието се развивало в стария хотел "Монмаут".

– Не забелязвам някакви димящи дула засега – отбеляза Осбърн.

– Ако Емили Греъм е права, скоро ще се появят. Тя е на мнение, че сме по следите на убиец, попаднал на подробни описания на убийствата около 1890 г. и действа според тях. И още нещо. Научихме, че Уилкокс е напуснал ректорското място в колежа "Енок" по много странен и необясним начин. По онова време тъкмо подновили договора му и имал множество планове да разшири серията от лекции, да покани нови гостуващи преподаватели и още разни такива идеи.

– Дал ли е някакво обяснение?

– Официалната причина е влошено здравословно състояние. Говорело се за сериозно сърдечно заболяване. Изпратили го със сълзи. После кръстили една сграда в колежа на негово име.

Тук Томи се усмихна кисело.

– И знаеш ли какво? – подметна той.

Елиът Осбърн чакаше. Знаеше, че Томи Дъгън обича да поднася сензационна информация изневиделица. Все едно магьосник изтегля заек от шапката.

– Хайде, Томи – подкани той. – Попаднал си на нещо.

– Вероятно. По-скоро е предположение, отколкото нещо конкретно. Готов съм да се обзаложа, че страда от сърце, колкото ти, аз или Пийт. Според мен или му е било наредено да се пенсионира, или сам се е решил на тази крачка, защото е имал проблем, за който се е опасявал да не стане обществено достояние. Нашата задача е да изкопчим от него какъв точно е бил.

– Ще се срещнем с него в три часа – обади се Пийт Уолш.

– Решихме да го оставим да се поизпоти малко, докато ни чака.

– Добра идея – похвали ги Осбърн и понечи да стане, но Уолш не беше свършил.

– Просто за да сте в течение, сър. Снощи проверих досиетата във връзка с изчезването на трите момичета през 90-те години на деветнадесети век.

За Осбърн бе очевидно, че най-новото попълнение от детективите в неговия отдел се старае да го впечатли. Все пак попита:

– И откри ли нещо съществено?

– Според мен. Тогава нещата са били такива, каквито са и сега. Момичетата сякаш са изчезнали от лицето на земята.

– Ще давате ли копия от тези досиета на Емили Греъм? – попита Осбърн.

Пийт го изгледа притеснено и промърмори:

– Говорих вече с помощника ви.

– Знам. Обикновено не одобрявам да се показват досиета – дори да са отпреди сто години – освен по приетите канали, но щом сте ѝ обещали, ще ви позволя да ѝ ги дадете.

Елиът Осбърн се изправи решително – знак, че съвещанието е приключило.

Дъгън и Уолш също станаха.

– Има и една добра новина – подметна Томи, вече на път към вратата. – Убиецът на доктор Мадън повече го бива да души хората, отколкото да изтрива данни от компютрите. Нашите хора се опасяваха, че харддискът е повреден, но успяха да го задействат. С малко късмет възстановихме досиетата на пациентите на доктор Мадън – един от гостите у семейство Лорънс през онази вечер преди четири и половина години е прекарвал и част от времето си с психотерапевт, специалист в терапията да връща хората назад във времето.

52.

– Боб, какво се опитваш да ме излъжеш?

– Нямам никакво намерение да те лъжа за каквото и да било.

– Къде беше снощи?

– Не успях да заспя, както обикновено, и слязох долу да почета. Качих се горе в пет часа, взех сънотворно и за пръв път ми подейства.

Беше почти пладне. Робърт Фрейз слезе и завари съпругата си във всекидневната – очевидно го чакаше.

– Много добре изглеждаш – отбеляза той. – Ще излизаш ли?

– Имам среща за обяд.

– Мислех аз да те поканя.

– Не си прави труда. Иди глези клиентите си в "Четирите сезона", ако има такива, разбира се.

– Ресторантът ми се казва "Курортист", а не "Четирите сезона".

– Определено не е "Четирите сезона". Не бих спорила по този въпрос.

Боб Фрейз погледна красивата си съпруга, лъскавите ѝ руси коси, почти изваяните черти на лицето, котешките тюркоазени очи. Сети се колко вълнуваща я намираше някога и се изненада колко отчужден се чувства сега.

"Повече от отчужден – уточни наум той. – Писнало ми е от нея. До смърт ми е писнало."

Натали носеше шит по поръчка тъмнозелен костюм с панталон – виждаше го за първи път. Очевидно беше нов. И очевидно скъп. Запита се как ли намира още място в дрешника си.

– Е, щом няма да ми бъде оказана честта да ми правиш компания – подхвърли той, – тръгвам.

– О, не още! – Натали скочи енергично. – Ако щеш вярвай, но напоследък и аз не спя особено добре. Слязох тук в два сутринта. Не беше тук, Боби. А и колата ти я нямаше. Би ли ми обяснил, ако обичаш, къде беше?

"Няма да ме попита такова нещо, ако не е истина – трескаво си помисли Фрейз. – Но нямам представа къде съм бил."

– Натали, толкова съм уморен, че забравих. Да, излязох да се поразходя с колата. Исках да глътна малко свеж въздух и да помисля сериозно за някои неща. – Внимателно подбираше думите си. – Няма да е изгодно, но все пак реших да приема предложението на Бонети, макар да ме прецаква. Ще продадем тази къща и ще се преместим в Манхатън; ще вземем по-малък апартамент, отколкото възнамерявахме, но...

Натали го прекъсна.

– Докато си се разхождал снощи да си продухаш главата, явно си решил, че едно питие би свършило по-добра работа. Питие с приятелка, имам предвид. Ето какво открих в джоба ти.

Хвърли му някакво листче.

Той прочете: "Здравей, готин! Телефонният ми номер е 555-1974. Не забравяй и се обади на Пеги."

– Представа нямам как се е озовало в джоба ми, Натали.

– А аз имам, Боби. Някоя – казва се Пеги – го е пъхнала там. Имам и други новини за теб. Отърви се от ресторанта. Продай тази къща. Погаси заемите си и виж колко пари ти остават. А после изчисли колко са стрували акциите ти в деня, когато станах твоя съпруга.

Изправи се и пристъпи към него. Наведе лицето си на сантиметри от неговото.

– Нека да ти обясня защо. Смятам да получа половината от онова, което си притежавал тогава, като обезщетение при развода.

– Трябва да си се побъркала, Натали.

– Нима? Боби, доста мислих за вечерта у семейство Лорънс. Беше с широкото сако, дето си въобразяваше, че е от страниците на моден журнал. Защо да не си скрил шала под него? На следващата сутрин те намерих да копаеш в градината. Дали не си заравял тялото на Марта, докато ти се удаде възможност да го прехвърлиш в задния двор на семейство Шапли?

– Не е възможно да говориш такива неща!

– А защо не? Ти си странен мъж, Боб. На моменти ме гледаш сякаш не ме познаваш. Умееш да изчезваш, без да ми кажеш къде отиваш. Дали, водена от граждански дълг, не е редно да съобщя на детектив Дъгън колко се притеснявам от поведението ти и в името на твоята безопасност, а и заради сигурността на младите жени в квартала, да не му споделя мислите си?

Вените по челото на Робърт Фрейз пулсираха. Сграбчи ръката на Натали и я стисна; тя извика от болка. Лицето му бе почервеняло от гняв.

През стиснати зъби процеди:

– Ако кажеш на Дъгън или на когото и да било друг, по-добре започни да се притесняваш за себе си! Разбра ли ме?

53.

В сряда в три след полунощ откриха изчезналия Джоуел Лейк. Готвеше се да ограби къща в Троя, когато полицията пристигна, известена от беззвучната аларма.

Седем часа по-късно Марти Броски отиде в затвора, където бяха прибрали Лейк, за да го разпита.

– Това май е любимото ти място, Джоуел. Не желаеш да си научиш урока, а?

Постоянното присмехулно изражение на Джоуел Лейк стана още по-нагло.

– Напротив, Броски. Взимам си поука. Не влизам в жилища на стари жени. Създават прекалено много главоболия.

– Щеше да имаш къде-къде повече главоболия, ако Емили Греъм не те бе отървала от обвиненията в убийство. Всички мислехме, че ти си довършил Рут Кохлър.

– Мислили сте, така ли, Броски? Но сте променили мнението си, а?

Лейк изглеждаше доста изненадан.

Лошо момче, помисли си Марти, докато съсредоточено изучаваше Лейк. На двадесет и осем години, а се набърква във всевъзможни каши, откакто е навършил дванадесет. Досието му от юношеския изправителен дом е дълго цял метър. Но сигурно някои жени го харесват, мина му през ума; привлича ги с показната си мъжественост, с якото си тяло, къдравите тъмни коси, присвити очи и пълни устни.

Емили бе споменала пред Броски, че Лейк ѝ се е пускал няколко пъти. Той бе от онзи тип, дето не търпят да им отказват, прецени Броски сега, когато се зараждаше надеждата, че вероятно е лице в лице с преследвача ѝ.

Времето съвпадаше: Джоуел Лейк, нарушил правилата за пускане под гаранция, изчезна от погледа на всички горе-долу по времето, когато започна преследването.

– Липсваше ни, Джоуел – подметна Броски сговорчиво. – Чакай първо да ти припомня правата, а после да се захващаме за работа. Само ще си губя времето, разбира се, докато ти цитирам правилника. Ти вече и без това го знаеш наизуст.

– Казах на типовете, дето ме арестуваха, че случайно минавах оттам, видях вратата открехната и реших да надникна, да не би някой да е в беда.

Марти Броски се разсмя от сърце.

– О, хайде, Джоуел, измисли нещо по-добро. Хич не ми пука за обира. Това е задача на ченгетата тук, в Троя. Искам да си поговорим къде беше напоследък. И ме вълнува интересът ти към Емили Греъм.

– Какво намесваш Греъм? За последен път я видях в съда.– Джоуел Лейк се ухили. – Определено ще ти кажа, че привлякох вниманието ѝ. Изтърсих ѝ, че аз съм убил дъртофелницата. Да беше видял лицето ѝ. Бас държа, че това я гложди. Пита се дали пък не е истина, макар да знае, че не могат отново да ме съдят по същото обвинение.

Марти изпита желание да фрасне с юмрук нахалната физиономия и да заличи гадната, самодоволна усмивка от устните на негодника.

– Бил ли си някога в Спринг Лейк, Джоуел? – попита той троснато.

– Спринг Лейк ли? Това пък къде е?

– В Ню Джърси.

– И какво ще правя там?

– Ти ми кажи.

– Добре, ще ти кажа: никога в живота си не съм бил там.

– Къде беше в събота сутринта?

– Не си спомням. Сигурно на църква.

Докато говореше, съвсем съзнателно изобрази невинност, а по устните му играеше подигравателна усмивка.

– И аз така мисля. Бил си в черквата "Света Катерина" в Спринг Лейк, Ню Джърси.

– Слушай, да не си решил да ми лепнеш някое престъпление? Защото, ако е свързано с миналата събота, си губиш времето. Бях в Бъфало – не бях стъпвал от година и половина – и май щеше да е най-добре да си остана там.

– Ще го докажеш ли?

– Разбира се. За кое време говориш?

– Около обяд.

– Идеално за мен. Пихме по няколко бири със стари приятели в кафене "Изгрев" на улица "Кугън". Знаят ме като Джоуел Понд.

Марти бутна стола и се изправи. Това бе и името върху документите за самоличност, когато арестуваха Лейк. Не се съмняваше, че алибито ще бъде потвърдено, а и ако се замисли сериозно човек, този тип не е достатъчно фин и изтънчен да проведе преследването, на което е подложена Емили Греъм.

Не, прецени Марти, този негодник вече си е отмъстил на Емили, задето го е отблъснала – подметнал ѝ е, че е виновен за смъртта на Рут Кохлър и така я е оставил да се кори защо е допуснала да излезе от съда като свободен човек.

– Имаш ли още въпроси, Броски? – Лейк изглеждаше изненадан. – Компанията ти започва да ме забавлява. Какво е станало в Спринг Лейк, което искаше да ми припишеш?

Броски се облегна на масата, деляща го от Лейк.

– Там някой тормози Емили Греъм.

– Тормози ли? Или искаш да кажеш – преследва? Ей, не е мое дело, да знаеш – заяви Джоуел решително.

С нисък и не вещаещ добро глас Броски промълви:

– На процеса показания за теб дадоха някои твои доста съмнителни приятелчета. Ако някой е хлътнал по Емили Греъм след като я е видял в съда и ти го знаеш – най-добре ми кажи сега, защото, ако ѝ се случи нещо, те предупреждавам, че ще изгниеш в затвора.

– Не ме плашиш, Броски – присмя му се Джоуел Лейк. – Преследвачът не е ли синчето на дамата Кохлър? Господи, Броски, ти си кръгла нула. Сгреши по отношение на мен, сега излиза, че си сбъркал и по отношение на него. Най-добре да изкараш опреснителен курс за детективи.

От службата Марти звънна на Емили да ѝ съобщи, че са открили Джоуел Лейк и той определено не е преследвачът.

– И още нещо – добави той. – Стана въпрос за подмятането му, че може да е убил Рут Кохлър. Ако случайно изпитваш угризения дали не си издействала оправдателна присъда за убиец, успокой се – изтърсил го е само за да те разстрои.

– Когато ми съобщи за признанието на Нед Кохлър, всякакви съмнения за Лейк ме напуснаха. Но се радвам, че се е отронило и от неговите уста.

– Нещо ново от преследвача, Емили?

– До този момент няма. Алармената система е същинско произведение на изкуството, макар да признавам – посред нощ понякога си мисля как Нед Кохлър успя да изключи онази в къщата ми в Олбани. А на камерите, които Ерик Бейли инсталира вътре, гледам като на допълнително обезопасяване. В някакъв смисъл съжалявам, че Джоуел не е преследвачът. Поне щях да имам утехата да го видя отново зад решетките.

Броски долавяше нервните нотки, пробягващи от време на време в гласа на Емили Греъм. Чувстваше се ядосан и раздразнен, задето не разполага с нито един заподозрян. Призна пред себе се, че е и дълбоко изплашен, защото съзнава в каква опасност е Емили.

– Емили, миналата година проверихме доста xopa, които вероятно са недоволни от оправдателните присъди, издействани за клиентите ти. Всичките са чисти. Какво ще кажеш за сградата, където беше офисът ти? Дали някой оттам не ти е хвърлил око, или да ти е завидял за многото пари, с които се сдоби?

Когато Марти звънна, Емили точно си правеше сандвич в кухнята. Така че вдигна слушалката и застана до прозореца.

След облачното утро денят се оказа слънчев – над дърветата се стелеше розовееща мараня. "Винаги я чакам с нетърпение – помисли си Емили. – Тя е първият предвестник на пролетта."

Марти Броски отчаяно желаеше да открие преследвача. Разбираше защо се чувства така. Подобно на Ерик и Ник, и той се страхуваше, че в даден момент преследвачът – който и да е той – ще предприеме открити действия и ще я нарани.

– Марти, имам идея. Знаеш, че няколко години Ерик работеше в съседство с моя офис. Дали пък той няма да се сети за някого от сградата или за някой от куриерите, който да му се е сторил малко странен. С радост ще приеме да говори с теб, сигурна съм. Обажда ми се през няколко дни да разбере как съм.

И това вероятно ще се окаже задънена улица, помисли си Марти, но пък човек никога не знае.

– Ще го потърся, Емили – съгласи се той и добави: – Чета какво става в Спринг Лейк. Доста неприятно е било да открият още два трупа там вчера. Според вестниците, ако този психопат следва схемата, има голяма вероятност за ново убийство в събота. Най-добре...

– ...да напусна Спринг Лейк и да се скрия в апартамента в Манхатън – довърши Емили. – Марти, благодаря ти за загрижеността, но разполагам с нови документи. Сега ги изучавам и наистина смятам, че напредвам в разследването. Много си мил, но оставам тук.

Прекъсна бурните му възражения с едно решително: "Довиждане, Марти".

Телевизионният образ в пикапа, паркиран на шест преки, бе отличен. Ерик седеше в малкия, удобен стол пред екрана. "Много добре, Емили – похвали я мислено той. – Благодаря ти за гласуваното ми доверие. Надявах се да остана още един ден, но сега се налага да се върна, за да се видя с господин Броски утре. Жалко."

Разполагаше с отлична снимка как Емили отваря входната врата за Джордж Лорънс. Не е разумно обаче да ѝ я изпрати сега. Ще се върне в петък вечерта.

54.

– Господин Стафорд помоли да го изчакате няколко минути, госпожо Фрейз. Трябва да приключи с един договор.

Двадесет и три годишната Пат Глин, секретарката на Уил Стафорд, се усмихна притеснено на Натали Фрейз, която напълно я смразяваше.

Толкова е бляскава, помисли си Пат. Всеки път, щом влезеше, имаше чувството, че всичко около нея е сбъркано.

Тази сутрин остана доволна как ѝ стои новият червен вълнен костюм, но сега не беше толкова сигурна. Въобще няма място за сравнение с тъмнозеления костюм на Натали Фрейз – нито като материя, нито като кройка.

А и току-що драстично отряза косите си; сега едва покриваха ушите ѝ – нещо, което само преди два дни ѝ се струваше последен писък на модата. Но като погледна дългата лъскава руса коса на Натали, Пат разбра, че е направила ужасна грешка.

Натали Фрейз сякаш не носеше грим, но никой не е в състояние да изглежда толкова добре без никаква помощ, нали, помисли си Пат с надежда.

– Изглеждате разкошно, госпожо Фрейз – подметна тя свенливо.

– О, благодаря. – Натали се усмихна. Винаги се забавляваше от страхопочитанието, което невзрачната млада секретарка проявяваше към нея, но неочаквано ѝ стана приятно от комплимента. – Хубаво е да чуеш добра дума, Пат.

– Не се ли чувствате добре, госпожо Фрейз?

– Не съвсем. Китката ми е страшно наранена.

Вдигна длан, ръкавът се плъзна надолу и разкри грозно лилаво натъртване.

Уил Стафорд се появи от кабинета.

– Извинявай, че те накарах да чакаш. Какво е станало с ръката ти?

Натали го целуна.

– Ще ти разкажа, докато обядваме. Да вървим.

Тръгна към вратата, но хвърли поглед през рамо и дари Пат Глин с нехайна усмивка.

– Ще се върна след час, Пат – уточни Уил.

– По-скоро след час и половина – поправи го Натали.

Прекрачиха прага и Уил затвори вратата, но не и преди Пат Глин да чуе думите на Натали:

– Уил, сутринта Боб ме изплаши до смърт. Според мен полудява.

Очевидно бе, че наистина е на път да се разплаче.

– Успокой се – промълви съчувствено той, докато влизаха в колата му. – Ще поговорим, докато обядваме.

Имаха запазена маса в таверната на Роб, на три километра по брега, в съседното градче Сий Гърт.

Седнаха, поръчаха и Уил погледна Натали озадачено.

– Нали си даваш сметка, че Пат вероятно чу думите ти по адрес на Боб, а знаеш и колко е бъбрива? Най-вероятно в момента разказва по телефона всичко на майка си.

Натали сви рамене.

– Вече наистина не ми пука. Благодаря ти, че прие да излезеш с мен, Уил. Ти май си единственият ми истински приятел в градчето.

– Има много симпатични хора в Спринг Лейк, Натали. На някои, естествено, не се хареса, когато Боб изостави Сюзан заради теб, но от друга страна се опитват да са честни. Всички са наясно колко труден беше бракът им въпреки усилията на Сюзан да го превърне в сполучлив. Сега хората са на мнение, че ѝ е по-добре без него.

– Това определено е добра новина. Радвам се за нея. Аз лично посветих пет години от живота си на Боб Фрейз. Пет важни години, трябва да добавя. А сега той не само затъва във финансова криза, но и започва да се държи чудато.

Веждите на Уил се стрелнаха нагоре.

– Чудато ли? Какво значи това?

– Чуй например какво се случи снощи. Боб ти е споменавал, че страда от безсъние и често чете до късно посред нощ, нали?

Уил се усмихна.

– Като те гледам, вижда ми се чиста загуба на време.

Натали се усмихна кисело.

– Ясно ли е защо те поканих да излезеш с мен? Толкова си сладкодумен. Но да се върна на темата. В два след полунощ отидох в кабинета на Боб. От него нямаше и следа. Погледнах в гаража – колата му беше изчезнала. Не знам къде е ходил, но сутринта намерих в джоба му бележка от жена – поръчва му да ѝ се обади. Попитах го за какво става въпрос, а той остана шокиран. Наистина шокиран. Ако ме питаш – той нямаше спомен да се е срещал с нея! Опита се да измънка някакво оправдание, но всъщност не помни какво е станало. От известно време смятам, че на моменти губи паметта си.

Натали повишаваше глас. Уил забеляза как възрастните жени от съседната маса неприкрито слушат разговора им.

– По-тихо, Натали – помоли я.

– Не знам дали искам – заяви тя, но все пак продължи по-спокойно. – Уил, постоянно мисля за тържеството у семейство Лорънс. Имам предвид вечерта, преди Марта да изчезне.

– И?

– Странно е, но съсредоточиш ли се истински, започваш да си припомняш някои неща. Искам да кажа – не се бях замисляла, че Боб бе облякъл онова глупаво широко сако, за да изглежда по-млад...

– Господи, като подгониш някого, не спираш.

Натали му се усмихна тревожно, докато сервитьорката поставяше чашите бира пред тях.

– Да, днес наистина доста го гоня – призна тя и попита: – Защо съм си поръчала бира?

– Защото върви със сандвича с говеждо.

– Господи, ако Боби имаше такъв ресторант, вместо онзи мавзолей "Курортист", щеше да изкара някой долар.

– Забрави за това, Натали. Да не искаш да кажеш, че Боби е откраднал шала на Рейчъл Уилкокс?

– Казвам само, че когато отидох в тоалетната да си оправя грима, забелязах шала върху масичката в антрето, а когато се върнах, го нямаше.

– Видя ли Боби наоколо?

Сянка на колебание премина по лицето ѝ.

– Май да.

– Защо не си казала на полицията?

– Защото до онзи ден никой не знаеше, че питат за шала, нали?

– Така е.

– Ще се напъна да си спомня още нещо за онази вечер – обяви Натали и отхапа голям залък от сандвича.

55.

– Намерих още няколко книги, които вероятно ще представляват интерес за теб, Емили. Да ти ги донеса ли след половин час?

– Доктор Уилкокс, не искам да ви затруднявам. Ще мина да ги взема.

– Не ме затрудняваш. И без това излизам да свърша това-онова.

Емили остави слушалката и погледна часовника – изненада се, че е станало четири часът. След разговора с Марти Броски си даде кратка почивка; после пак се залови с материалите върху масата в трапезарията – продължи опитите да идентифицира серийния убиец от миналото.

По макета на градския план се бяха появили нови къщички от "Монополи" – всяка с прилежно отбелязано име на хората, живели там по онова време. Беше добавила къщички за семейства Мейър, Алън, Уилямс и Несбитс. Имената на дъщерите и синовете им фигурираха в списъците на редовно присъствалите по гости, излети, пикници и забави, посещавани от Маделин Шапли, Летисия Грег, Елен Суейн, Джулия Гордън и Филис Гейтс.

Отвори един от кашоните, донесени от Джордж Лорънс. Купът от дневници и писма я изненада приятно. Изпълнена с вълнение, мигом започна да чете някои от тях, но после прецени за редно първо да приключи с изучаването на материалите от музея.

В крайна сметка направи компромис – реши да работи  едновременно с двата източника. Пред нея постепенно се разкриваха индивидуални съдби и тя започна да изпитва чувството, че се връща назад във времето и става участник в живота в края на деветнадесети век.

От време на време си казваше, че наистина би живяла тогава. Животът през онези години ѝ се струваше много по-защитен, не изискваше толкова сурово от хората, както сегашният.

Внезапно Емили се запита дали не е луда. Защитен ли, възмути се тя. Три близки приятелки, споделяли помежду си най-интимни тайни, ходили заедно на забави, пикници и танци, бяха умрели на деветнадесет, осемнадесет и двадесет години. Трудно е да се каже, че са били кой знае колко защитени.

Цяла купчина писма – несъмнено обещаващи – бяха писани през годините от Джули Гордън до Филис Гейтс, когато родителите ѝ се върнали във Филаделфия в края на лятото. Явно Филис Гейтс ги бе запазила, а после ги е върнала на семейство Лорънс.

Джули се сгодила за Джордж Хенри Лорънс през есента на 1894 г. През зимата на същата година той пътувал по работа с баща си до Европа и когато се прибрал, Джулия писала на приятелката си:

Скъпа Филис,

След три дълги месеца Джордж се върна и аз съм изключително щастлива. Най-добре бих ти обяснила дълбочината на емоциите си, като ти цитирам какво му писах:

"Никога не бих успяла да опиша радостта и чувствата си от новата среща с любимия. Прекарахме много мила и приятна вечер."

Сега правим планове за сватбата, която ще бъде през пролетта. Ех, защо ги няма Маделин и Jlemuсия, за да ми бъдат шаферки заедно с теб? Какво стана със скъпите ни приятели? Семейството на Маделин се премести. Дъглъс Картър посегна на живота си. Едгар Нюман продължава да е в много лошо настроение – смятам, че искрено обичаше Летисия. Трябва да продължим да ги пазим – всички тъгуващи и мъртви – в мислите и молитвите си.

Твоя любяща приятелка, Джулия

Емили препрочете писмото с насълзени очи. Не споменава Елен Суейн, отбеляза тя, но после съобрази, че Елен изчезва след повече от година.

Запита се какво би си помислила Джулия, ако е имало как да надзърне в бъдещето и да разбере, че праправнучката ѝ Марта ще бъде заровена до Маделин.

Пусна писмото в скута си и поседя притихнала. Маделин и Марта, помисли си тя, Летисия и Карла, Елен и...

Ако нещо не се случи, в събота ще има нова жертва; вече бе абсолютно убедена, че събитието е неизбежно. О, милостиви Боже, помогни ни да намерим начин да го спрем, помоли се тя.

Смяташе да притвори вратата на трапезарията, преди Клайтън Уилкокс да пристигне, но така потъна в четенето на писмата, че когато се звънна, хукна да отвори – остави и лампата да свети, и вратата да зее.

Отвори входната врата и за миг приведената фигура на доктор Клайтън Уилкокс на верандата доста силно я изплаши. "Какво ми става?" – запита се тя, отстъпвайки встрани да му направи път, след като го поздрави.

Очакваше да ѝ подаде торбата с книги и да си тръгне, но Уилкокс влезе в антрето.

– Стана хладно – подметна той тенденциозно.

– Така е.

Емили съзнаваше, че няма начин да не затвори вратата. Усети как дланите ѝ се изпотяват.

Той държеше торбата с книги и погледна арката към всекидневната, изпълнена вече със сенки.

Оттам се виждаше и входът на трапезарията. Под силната светлина на полилея се очертаваше макетът на града. Уилкокс съвсем ясно виждаше и натрупаните книги, и листовете по столовете.

– О, работиш там – отбеляза той. – Да занеса тогава и тези книги при другите.

Преди да измисли как да го спре, той с бърза крачка влезе в трапезарията, постави торбата с надпис "Енок" на пода и внимателно започна да изучава творението ѝ.

– Мога да ти помогна – предложи той. – Не знам дали стана дума, но пиша роман. Действието се развива в Спринг Лейк през последните двадесет и пет години на деветнадесети век.

Посочи къщичката на авеню "Лъдлам" № 15 с името на Алън Картър.

– Точно така – похвали я той. – Именно тук семейство Картър са живели в продължение на години, смятано от 1893. Преди това техният дом е бил тук.

Взе нова къщичка от кутията и я постави точно зад нейната къща.

– Алън е живял зад тази къща? – попита Емили силно изненадана.

– Да, с цялото семейство. По онова време собственичка е била баба му по майчина линия. Когато бабата починала, продали къщата и се преместили на авеню "Лъдлам".

– Наистина доста добре сте проучили историята на градчето, доктор Уилкокс – промърмори Емили и усети устата си пресъхнала.

– Така е. Заради романа. Може ли да седна, Емили? Искам да поговоря с теб.

– Да, разбира се.

Реши да не го кани във всекидневната. Не желаеше да влиза в тази потънала в тъмнина част от къщата си, а той да я следва по петите. Затова демонстративно се настани на най-близкия до вратата стол в антрето. "Ще побягна, ако предприеме нещо – помисли си тя. – Ще изскоча навън и ще викам за помощ..."

Той седна и скръсти ръце. Дори седнал на разстояние от нея, излъчваше мощ с присъствието си.

Думите, които чу, я потресоха:

– Емили, ти си адвокат по наказателни дела и, доколкото  разбирам, добър професионалист. Схващам, че ме смятат за основния заподозрян за смъртта на Марта Лорънс и Карла Харпър. Бих искал да ти стана клиент.

– От полицията ли ви уведомиха, че сте заподозрян, доктор Уилкокс? – попита Емили, за да спечели време.

Играе ли си с нея, зачуди се тя. Да не би да се готви да направи самопризнания, а после... Наложи си да не довърши мисълта.

– Засега не, но ще успеят да съберат съществени доводи срещу мен. Нека да ти обясня защо.

– Моля ви недейте, доктор Уилкокс – прекъсна го Емили. – Искам да ви предупредя, че в никакъв случай не бих могла да ви защитавам. Аз съм свидетел по делото, свързано с намирането на останките на Марта Лорънс. Не забравяйте, че бях тук, когато трупът ѝ – или по-точно скелетът ѝ – беше открит. Затова не ми казвайте нищо, което биха ме накарали да повторя под клетва. Понеже не съм в състояние да бъда ваш адвокат, правилото юристът да пази тайната на клиента няма да бъде в сила.

Той кимна.

– Не се бях сетил за това. – Бавно се изправи. – В такъв случай, естествено, спирам да говоря повече за голямото затруднение, пред което съм изправен. – Погледна надолу към макета. – Вярваш ли в прераждането, Емили?

– Не.

– Не си мислила, че в предишния си живот си била... Маделин Шапли, така ли?

Образът на костичката от безименния пръст със сапфирения пръстен пробяга през съзнанието на Емили.

– Не, докторе, не смятам.

– При всичко изречено и написано по темата през последната седмица, лично аз започвам да се питам дали не съм живял в някоя от тези къщи тук преди; дали не съм избрал да се върна тук именно по тази причина; какво ли съм направил в предишен живот, за да ми се налага да връщам такива психологически заеми сега?

Изведнъж той придоби отнесен вид.

– Защо човек не е в състояние да върне назад момент на слабост? – промълви той тихо.

Емили разбра, че в този миг доктор Уилкокс не забелязва присъствието ѝ.

– Налага ми се да взема трудно решение – обяви той и въздъхна. – Но все пак трябва да го взема.

Тя неволно се сви на стола, когато той мина край нея. Не го последва към вратата; стоеше нащрек, готова да хукне към верандата на трапезарията, ако ѝ се нахвърли.

За нейно облекчение той отвори вратата. Спря за миг.

– Според мен не е излишно през следващите няколко дни да заключваш вратите и да пускаш резетата, Емили – предупреди я той.

Четвъртък, 29 март

56.

Напрежението на обитателите на Спринг Лейк нарастваше почти осезаемо.

Полицаите ходеха навъсени.

Рядко се виждаше жена да върви сама по улиците, дори денем.

С всеки изминал ден таблоидите излизаха с все по-сензационни заглавия, за да удовлетворят любопитството на читателите си.

Преродилият се сериен убиец от Спринг Лейк се превърна в национална и дори в международна новина.

Дискусионните телевизионни предавания предлагаха различни гледни точки по темите прераждане и връщане във времето.

Сутринта поредният знаменит гост на "Добро утро, Америка" тържествено обясни, че макар според мнозина прераждането да дава безброй нови възможности за продължаване на живота, има хора, които гледат на това като на огромно бреме.

Индусите, посочи ученият, са напълно убедени в прераждането. Те отчаяно желаят да разчупят цикъла раждане-прераждане, да спрат процеса. По тази причина са склонни да изтърпяват строги самоналожени въздържания и всевъзможни духовни пречиствания, за да постигнат подобно освобождение.

Искам ли освобождение?

След още два дни задачата ми ще бъде изпълнена. Отново ще се върна към нормалното си съществуване и ще изживея остатъка от дните си в мир и спокойствие.

Но ще продължа подробно да записвам всички събития. Подобно на другия дневник и тук ще бъде изяснено кой, какво, защо, кога.

Не е изключено някой ден четиринадесетгодишно момче да намери дневника – двата дневника – и да поиска да възобнови цикъла.

Случи ли се това, ще знам, че съм се завърнал в Спринг Лейк за трети път.

57.

Бернайс Джойс реши да прекара седмицата в Спринг Лейк.

– Долетях от Флорида за възпоменателната служба – обясни тя на Реба Ашби, докато закусваха заедно в четвъртък сутринта. – Смятах да се върна в Палм Бийч в понеделник следобед, но прецених, че е глупаво, щом ще летя на север отново следващата седмица. Затова ще поостана тук.

Седяха на маса до прозореца. Бернайс погледна навън.

– Истински пролетен ден, не намирате ли? – попита тя замечтано. – Вчера се разхождах по крайбрежната алея повече от час. Сетих се за куп прекрасни неща от миналото. После вечерях със семейство Лорънс в дома на други стари приятели. Отдадохме се на спомени.  Реба не срещна госпожа Джойс в хотела нито във вторник, нито в сряда и допусна, че си е заминала, както планираше. Зарадва се да я види в асансьора същата сутрин и двете отидоха в ресторанта.

При първата им среща подхвърли, че е журналистка от национално новинарско списание, но внимаваше да не спомене името "Нашънъл дейли". А защо пък да не го стори, помисли си тя, придавайки си весело изражение, докато слушаше анекдот за Спринг Лейк от 1930. Бернайс Джойс положително никога не е чела "Нашънъл дейли", а и едва ли е чувала за него.

Реба се интересуваше кои са присъствали на тържеството у семейство Лорънс преди Марта да изчезне. Възнамеряваше да изцеди докрай чутото за доктор Уилкокс, но възможността той да казва истината си оставаше налице: оставил е шала на съпругата си под чантата ѝ и някой го е задигнал.

– Срещали ли сте се с хората, разпитвани от полицията миналата събота, госпожо Джойс?

– Говорих с две семейства, които живеят близо до Лорънзови. Другите не ги познавам толкова добре. Много харесвам първата съпруга на Робърт Фрейз – Сюзан, но не одобрявам Натали. А Робърт дойде с Натали. Присъстваха още...

След втората чаша кафе Реба вече знаеше кои от гостите ще навести.

– Искам да пресъздам Марта така, както хората я помнят обясни тя. – И ми се струва най-добре да започна с онези, които са били с нея през последните часове на живота ѝ.

Погледна списъка.

– Да ви го изчета ли, за да проверим дали съм записала всички?

Докато слушаше, Бернайс Джойс си представи всекидневната на семейство Лорънс. През последната седмица възрастната жена бе мислила много за вечерта на събирането и сега в съзнанието ѝ изплува ясна картина.

Шалът беше на масата в антрето. "Забелязах как Натали Фрейз мина оттам с чанта в ръка и предположих, че отива в тоалетната да освежи грима си. Дори изчаках да излезе оттам."

Пред очите ѝ изплува лицето на друг гост. "Май вече съм напълно сигурна, че го видях да отмества чантата на Рейчъл. А шалът беше отдолу."

"Дали да не обсъдя това с детектив Дъгън – запита се тя.

– Имам ли правото да спомена името по време на полицейско разследване, ако не съм напълно сигурна в някои от впечатленията ми?"

Отново се съсредоточи върху седналата насреща ѝ жена.

Реба Ашби е толкова симпатична. Прилича ѝ на стара приятелка. А и като журналист вероятно разбира етичните проблеми.

– Госпожице Ашби – подхвана Бернайс Джойс, – ще разрешите ли да споделя пред вас проблем, който ме притеснява? В главата ми се върти, че онази вечер май забелязах как шалът се изниза изпод чантата. Видях как стана, почти съм сигурна.

– Какво сте видели?

Силно шокирана, за миг Реба Ашби изгуби вида си на човек, който насърчава: можете да ми се доверите понеже съм ваша приятелка.

Бернайс пак погледна през прозореца с изглед към океана. "Ех, защо не съм сигурна хиляда процента" – помисли си тя.

– Кого видяхте да взима шала онази вечер, Бернайс... Искам да кажа – госпожо Джойс?

Бернайс извърна глава и погледна Реба Ашби. Очите на жената блестяха. Жестовете на тялото ѝ напомняха тигър, готов да нападне.

Бернайс изведнъж осъзна каква ужасна грешка е допуснала: човек не можеше да има доверие на Реба Ашби.

– Най-добре е да не казвам нищо повече – отсече тя и направи знак на сервитьора да ѝ донесе сметката.

58.

В четвъртък сутринта Марти Броски видя в офиса си отговора на Ерик Бейли за поисканата среща – беше го оставил в седем вечерта в сряда.

– Много обичам да си играя на телефонна гоненица, няма що – промърмори Марти, набирайки номера на Бейли.

Отговори секретарката на Бейли и го свърза моментално.

– Съжалявам за вчерашното разминаване – подхвана Ерик любезно. – Реших да избягам от всичко и отидох да усъвършенствам играта си на голф.

Веднага прие да се срещнат:

– Още тази сутрин, ако желаете. Свободен съм в единадесет.

Докато шофираше към сградата на компанията му в покрайнините на Олбани, Марти се сети, че само веднъж се е срещал с Бейли – в съда по време на делото срещу Нед Кохлър, обвинен за преследване на Емили Греъм. Бейли даде показания за камерите, поставени около дома ѝ.

Седеше някак свит на свидетелската скамейка, припомни си Марти, и нервно потриваше ръце. Говореше тихо и неуверено. Съдията на няколко пъти го помоли да говори по-високо.

По-късно Марти видя снимката на Бейли във вестниците. Той бе местна знаменитост – миникопие на Бил Гейтс в Олбани.

Сега се обади на Бейли, за да разбере не разполага ли с някаква полезна информация за преследвача. Беше си направо като вкопчване на удавник за сламка. Същевременно обаче Марти схващаше необходимостта от спешни действия, а те включваха дори хващане за сламка.

Шофираше през район на множество централи на компании с прилежащите към тях паркинги. Направи му впечатление, че няма сграда по-висока от три етажа.

Марти се ориентира по номерата на улицата и намали скоростта. Следващото отклонение щеше да го отведе при Бейли.

Дълга алея водеше към елегантна двуетажна сграда от червени тухли с прозорци от пода до тавана с опушени стъкла. Доста е впечатляваща, прецени Марти, докато паркираше в сектора за посетители.

В центъра на обширно фоайе зад елегантно бюро седеше секретарка. Кътове за сядане, пръснати тук-там, бяха оформени от персийски килими, скъпи кресла и дивани, тапицирани с червена кожа и бронзови кабарчета. По стените висяха картини с доста добро качество. Човек оставаше с впечатлението за стил, чувство за мярка и пари.

Секретарката, очевидно предупредена за пристигането му, го насочи веднага:

– Кабинетът на господин Бейли е на втория етаж. Завивате надясно и отивате до края.

Броски пренебрегна асансьора и се качи по вита стълба. Докато крачеше по дългия коридор на втория етаж, хвърли поглед към кабинетите, край които минаваше. Доста от тях изглеждаха празни. И до него бяха стигнали слуховете, че компютърната компания на Бейли е претърпяла главоломни финансова загуба – вече други владееха технологията, изградила компанията и вдигнала акциите ѝ до главозамайващи висини. Не бяха тайна и скептичните подмятания на специалистите относно твърденията на Бейли за нов тип безжичен трансмитер, който съвсем скоро щял да извади на пазара.

Украсените с резба двойни махагонови врати в края на коридора подсказваха, че се намира пред личния участък на Ерик Бейли.

"Дали да почукам, или да извикам "Ойларипи" – зачуди се Марти, но реши все пак бавно да отвори вратата.

– Заповядайте, господин Броски – дочу се глас.

При влизането му иззад бюрото се надигна стройна, елегантна дама на около четиридесет и се представи: Луиз Колдуел, лична секретарка – на господин Бейли. После въведе Марти в кабинета на шефа си.

Ерик стоеше до прозореца и се извърна, щом ги чу да приближават.

Броски бе забравил, че Ерик е толкова дребен. Не че беше нисък, помисли си Марти, докато го наблюдаваше как прекосява стаята, за да застане до него. Всъщност беше среден на ръст. Но впечатлението се създаваше от стойката му, реши Марти и се сети как баща му постоянно му повтаряше да си изправя гърба и раменете.

Заради отпуснатата стойка несъмнено скъпото кашмирено сако и тъмните панталони на Бейли не му стояха добре и изглеждаха сякаш са му големи.

"Независимо от всичките си пари Бейли прилича на смотаняк – реши Марти, докато протягаше ръка за поздрав. – Като го видиш, никога не би се досетил, че този тип е гений."

– Детектив Броски! Радвам се да ви видя отново.

– И аз се радвам, господин Бейли.

Ерик Бейли направи знак към дивана и столовете при прозореца, откъдето се виждаше задната част на терена.

– Тук е много удобно – обяви той и погледна очаквателно Луиз Колдуел.

– Ей сега ще поръчам да донесат кафе, господин Бейли – увери го тя.

– Благодаря ти, Луиз.

Настанявайки се върху удобната мека мебел, Марти сравни обстановката с обзавеждането в своя кабинет. В тясното – два на четири метра – помещение имаше един малък прозорец, обърнат към паркинга. Джейни твърдеше, че бюрото му е направено от остатъците от Ноевия ковчег; шкафът за папки заплашваше да се пръсне, а неуспелите да влязат вътре досиета, стояха на камари върху единствения стол в стаята или по пода.

– Това е изключително красив кабинет в изключително красива сграда, господин Бейли – отбеляза Марти искрено.

По устните на Ерик пробяга усмивка и изчезна.

– Виждали ли сте стария ми офис? – попита той. – Беше до офиса на Емили.

– Няколко пъти съм бил при нея. Относително малък, но приятен кабинет, бих казал.

– Представете си нещо три пъти по-малко и ще добиете представа за предишното ми работно място.

– Вероятно говорите за помещението, където в момента работя. Наследил съм го от вас, господин Бейли.

Този път усмивката на Бейли изглеждаше истинска.

– Не допускам да сте тук, за да ми съобщите правата ми, преди да ме арестувате, а и двамата сме приятели на Емили. Защо не се откажем от официалностите? Наричай ме Ерик.

– А ти мен – Марти.

– В понеделник гостувах на Емили в новата ѝ къща. Сигурно ти е казала, че инсталирах камери около дома ѝ – започна Ерик.

– Да, спомена ми.

– Преследвачът вероятно я е проследил до Спринг Лейк и това страшно ме тревожи. Или смяташ, че някой копира действията му?

– Не знам – отвърна Марти откровено. – Но ще ти кажа следното: всеки преследвач е като бомба със закъснител. Ако става въпрос за същия тип, който я тормозеше тук, той вече е готов да запали фитила. Показа ли ти някои от снимките, които ѝ е направил в Олбани?

– Да. После май ги предаде на полицията.

– Точно така и именно това ме тревожи. Повечето от снимките в Олбани са правени навън – докато тича, влиза или излиза от колата си или от ресторант. Снимките от Спринг Лейк имат друг характер. Някой е разбрал къде ще отседне първата нощ, после е стоял на плажа в студено, неприятно време с надеждата да я зърне. Ето копие на втората, направена четири дни по-късно.

Марти се протегна и подаде на Ерик снимката на Емили в черквата "Света Катерина" в събота сутринта.

– Този тип е имал дързостта да последва Емили на възпоменателната служба за жертвата на убийството, чието тяло е било заровено в задния ѝ двор.

– Много мислих за това – обади се Ерик. – Според мен тя никога не е виждала преследвача. Искам да кажа – дори в препълнена черква ще различиш познато лице, ако го зърнеш. Затова си мисля, че става въпрос за копиране на действията на тукашния преследвач.

– Възможно е и да си прав – призна Марти неохотно. – Но в такъв случай имаме работа с двама преследвачи, а не с един. Имам специална причина да поискам тази среща, Ерик. Опитай се да се съсредоточиш върху хората от сградата, където ти и Емили сте имали офиси. Сещаш ли се някой да е проявявал съмнително внимание към нея? Да речем човек от персонала по поддържане на сградата, куриер, симпатичен, незабележителен тип със съпруга и деца, с вид на кротко агне...

– Не забравяй, че напуснах онази сграда преди повече от три години – напомни Ерик. – А Емили затвори окончателно офиса си там едва миналата седмица. Настояваше лично да приключи всичките започнати от нея дела, а не да ги разпределя по други адвокати.

– Просто си гледа съвестно работата, а никой от нас не би желал да ѝ се случи нещо – отбеляза Марти и прибра снимките във вътрешния си джоб. – Ерик, моля те да потършуваш из мозъка си за човек, за когото Емили Греъм се е превърнала в идея фикс.

– Определено ще се опитам.

– И още нещо. Има ли устройство, което да монтираш, за да се гарантира още по-голяма безопасност за Емили, поне когато е сама в къщата?

– Ще ми се да имаше. Единственото, което ми хрумва, е да се постави бутон за помощ във всяка стая. Независимо, че по принцип е смела жена и умее да се владее, Емили ми се вижда страшно подплашена. Какво ще кажеш?

– Изплашена ли? И как да не е! Тя е човешко същество и това естествено я съсипва. Чувам го в гласа ѝ. Жалко, че няма гадже, та да помага в грижите ни за нея. За предпочитане – някой с яки мускули.

Марти очакваше съгласието на Ерик Бейли, но забеляза промяната върху лицето му и се досети какво означава изражението на болка и гняв. Този тип е влюбен в Емили, помисли си той. О, Господи!

Луиз Колдуел влезе, следвана от сервитьорка с табла.

Марти изпи кафето си набързо.

– Ти си зает човек, Ерик. Няма да ти отнемам повече време – обяви той, остави чашката и стана.

"Но аз ще започна да ти отделям много от моето време – помисли си той, след като се сбогува и пое по дългия коридор към стълбището. – Дали да поговоря със секретарката?"

Присмехулните думи на Джоуел Лейк изплуваха в главата му: Преследвачът не е ли синчето на дамата Кохлър? Сгреши по отношение на мен, сега излиза, че си сбъркал и по отношение на него.

"Възможно е пак да греша – призна Марти, – но кой знае защо ми се струва, че Ерик Бейли е типът, когото търсим."

Сгреши по отношение на мен...

Но чакай! Ерик Бейли никога не би рискувал да се появи в черквата миналата събота. Емили би го видяла.

"Май наистина трябва да изкарам опреснителен курс за детективи" – помисли си Марти самокритично, докато слизаше по стълбите. Минавайки край секретарката, не се спря да побъбри с нея.

59.

– В колежа "Енок" няма нищо съмнително за Уилкокс – тросна се Томи Дъгън, след като затвори телефона. – Няма дори намек за скандал. Нищичко. Човекът, дето направи проверката, го бива. И преди сме работили заедно. Говорил е с хора от борда на надзорниците по времето, когато Уилкокс се е пенсионирал. Всички са изразили възмущението си как е възможно да се предполага, че Уилкокс се е пенсионирал под натиск.

– Но все пак защо го е направил така внезапно? – попита практично настроеният Пийт Уолш. – Знаеш ли какво мисля аз?

– Нямам търпение да чуя.

– Уилкокс е симулирал сърдечните проблеми, защото нещо го е застрашавало, а той не е искал да се разчуе из колежа или да излезе на бял свят. Хората там явно не са наясно с истинската причина за напускането му.

В кабинета на Томи изчакаха информацията от проверката в Кливланд. Сега, след разговора, тръгнаха към колата. Щяха да се отбият да оставят на Емили Греъм копията от полицейските досиета за събитията около 1890 г., а после отново да си поговорят с доктор Клайтън Уилкокс.

– Подметна за съмненията си да не е взимал незаконно пари – припомни Пийт на Томи. – Защо да не допуснем обратното? Да проверим какви доходи е декларирал в годината на пенсионирането си; така ще разберем дали не е ликвидирал някакви авоари.

– Заслужава си.

Този е далеч по-умен, отколкото изглежда, помисли си Томи, докато вървяха към паркинга.

На път към дома на Емили Греъм той отново звънна на техния човек в Кливланд.

60.

– На какво дължа удоволствието от посещението ти? – попита Боб Фрейз, докато сядаше на масата си в "Курортист", където се бе разположила Натали.

Съобщението на салонния управител, че съпругата му се е появила и смята да обядват заедно, го изненада и раздразни.

– Тук сме на неутрална територия, Боби – промълви Натали. – Изглеждаш ужасно. След като ми причини това – показа насинената си китка, – се заключих да спя в спалнята за гости. Не личи да си се прибирал. Сигурно си бил с Пеги.

– Нощес спах тук, на дивана в кабинета. След вчерашната сцена сметнах за благоразумно да си дадем време страстите да се поохладят.

Натали сви рамене.

– Неутрална територия... Страстите да се поохладят... Чуй ме – и двамата говорим за едно и също. Писнало ни е един от друг и, откровено казано, физически се страхувам от теб.

– Глупости!

– Нима?

Отвори чантата си и извади цигара.

– Тук не се пуши. Знаеш.

– Тогава да отидем на бара, където да запаля. Ще обядваме там.

– Кога пропуши пак? Спря ги почти веднага след сватбата; има близо пет години.

– Ако трябва да сме точни, обещах да се откажа през лятото преди четири години и половина. Винаги са ми липсвали. Не виждам защо да се изтезавам повече.

Натали изгаси цигарата в чинията и изведнъж застана нащрек.

"Тъкмо това ми убягваше – помисли си тя. – Преди да запаля вчера, последната ми цигара беше на тържеството у семейство Лорънс – на 6 септември. Отидох на верандата, защото, естествено, в тяхната къща не се пуши.

"Той държеше нещо в ръка и отиваше към колата си."

– Какво ти става? – сопна се Боб. – Приличаш на човек, видял призрак.

– Хайде да пропуснем обяда. Сметнах за редно да ти кажа в очите, че те напускам. Отивам вкъщи да си събера багажа. Кони ще ме приюти в Ню Йорк, докато намеря къде да живея. Още вчера ти споменах каква издръжка чакам.

– Никой съдия няма да ти присъди такава сума. Бъди реалистка, Натали.

– Ти бъде реалист, Боби – сряза го тя. – Ти измисли как да получа исканото. Декларацията за доходите ти едва ли ще издържи данъчната ревизия, особено онази със сумата от компанията, преди да се пенсионираш. Данъчните инспектори винаги възнаграждават лицата, дали им сведения за укриване на доходи.

Бутна стола назад и почти изтича към входната врата.

Салонният управител изчака тактично десетина минути, преди да приближи масата.

– Готов ли сте да поръчате вече, сър?

Боб Фрейз вдигна празен поглед към него. После стана мълчаливо и излезе от ресторанта.

"Така и не разбра, че му говоря – готов съм да се закълна" – помисли си салонният управител и бързо се отправи да посрещне необичайната за заведението компания от шест души.

61.

Макетът върху масата в трапезарията бе обогатен поне с още десетина къщурки. Всички пътища водят към Рим, помисли си Емили, но продължаваше да не вижда логиката. Трябваше да има друг отговор.

Фотоалбумите и другите вещи, донесени от Джордж Лорънс, даваха доста информация за лицата от нейния списък. Някак естествено си създаде ритъм: първо да рови из справочниците и да чете за отделни хора, после – да наднича в албумите.

На гърба на една снимка бяха изписани имената на фотографиралите се. Лицата не се виждаха ясно, защото беше избеляла и прекалено малка, но не се отчая. По-късно щеше да попита детективите какви са възможностите на лабораторията им да я увеличат.

Сниманата група беше голяма. Фигурираха имената и на трите жертви – Маделин, Летисия и Елен – редом с тези на Дъглас и Алън Картър, и на някои от родителите, между които и Ричард Картър.

Задната част на нейната къща и задната част на къщата, където Алън Картър бе живял по време на убийствата, се намираха една срещу друга. Дървото, надвесено над гроба, растеше буквално на границата между двата имота.

Дъглас Картър бе живял точно на авеню "Хейс".

След наученото за Летисия Грег си изгради хипотеза: не е изключено момичето да е решило да отиде да поплува, когато е изчезнало. Банският ѝ също бе изчезнал. Къщата ѝ се намираше на авеню "Хейс", между Втора и Трета улица. За да стигне до плажа, явно е минала край домовете и на Алън, и на Дъглас Картър. Дали се е отклонена от пътя?

Но Дъглас Картър се беше самоубил преди Летисия да изчезне.

По-късно семейството на Алън Картър купило имота, където е било заровено тялото на Летисия. Налице са прекалено много връзки.

Елен Суейн обаче не се вписваше в този сценарий. Тя е живяла в къща до езерото.

Детективите Дъгън и Уолш завариха Емили да изучава разположението на интересуващите я обекти. Даде им снимката и те обещаха да я обработят.

– Момчетата от лабораторията са много добри – увери я Томи. – Ще я увеличат и ще я направят по-ясна.

Уолш погледна макета.

– Добре си се справила – похвали я той. – Напредваш ли?

– Горе-долу – отвърна Емили.

– Госпожице Греъм, има ли с какво да ти помогнем? – попита Томи Дъгън. – Или да го кажа по друг начин: може ли ти да ни помогнеш? Открила ли си нещо полезно? Да ти е хрумнала идея, над която да се потрудим?

– Не – отвърна Емили честно. – Поне засега. Благодаря обаче за старите досиета.

– Шефът не беше особено очарован – осведоми я Пийт, – но се надявам да са ти от полза. Все пак очаквам да ни трият сол на главата, задето ти ги даваме.

Детективите си тръгнаха. Емили си направи сандвич и чай, постави ги на поднос и го отнесе в кабинета. Сложи го на дивана, настани се удобно и започна да чете полицейските досиета. Разгърна на първата страница от доклада за Маделин Шапли.

"7 септември 1891 г.: Тревожно телефонно обаждане от господин Луис Шапли, авеню "Хейс" № 100, Спринг Лейк, в 7.30 вечерта. Съобщава, че деветнадесетгодишната му дъщеря Маделин е изчезнала. Госпожица Шапли седяла на верандата в дома си и очаквала годеника си, господин Дъглас Картър, авеню "Хейс" № 101, да пристигне от Ню Йорк."

"8 септември 1891 г.: Има подозрения, че тайнственото изчезване е свързано с престъпление... семейството бе разпитано подробно... майката и по-малката дъщеря били вкъщи... в присъствието на госпожа Катлин Шапли госпожица Джоана Стори преподавала урок по пиано на единадесетгодишната Катерин Шапли. Допуска се възможността музиката от пианото да е заглушила вик на госпожица Маделин Шапли."

"22 септември 1891 г.: Повторен разпит на господин Дъглас Картър във връзка с изчезването на годеницата му, госпожица Маделин Шапли, на 7 септември. Господин Картър продължава да твърди, че за секунди изпуснал влака, който възнамерявал да вземе от Манхатън, и се наложило да изчака два часа до следващия.

Очевидец, разговарял с него точно преди пътниците да се качат на първия влак, твърди, че господин Картър се чувствал малко притеснен, защото отивал да поднесе годежен пръстен на госпожица Шапли същия ден и изведнъж му прилошало. На това господин Картър отговори, че бързо отишъл до мъжката тоалетна, а когато излязъл, влакът потеглял от перона.

Господин Дъглас отрича да е видял познати сред пътниците, макар по-късният влак да бил препълнен. Кондукторите и на двата влака не си спомнят да са проверявали билета му."

"Нищо чудно, че са го заподозрели – помисли си Емили.

– Дали е бил притеснен, защото не е искал този годеж? А аз вече си представях каква идеална любовна двойка са били!"

За миг ѝ се мерна сцена от нейната сватба – първия ѝ танц с Гари. По онова време и той изглеждаше доста влюбен.

"А и аз мислех, че съм влюбена – сети се Емили. – Погледна ли обаче назад, май винаги съм била наясно, че нещо липсва."

Телефонът иззвъня. Направо благодари, че се намери какво да прекъсне тези потискащи мисли.

– Отдавна се каня да ти се обадя, но се оказа дяволски натоварена седмица – започна Уил Стафорд. – Сигурно ще ти дойде изневиделица, но как гледаш на идеята да вечеряме заедно тази вечер? "Уиспърс" е добър ресторант, пък и се намира в градчето.

– С удоволствие – откликна Емили искрено. – Не е зле да си дам почивка и да се върна в настоящето. Цяла седмица живея в последните години на деветнадесети век.

– Харесва ли ти там?

– В много отношения съм очарована.

– Представям си как би изглеждала в кринолин.

– Позакъсняваш с четиридесет години. Кринолините са били на мода по време на Гражданската война.

– Какво ли знам аз? Помагам на хората да си набавят или да се отървават от покривите над главите си. В седем часа удобно ли е?

– Идеално.

Емили затвори телефона. Изведнъж се почувства вдървена от дългото седене. Бързо се протегна няколко пъти, за да е раздвижи.

Камерата безшумно записа всяко нейно движение.

62.

Последните четири дни Джоан Ходжес посвети да подреди досиетата на пациентите. Правеше го с любов. Доколкото зависеше от нея, искаше посъвзелите се вече от шока пациенти на доктор Мадън след смъртта ѝ да нямат затруднения при заместника ѝ заради липсващите си досиета.

Работа я изтощаваше. Убиецът се бе потрудил доста да унищожи документацията – клиничната информация, наблюденията и бележките на доктор Мадън представляваха купища разбъркани книжа. Понякога Джоан се чувстваше победена и се питаше не се ли е нагърбила с безнадеждна задача. В такива моменти отиваше да се разходи по крайбрежната алея за половин час, а после с освежени сили се връщаше към заниманието си.

Доктор Уолас Колман, колега и близък приятел на доктор Мадън, щеше да поеме практиката ѝ. Освободеше ли се за миг от своите ангажименти, помагаше на Джоан.

В четвъртък от полицията донесоха поправения компютър.

– Тоя тип не си е поплювал – сподели специалистът, – но имате късмет. Все пак не е успял да унищожи системни файлове.

– Значи досиетата могат да бъдат възстановени! – възкликна Джоан.

– Да. Детектив Дъгън иска веднага да проверите едно име – доктор Клайтън Уилкокс. Звучи ли ви познато?

– Не четох ли за него във вестника? Дето шалът на съпругата му...

– Точно това е Уилкокс.

– Явно затова името ми се струва познато. Не съм го срещала... – Джоан направи пауза. – Искам да кажа: не винаги се срещам с всички пациенти на доктор Мадън, защото някои идваха вечер. Оставяше ми информацията по случаите на бюрото.

Джоан седна зад компютъра и бързо плъзна пръсти по клавиатурата. Щом полицията иска справка, значи имат заподозрян. С цялата си душа копнееше човекът, убил доктор Мадън, да бъде открит и наказан. Само да можех да съм сред съдебните заседатели, когато го изправят пред съда, помисли си тя.

Доктор Клайтън Уилкокс.

Досието се появи на екрана. Джоан започна да щрака с мишката, за да се изпише цялото съдържание. Накрая обяви победоносно:

– Преди четири години и половина през септември е бил пациент за кратко, а после и през август, преди две и половина години. Идвал е вечер, затова никога не съм го виждала.

Компютърният специалист от полицията трескаво извади клетъчен телефон.

– Веднага ме свържете с Дъгън – отсече той. – Разполагам с информация, която трябва незабавно да му предам.

63.

Реба Ашби съзнаваше, че когато нейният материал се появи в "Нашънъл дейли" в петък сутринта, ще настъпи истински ад. СВИДЕТЕЛ НА КРАЖБАТА НА ШАЛА, С КОЙТО Е ИЗВЪРШЕНО УБИЙСТВОТО, СЕ КОЛЕБАЕ ДАЛИ ДА СЕ РАЗКРИЕ.

В подготвяната за първа страница статия Реба описваше как е протекла срещата ѝ с Бернайс Джойс: По време на закуска в хотел "Вълнолома" на авеню "Оушън" в Спринг Лейк важната възрастна, крехка дама определила въпросния шал като крещящ, а после споделила пред пишещата тези редове етичния си проблем: "Сигурна съм, че забелязах как взимат шала от масата. Почти напълно съм убедена" – каза тя.

Полицията да обърне внимание!

Някой от гостите на семейство Лорънс през онази фатална нощ е откраднал шала, а на следващия ден го е използвал, за да удуши Марта Лорънс.

Кой?

Според описанията на Вернайс Джойс ето възможностите:

Няколко възрастни двойки, съседи на Лорънсови.

Доктор Клайтън Уилкокс и неговата будеща страх съпруга Рейчъл. Той е пенсиониран ректор на колеж. На тържеството тя е носила шала. Рейчъл оглавява доста комитети, занимава се с благотворителна дейност, но не я обичат особено. Твърди, че помолила съпруга си, очевидно под чехъл, да пъхне шала в джоба си.

Боб и Натали Фрейз. Бернайс Джойс високо цени Сюзан, първата госпожа Фрейз, но определено никак не харесва фрапантната с поведението си втора съпруга.

Уил Стафорд, адвокат по сделки с недвижими имоти. Привлекателен, един от малкото ергени в Спринг Лейк. Внимавай Уил. Бернайс Джойс те намира за истински симпатяга.

Реба бе стигнала със статията си дотук. Оставаше да се срещне с Уил Стафорд, за да добие лични впечатления. После ще отскочи до "Курортист" да потърси Боб Фрейз там.

Откри офиса на Уил Стафорд на Трето авеню, в самия център на града. Отваряйки вратата на кантората, още щом зърна секретарката, Реба мълчаливо се помоли Стафорд да е излязъл или да е зает.

– Няма го – осведоми я Пат Глин, – но скоро ще се върне.

– Желае ли госпожица Ашби да почака?

"Направо се обзаложи, че ще постъпя така, миличка" – помисли си Реба.

Настани се на най-близкия стол до бюрото и се обърна към Глин сърдечно и доверително.

– Разкажи ми за шефа си, Уил Стафорд.

Издайническата руменина по страните на Глин и внезапно засиялите очи подсказаха на Реба онова, в което вече почти беше сигурна: секретарката здравата си пада по шефа.

– Той е най-страхотният човек на света – обяви Пат Глин вдъхновено. – Всички се обръщат към него за помощ. А е и толкова почтен. Предупреждава хората да не прибързват с покупката на къща; ако прецени, че имотът, за който са оставили депозит, не е твърде подходящ за тях, прави всичко възможно да им възстанови парите. А също така...

Реба запомни ключовата фраза: "всички се обръщат към него за помощ". Именно оттам ще започне материала.

– Имаш предвид, че предлага рамо, на което човек да си поплаче – подсказа тя. – От типа хора, които ти дават пари на заем при нужда, и дори намалява хонорара си, ако...

– О, определено предлага рамо, на което да поплачеш – увери я Пат Глин със замечтана усмивка. После изражението ѝ се промени. – Хората се възползват от това.

– Знам – увери я Реба съчувствено. – Някой да е попрекалил в тази насока напоследък?

– Натали Фрейз определено го прави.

Натали Фрейз? Тя е съпругата на Боб Фрейз, собственика на "Курортист", навърза фактите Реба. Били са сред гостите на семейство Лорънс, преди Марта да изчезне.

Пат Глин не спираше да бъбри. През последните двадесет и четири часа – откакто видя Натали Фрейз да целува пламенно Уил Стафорд, а после за втори път през седмицата да излиза с него на обяд – настроенията на Пат се люшкаха между бяс и тъга.

Предишното възхищение на абсолютно и дълбоко влюбената в шефа си Пат към Натали Фрейз изчезна напълно и се превърна в силна неприязън.

– Никой тук не я харесва. Все се фука, по цял ден кръстосва града, издокарана сякаш отива Бог знае къде. Вчера се умилкваше около господин Стафорд, стараеше се да спечели съчувствието му. Показа му как съпругът ѝ насинил китката ѝ.

– Насинил я? Нарочно?

– Представа нямам. Възможно е. Беше подута и лилава. Каза ми, че много я боли. – Загледана в пълните със съчувствие очи на Реба, имаше чувството, че се намира в изповедалня. Пат Глин си пое дълбоко въздух и продължи: – Вчера, тръгвайки оттук, господин Стафорд предупреди, че ще се върне след час. Натали Фрейз се засмя и обяви: "По-скоро след час и половина". А той наистина е зает. На бюрото го чака много работа.

– Има ли си приятелка? – попита Реба предпазливо.

– О, не. Разведен е страшно отдавна. След като завършил право в Калифорния, бил женен за кратко. Майка му починала горе-долу по същото време. Държи нейна снимка на бюрото си. Мислех, че и баща му е починал, но той цъфна ненадейно тук миналата седмица и господин Стафорд здравата се ядоса и разстрои...

Гласът на Глин заглъхна.

"Господи, дано никой не влезе – помоли се Реба. – Нека да не спира."

– Сигурно баща му е изоставил семейството и синът не му е простил – предположи Реба.

Надяваше се момичето да не млъкне, но долови как Пат Глин започва да проявява безпокойство, сякаш я налягаха опасения да не би да е споделила прекалено много.

Същото изражение Реба видя и по лицето на Бернайс Джойс.

Но Пат, преодолявайки всякакви колебания, захапа въдицата.

– Не, очевидно ставаше въпрос за недоразумение между тях двамата. Господин Стафорд буквално изхвърли баща си от офиса. През двете години, откакто работя тук, само веднъж съм го чула да повиши глас, но на баща си се развика. Каза му да се качва на колата, да се върне в Принстън и да не се мярка повече насам. "Не ми повярва, лиши ме – мен, единствения ти син – от наследство, а разполагаше със средствата да платиш за защитата ми" – така му заяви. На излизане баща му плачеше, а и личеше, че е много болен. Но не изпитах никакво съжаление към него. Явно се е държал отвратително към господин Стафорд през детството му. – Пат Глин спря да си поеме дъх и погледна Реба. – Много е приятно и непринудено да се разговаря с вас. Не е редно да ви казвам всички тези неща, но те ще си останат между нас, нали?

Реба стана.

– Разбира се – отвърна тя твърдо. – Но не мога да чакам повече да го видя. Ще звънна да си уговоря среща. Приятно ми беше да се запознаем, Пат.

Отвори вратата, излезе и тръгна с енергична крачка по улицата. В момента изобщо не ѝ се искаше да се срещне с Уил Стафорд. Ако я види и разбере коя е, несъмнено ще измъкне от приказливата си секретарка какво точно ѝ е разказала.

В утрешния вестник ще се появи статията за спомените на Бернайс Джойс.

А на следващия ден, в събота, материалът ѝ ще е посветен на Натали Фрейз – малтретираната съпруга, потърсила утеха в ръцете на Уил Стафорд, един от потенциалните заподозрени за убийството на Марта Лорънс и Карла Харпър.

В неделя, ако сътрудниците на "Нашънъл дейли" успеят да разровят достатъчно бързо калта, ще подхване темата защо Уил Стафорд, популярният и привлекателен адвокат по сделки с недвижими имоти в Спринг Лейк, е лишен от наследство от заможния си баща, който на всичкото отгоре е отказал да плати за защитата му в съда.

Реба, естествено, само гадаеше. Представа нямаше дали Стафорд старши е богат или не, но беше от Принстън, а мястото не е случайно. Пък и написаното щеше да привлече вниманието.

64.

След като се разделиха с Емили, Томи Дъгън и Пийт Уолш отидоха право в дома на доктор Клайтън Уилкокс. Разговорът с него ги раздразни и ни най-малко не ги удовлетвори.

Уилкокс се придържаше към изразената вече версия: оставил е шала под чантата на съпругата си. Когато го попитаха за доктор Лилиан Мадън, си спомни, че преди няколко години е страдал от лека депресия и е възможно да се е консултирал с нея.

– Или с някой с подобно име – завърши той.

– Преди колко време е станало това, доктор Уилкокс? – попита Томи Дъгън.

– Преди доста. Наистина не съм сигурен.

– Пет години? Три години?

– Наистина ми е трудно да определя.

– Все пак опитайте, докторе – предложи Пийт Уолш.

Единствено фактът, че Уилкокс видимо не бе на себе си, удовлетвори донякъде полицаите. Говореше с пусти и хлътнали очи, като постоянно преплиташе и отпускаше пръсти; по челото му избиваше пот въпреки неуютния хлад в кабинета му.

– Ако не друго, то поне започва да губи самоувереност – отбеляза Томи пред Пийт.

А после, към четири часа същия следобед, почти едновременно се случиха две неща. От кабинета на доктор Мадън компютърният специалист им съобщи на кои дати доктор Клайтън Уилкокс се е консултирал с психиатърката.

– Посещавал я е четири седмици след изчезването на Марта Лорънс и три седмици след изчезването на Карла Харпър – повтори Томи Дъгън; беше озадачен и възбуден. – А уж не можел да си спомни кога било. Този тип е изпечен лъжец.

– Твърди, че се е консултирал с нея заради лека депресия. Ако той е удушил момичетата, нищо чудно да е имал депресия – подметна Пийт Уолш язвително.

– Секретарката Джоан Ходжес още не е намерила личното медицинско досие на Уилкокс, но дори да го открие, ще ни трябва разрешително от съда, за да го видим. – Устните на Томи Дъгън се свиха в ядна гримаса. – И въпреки това ще видим това досие.

Втората манна небесна дойде във вид на телефонно обаждане от работещия по случая в Охайо.

– Свързах се с борсовата фирма, където Уилкокс е държал парите си. Агентът ми там е застрашен да си загуби работата, ако се разбере, че е гледал досието на Уилкокс, но все пак надникна. Преди дванадесет години, когато се е пенсионирал, Уилкокс изтеглил сто хиляди долара заем срещу акциите си. Взел го под формата на чек на свое име. Чекът е депозиран в банка в Ан Арбър, Мичиган, в новооткрита сметка на името на Джина Филдинг. В долния ляв край на чека някой е написал: "Антично бюро и секретар".

– Джина Филдинг с антики ли е търгувала? – попита Томи.

От разцъфналата усмивка по лицето на Дъгън, докато слушаше, Уолш се досети, че става въпрос за хубави новини.

– Адски ще ти хареса, Дъгън. Джина Филдинг е била студентка в колежа "Енок", но напуснала внезапно, точно преди Уилкокс да се пенсионира.

– Къде е сега?

– Издирваме я. Преместила се в Чикаго, омъжила се, после се развела. Ще я открием след ден-два.

Томи Дъгън затвори телефона и погледна Пийт Уолш с мрачно задоволство.

– Възможно е най-после да сме попаднали на димящо дуло – обяви той. – Утре сутринта отново ще посетим изтъкнатия бивш ректор на колежа "Енок". Няма да се изненадам, ако преди да приключим с него, свалят името му от сградата, кръстена в негова чест.

Петък, 30 март

65.

Оказа се доста тревожно утро. Точно когато окончателният ми план се осъществяваше така прекрасно, се наложи да взема радикално и потенциално фатално решение.

От известно време всяка сутрин купувам "Нашънъл дейли". Коварната журналистка Реба Ашби вече цяла седмица седи във "Вълнолома" и се вре навсякъде, събира всевъзможни клюки.

Тази сутрин стана ясно, че разговорите ѝ с Бернайс Джойс или ще ме опропастят, или ще се превърнат в моето спасение.

Госпожа Джойс доверила на Ашби, че почти е сигурна кой е взел шала изпод чантата въпросната вечер.

Ако го бе съобщила в полицията, щяха да я принудят да им разкрие името ми. После щяха да започнат да разследват всяка подробност от моя живот. Вече нямаше да приемат обясненията ми какво съм правил и къде съм бил, когато е изчезнала Марта.

Щяха да стигнат до истината и животът, който съм намислил да живея, щеше да приключи.

Наложи се да рискувам. Седнах на пейка близо до "Вълнолома", привидно потънал във вестника; всъщност отчаяно се опитвах да измисля начин да вляза в хотела и да открия стаята на госпожа Джойс, без да ме забележат или разпознаят. Под качулката носех перука, та ако някой ме опише, да разкаже за посивелите кичури коса, разпилени по челото. Носех също и тъмни очила.

Съзнавах ясно две неща: дегизирането не беше нищо особено, но ако полицията разпита госпожа Джойс, тя непременно ще им съобщи името ми.

И именно тогава ми се удаде желаната възможност.

Денят наистина беше прекрасен – слънчев и мек.

В 7.30 госпожа Джойс излезе от "Вълнолома" на ранна сутрешна разходка. Беше сама и я последвах на известно разстояние. Чудех се как да я отдалеча от другите, излезли да се поразходят или тичат. За щастие най-ранобудните вече се бяха прибрали, а все още бе прекалено рано за онези, които обичат да излизат след закуска.

След няколко преки госпожа Джойс се насочи към края на алеята, където има пейки за желаещите да се наслаждават на океана, без някой постоянно да минава отпред.

Идеално място за целта ми!

Готвех се да отида при нея, когато доктор Дермот О'Херлихи – пенсиониран лекар, който никога не пропуска всекидневната си разходка – зърна госпожа Джойс и седна да си побъбри с нея. За щастие се задържа само няколко минути – после продължи по пътя си. Със сигурност не ми обърна никакво внимание, минавайки край пейката, където седях.

И от двете посоки идваха хора, но бяха поне на половин пряка разстояние. С оплетената корда в ръце седнах тихо до госпожа Джойс – притворила очи, тя се наслаждаваше на утринното слънце.

Усети пристягането около шията си и ги отвори. Извърна сепнато и изплашено глава, докато затягах кордата, а тя осмисляше какво се случва.

Разпозна ме. Очите ѝ се разшириха.

Последните ѝ думи, преди да умре, бяха:

– Грешила съм. Не мислех, че си ти.

66.

– Не спа точно като къпан снощи – заяви Джейни Броски на Марти, докато поставяше димяща купа с овесени ядки пред него.

– И не се чувствам сякаш съм спал като къпан – отвърна Броски. – Постоянно сънувах. От онези сънища, нали знаеш, от които ти е кофти, но не ги помниш, когато се събудиш. Сънищата са изчезнали, но усещането остава.

– Подсъзнанието ти се опитва да ти каже нещо. Ако се сетиш поне за нещо малко от съня си, ще ти помогна да го анализираме.

Джейни Броски наля кафе в чашите, седна до масата и започна да маже парче препечен хляб с конфитюр от ягоди.

– В курса по психология да не би да учите как се анализират сънища? – попита Марти леко усмихнат.

– Обсъждаме как да бъдат включени да работят в твоя полза.

– Е, ако довечера сънувам, ще те събудя да ти разкажа и можеш да започнеш да анализираш.

– Дръж тефтер под възглавницата и записвай всяка подробност. Но не пали лампата, докато го правиш. – Тонът на Джейни стана сериозен. – Какво има, Марти? Нещо специално ли или просто общата тревога за тайнствения преследвач?

– Снощи, докато бавеше децата на съседите, си легнах рано, та не ти казах – видях се с Ерик Бейли.

Марти ѝ описа срещата и внезапното си подозрение, че е възможно Бейли да е търсеният тип.

– Откровено казано, според мен малко се изсилваш, но все пак има ли начин да го провериш?

– Джейни, здравият разум подсказва, че не е бил в черквата "Света Катерина" по време на възпоменателната служба миналата събота сутрин. Всичко щеше да приключи, ако Емили го беше забелязала. Както знаеш, за един мъж е много по-трудно да се маскира, отколкото за жена. – Погледна часовника и бързо довърши закуската. – Тръгвам. Не учи прекалено много. Ще ми бъде неприятно да ме превъзхождаш интелектуално. – Замълча. – И да не си посмяла да твърдиш, че и без това вече е така – предупреди я, преди да я целуне по главата.

За един мъж е много по-трудно да се маскира, отколкото за жена. Подобно на тревожните сънища, които му се изплъзваха, фразата се загнезди някъде в подсъзнанието на Марти.

Даде си труда да вземе регистрационните номера на пикапа на Ерик Бейли и на мерцедеса и да ги провери в компютъра.

Движението на моторните превозни средства показа, че нито едното, нито другото не е пътувало през последната седмица по-далеч от петдесет километра южно от Олбани.

"Остави тази работа" – навиваше се Марти, но подобно на хронично болен зъб подозрението, че Ерик Бейли е преследвачът, не го оставяше на мира.

67.

В петък сутринта Емили отвори очи и погледна часовника – остана изненадана, че вече е 8.15. Ето какво правят няколко изпити чаши вино, за да се отпуснеш, рече си тя, отмятайки завивките.

Но след дългото спане, ненарушавано от сънища, се чувстваше значително по-освежена. През цялата изминала седмица все не успяваше да си почине. Пък и вечерта всъщност се оказа доста приятна, помисли си, докато изпълняваше сутрешния ритуал: приготвяне на кафе, отнасянето му горе в стаята, където да го изпие, докато си взима душ и се облича.

Уил Стафорд е симпатичен тип, мина ѝ през ума, отваряйки вратата на дрешника. За миг се зачуди какво точно да облече. Спря се на любимите си напоследък бели джинси и памучна риза с дълъг ръкав на червенобели карета.

Снощи Уил Стафорд на няколко пъти се изказа ласкаво за тоалета ѝ – копринен тъмносин костюм с лек набор по ръкавите.

Дойде да я вземе почти половин час по-рано. Закопчаваше си сакото, докато слизаше надолу, сети се Емили. Още не беше сложила бижутата, нито се бе гримирала.

Предложи му да гледа новините в кабинета; остана доволна, че бе затворила вратата към трапезарията. Не желаеше повече хора да виждат макета ѝ.

Тази сутрин, докато се обличаше, се замисли колко много подвежда външният вид на човек: в действителност животът му често е толкова по-различен от това, което изглежда.

Ето Уил Стафорд например, помисли си Емили, докато оправяше леглото. От държането и приказките му в деня, когато уредиха окончателно сделката по покупката на къщата, бе останала с впечатлението, че винаги е имал доста хубав живот, без трудности.

Но снощи на вечерята Уил навлезе в подробности и пред нея се очерта съвършено друг човек.

– Знаеш ли, аз съм единствено дете – подхвана той. – Израснах в Принстън, но след като родителите ми се разделиха – бях вече на дванадесет, – се преместих в Денвър. Споменах ли ти, че тогава всяко лято идвахме за две седмици в Спринг Лейк? Отсядахме в хотел "Есекс и Съсекс". Но не беше толкова просто – допълни той.

Година след като станал един от ръководителите на компанията, баща му се развел с майка му и се оженил за секретарката си. После се женил още три пъти.

С натъжени очи Уил отбеляза:

– Сърцето на мама бе разбито. Напълно се промени. Той прекърши духа ѝ. – След кратко колебание добави: – Емили, ще ти кажа нещо, което никой в този град не знае. Историята не е много красива.

Опита се да го спре, сети се Емили, но той изобщо не я чу. Като ученик в Денвърската гимназия отишъл с приятел да се поразходят с кола. И двамата били изпили доста бири. Катастрофирали и колата се разбила. Шофирал приятелят му, който бил на осемнадесет години. Той помолил Уил да си сменят местата.

– "Още нямаш шестнадесет – изтъкна ми той. – Към теб ще се отнесат по-снизходително." Бях толкова притеснен, че се съгласих. Не знаех обаче друго – това не беше обикновена катастрофа. В объркването си така и не бях разбрал, че приятелят ми е убил на място петнадесетгодишно момиче. Опитах се да обясня на полицията какво точно се бе случило, но те не ми повярваха. Приятелят ми даде лъжливи свидетелски показания. Мама застана плътно до мен като канара. Вярваше ми, че говоря истината. Баща ми обаче не пожела и да чуе за мен. Прекарах цяла година в юношески изправителен дом.

Каква сурова мъка само се бе изписала по лицето му, докато говореше за това време, спомни си Емили. Но после той сви рамене и продължи:

– Е, това е. Жива душа в градчето не знае тази история. Позволих си да ти я разкажа, защото след една-две седмици възнамерявам отново да те поканя на вечеря и, ако случката те тревожи, по-добре да я знаеш отсега. В едно поне съм сигурен: мога да ти имам доверие, че няма да го споделиш с когото и да било.

Увери го да бъде спокоен, припомни си Емили, но го помоли да почака с новата покана за вечеря. Не желаеше да излиза редовно с никого – нито в Спринг Лейк, нито на друго място.

Тръгна надолу по стълбите, но спря да се възхити на начина, по който слънчевата светлина нахлуваше през витража на площадката.

Следващия път, когато приемеше някого на сериозно –ако има следващ път – искаше да е съвсем сигурна, че не допуска отново грешка.

Хубавото е, помисли си тя кисело на път към кухнята, че вече не можеше да се влюби като студентка първокурсничка. Това се случва само веднъж и слава Богу!

Но как само промени живота ѝ, сети се тя. Ожени се за Гари веднага след като завърши право и се премести в Олбани, защото той щеше да се включи в бизнеса на семейството му. Ако не се беше омъжила за него, щеше да започне да практикува право в Манхатън.

Но ако пък не живееше в Олбани, нямаше да поеме защитата на Ерик в съда и нямаше да спечели десет милиона долара от продажбата на подарените ѝ акции.

И определено нямаше да е тук, в тази къща, помисли си тя и влезе в трапезарията, за да вземе някоя от книгите, които ѝ предостави семейство Лорънс. Спря се на дневника на Джулия Гордън Лорънс след женитбата ѝ. Емили нямаше търпение да се запознае със съдържанието му. Приготви си грейпфрут и препечен хляб и се зачете.

Още на първите страници Джулия пишеше:

"Горката госпожа Картър продължава да запада. Никога няма да се съвземе от загубата на Дъглъс. Всички често я посещаваме и ѝ носим цветя да развеселим стаята ѝ или сладкиш, за да изкушим апетита ѝ, но нищо не помага. Постоянно говори за Дъглъс. "Единственият ми син" – проплаква тя, когато се опитваме да я утешим. С майка Лорънс обсъждахме темата – и двете сме на мнение, че животът се е оказал много тъжен за госпожа Картър. Тя била благословена с невероятна красота и значително богатство. Но скоро след раждането на Дъглъс заболяла от тежък ревматизъм. Полуинвалид е от години, а сега вече въобще не напуска леглото. В старанието си да облекчат болките ѝ, лекарите от дълго време ѝ предписвали всекидневни дози лауданум – така каза майка Лорънс и намира, че са прекалено големи. Сега госпожа Картър не е съвсем на себе си – една такава отнесена – и ѝ липсва какъвто и да било интерес към живота. Изразява мъката си, като лее обилно сълзи."

Емили затвори дневника и отиде в трапезарията. Госпожа Картър е била в дома си в деня, когато Маделин е изчезнала, сети се тя. Да предположим, че Дъглъс е пътувал с по-ранния влак, пристигнал е вкъщи и Маделин е притичала през улицата, за да го посрещне.

Ако е имало някакво недоразумение между Маделин и Дъглас, дали опиянената от лауданума госпожа Картър би чула – и разбрала – горе в стаята си, че долу се разиграва трагедия?

Има и друг вариант: Маделин е слязла от верандата и е отишла в задния двор; оттам е видяла Алън Картър в неговия заден двор. Той е бил влюбен в нея и вероятно е знаел, че всеки момент ще получи годежен пръстен от братовчед му.

Не е изключено да ѝ се е нахвърлил, помисли си Емили, а после да се е вбесил, задето тя го е отблъснала.

И двете предположения са интригуващи. Но съм убедена, помисли си тя, че Маделин е умряла същия следобед. Или Дъглъс, или Алън Картър имат отношение към смъртта ѝ.

Ако Дъглъс няма вина за смъртта на Маделин, следващият най-вероятен заподозрян е Алън, прецени тя.

За да стигне до плажа, Летисия е трябвало да мине покрай къщата му, защото той живее близо до Маделин. Джулия е отбелязала в дневника си, че тя и приятелките ѝ редовно посещавали прикованата към леглото майка на Дъглъс. Дали Елен Суейн е навестила госпожа Картър в деня, когато е изчезнала? Дано старите полицейски досиета хвърлят някаква светлина по този въпрос.

Емили внимателно прибра дневника при другите вещи от семейство Лорънс и тогава ѝ хрумна нова възможност.

Дали Дъглъс Картър се е самоубил? Или е бил убит, защото е започнал да подозира истината?

68.

В петък сутринта Боб Фрейз бе събуден от дразнещото звънене на телефона върху нощното шкафче до него. Отвори очи и протегна ръка. Отговори сдържано и грубо.

– Боб, Кони се обажда. Очаквах снощи Натали да се появи за вечеря. Нито се обади, нито дойде. Там ли е? Всичко наред ли е?

Боб Фрейз се надигна. Видя, че е легнал направо върху кувертюрата. "Натали – стрелна се през все още замъгления му ум. – Бяхме в ресторанта. Отказа да обядваме заедно и буквално избяга."

– Боб? Какво става?

Освен раздразнения тон на Кони той долови и друго. Съвсем ясно се улавяше и страх.

Страх? Натали вероятно е разказала на Кони за скарването им. Положително го е направила. А дали е казала на Кони и за натъртената си китка?

Опита се да помисли. Натали му съобщи, че си тръгва. Щеше да се прибере, за да си стегне багажа. Имаше намерение да отседне при Кони в Ню Йорк. Но така и не е стигнала там.

Сега вече е сутрин, а Кони разправя, че е чакала Натали още снощи.

"Губи ми се почти цял ден – прецени Боб Фрейз. – Колко време точно съм бил изключил?"

Стисна слушалката, прочисти гърло и каза:

– Кони, видях Натали в ресторанта вчера по обяд. Щеше да се прибере, да си приготви багажа и да дойде в твоя апартамент в Ню Йорк. Оттогава не съм я виждал.

– Приготвила ли си е багажа? Куфарите ѝ там ли са? А колата?

– Почакай.

Боб Фрейз се изправи, залитна и съобрази, че има страхотен махмурлук. Обикновено не пиеше много, помисли си той. Как е станало?

Купи тази къща и се нанесе, докато чакаше да влезе в сила разводът му със Сюзан. Натали прояви активен интерес към обзавеждането ѝ и настоя за някои промени. Така малката спалня до тяхната се превърна в два дрешника. Отвори нейния.

В единия край имаше полица на около метър от пода – удобно да се опакова багаж. Най-големият куфар на Натали стоеше отворен върху полицата. Боб надникна вътре – беше наполовина пълен.

Обзет от опасения какво ще завари, се отправи с несигурна крачка към стаята за гости – сети се за думите на Натали, че е прекарала нощта именно там. Леглото беше оправено, но в банята видя гримовете ѝ в шкафчето.

Преди да измисли какво ще каже на Кони, оставаше да направи още нещо: изтича до кухнята и отвори вратата към гаража. Колата ѝ бе паркирана вътре.

Къде е тя, зачуди се той. Какво е станало с нея? Защото очевидно нещо ѝ се бе случило. Беше сигурен в това.

Защо беше сигурен?

Върна се в спалнята и взе телефона.

– Изглежда Натали е променила решението си, Кони. Всичките ѝ неща са тук.

– А къде е тя самата?

– Виж, не знам къде е. В сряда вечерта се спречкахме. Оттогава спи в гостната. Снощи се прибрах късно – както обикновено – и веднага си легнах. Не надникнах да видя как е. Но не се съмнявам, че е добре. Понякога Натали е небрежна и забравя да предупреди за промяната в плановете си.

Изщракването в ухото му подсказа, че най-добрата приятелка на съпругата му току-що е тряснала телефона.

Тя ще се обади в полицията! Тази мисъл го порази, сякаш бяха стреляли пред лицето му. Какво да прави?

Ще се държи нормално, реши той. Махна кувертюрата, разбърка одеялото и легна върху чаршафа за минута, за да остави впечатлението, че е спал там.

"Къде съм бил от вчера на обяд – питаше се, като се напъваше да си спомни. – Какво съм правил?" Съзнанието му представляваше бяло петно. Прокара ръце по лицето си и усети наболата брада.

"Душ – помисли си той. – После – бръснене, обличане. Когато полицията дойде, дръж се нормално. Ти и съпругата ти сте се спречкали. Когато си се върнал снощи, не си надникнал да видиш как е. Очевидно е променила решението си да иде в Ню Йорк."

Тридесет минути по-късно на вратата му звънна полицай. Боб Фрейз бе готов за него. Изглеждаше спокоен, но призна, че започва да се притеснява.

– След всичко случило се в града през изминалата седмица започвам сериозно да се тревожа от изчезването на съпругата си. – По лицето му се четеше загриженост. После добави. – Няма да го понеса, ако нещо ѝ се е случило.

Дори в собствените му уши това твърдение не прозвуча правдоподобно.

69.

Преди да тръгне за работа в осем часа, Пийт Уолш отиде да купи мляко. Съпругата му помоли да ѝ купи "Нашънъл дейли". Докато чакаше рестото, хвърли поглед на основното заглавие. След по-малко от минута говореше по телефона с полицейския участък в Спринг Лейк.

– Изпратете някой до "Вълнолома" – разпореди той. – Да остане при възрастната Бернайс Джойс – тя е гост на хотела. Сочат я като очевидка на кражбата на шала в случая с убийството на госпожица Лорънс. Възможно е животът ѝ да е в опасност.

Напълно забрави за млякото; тичешком излезе от магазина и се отправи към колата си. На път за кабинета на прокурора се свърза с Дъгън, който вече пътуваше към службата.

Десет минути по-късно, събрали се в специално оборудваната кола, потеглиха към Спринг Лейк.

Томи Дъгън звънна на рецепцията на "Вълнолома". Отговориха му, че госпожа Джойс излязла да се разходи по крайбрежната алея. Полицията вече я търсела.

Доктор Дермот О'Херлихи стигна пеша до пощата, после реши да се върне вкъщи пак по алеята. С изненада забеляза, че Бернайс Джойс е още на пейката. Седеше с гръб към него, така че не виждаше лицето ѝ. Вероятно е задрямала, реши той. Ала нещо в начина, по който главата ѝ бе клюмнала напред, го накара да ускори крачка и да побърза да провери как е.

Застана пред пейката, погледна надолу и в очите му се наби стегнатата преплетена корда около шията ѝ.

Приклекна и погледна изцъклените ѝ очи, отворената уста, капчиците кръв около устната.

Познаваше Бернайс Джойс повече от петдесет години. От времето, когато тя и Чарли Джойс, той и съпругата му Мери идваха всяко лято с децата си в Спринг Лейк.

– О, Бернайс, скъпа моя, кой ти стори това? – прошепна той.

Шумът от тичащи стъпки го накара да вдигне глава. Крис Доулинг, най-скоро постъпилият в градската полиция, се приближаваше. След броени секунди застана до пейката, клекна до Дермот и се загледа в безжизненото тяло.

– Закъсня, момко. – Дермот се изправи. – Мъртва е поне от час.

70.

Макар да не ѝ каза нищо, Пат Глин се досети, че господин Стафорд ѝ е сърдит. Прочете го в очите му и го долови от начина, по който влезе в офиса в петък сутринта: мина край бюрото ѝ и я поздрави лаконично и без усмивка.

Когато се върна в офиса предишния ден следобед, тя му съобщи за посещението на госпожица Ашби.

– Госпожица Ашби? Журналистката от светската хроника на онзи жълт вестник? Надявам се, не си я оставила да извлече информация за мен, Пат. Тази жена е зла.

Със смразено сърце Пат си припомни всяка дума, казана пред Ашби.

– Само споделих какъв страхотен човек сте, господин Стафорд.

– Пат, всяка думичка, която си изрекла пред нея, ще бъде изкривена и преиначена. Ще ми помогнеш, ако ми повториш абсолютно всичко, което си казала. Няма да се разсърдя, обещавам, но ми е нужно да бъда подготвен. Четеш ли "Нашънъл дейли"?

Призна, че понякога го чете.

– Е, ако си го чела през изминалата седмица, си видяла какво направи тази жена от доктор Уилкокс. По същия начин ще постъпи и с мен. Така че – какви въпроси ти зададе и какво ѝ отговори? .

Пат не успяваше да се съсредоточи върху работата си. С усилие обузда импулса си да влезе при господин Стафорд и отново да изрази ужасното си съжаление за случилото се. Ала в следващия момент майка ѝ се обади по телефона и я извади с шок от състоянието ѝ на разкаяние.

– Пат, в града е станало още едно убийство. Бернайс Джойс, възрастна жена, е намерена удушена на пейка по крайбрежната алея. Била е от гостите на тържеството у семейство Лорънс вечерта, преди Марта да изчезне. Казала на журналистката от "Нашънъл дейли", че ѝ се струвало, че би могла да идентифицира човека, взел шала, с който е убита Марта. Ашби го написала, а сега госпожа Джойс е мъртва. Представяш ли си?

– Ще ти звънна по-късно, мамо. – Пат затвори и с походка на робот пое по коридора. Без да почука, отвори вратата към кабинета на Уил Стафорд. – Господин Стафорд, госпожа Джойс е мъртва. Знам, че я познавахте. Казала на онази журналистка, че май е видяла някой да взима шала на тържеството, и Ашби го написала. Господин Стафорд, убедена съм, че не съм ѝ казала нищо, което би причинило нечия смърт. – Гласът на Пат се извиси, после потрепери и тя избухна в плач. – Чувствам се отвратително.

Уил се изправи, заобиколи бюрото и постави ръце на раменете ѝ.

– Пат, всичко е наред. Разбира се, че не си казала на Ашби нещо, което би причинило нечия смърт. Какви ги приказваш? И какво се е случило с госпожа Джойс?

Пат, усетила топлите силни ръце върху рамената си, се поуспокои и предаде какво е научила от майка си.

– Толкова съжалявам – промълви Уил тихо. – Бернайс Джойс беше добра и мила жена.

"Отново говорим като приятели" – помисли си Пат. Копнееща да удължи интимния момент, попита:

– Господин Стафорд, допускате ли доктор Уилкокс да е сторил това на госпожа Джойс? Нали всички вестници пишат едно и също: съпругата му твърдяла, че му е дала шала си.

– Подложили са го, предполагам, на внимателен разпит – отвърна Уил сухо.

Пат долови промяната в тона. Интимният момент бе приключил. Време бе да се връща при бюрото си.

– До обяд ще приготвя всички онези писма, за да ги подпишете – обеща тя. – Навън ли ще ядете?

– Не. Можеш да поръчаш да донесат нещо и за двама ни.

Налагаше се да рискува.

– Ще поръчам по-късно, в случай че не промените решението си. Госпожа Фрейз може да намине, както направи онзи ден.

– Госпожа Фрейз се мести в Ню Йорк. Окончателно.

Пат Глин се върна на бюрото си в блажено настроение.

От кабинета си Уил Стафорд звънна по телефона в агенцията по труда, откъдето му изпратиха Пат Глин преди две години.

– И, за Бога, нека да е зрял и разумен човек, който не клюкарства и не си търси съпруг – помоли ги той.

– Тази сутрин се регистрира една жена. Казва се Джоан Ходжес. Работеше при психиатърката, която беше убита миналата седмица. Много е компетентна. И интелигентна. Приятен човек. Надявам се да останете доволен от нея, господин Стафорд.

– Изпратете ми подробностите за нея в обикновен плик. И отбележете, че е лично писмо.

– Разбира се.

Докато Уил затваряше телефона, Пат му съобщи, че го търсят. Детектив Дъгън искаше среща с него при първа възможност.

71.

Понеже не желаеше да среща отново Бернайс Джойс, в четвъртък следобед Реба Ашби напусна "Вълнолома" и се премести в Крайбрежната странноприемница в Белмар, на няколко километра от хотела. При излизането на таблоида с нейната статия за Джойс в петък сутринта, очакваше негодувание, но остана потресена до дъното на душата си, когато научи от радиото за смъртта на жената.

После се прояви естественият ѝ инстинкт за самосъхранение. Бернайс е трябвало да отиде в полицията, повтаряше си Реба. Сама си е виновна. Бог знае още на колко други е казала, че е видяла кой взима шала. Никой не споделя нещо поверително само с един човек. А като не умеят да мълчат, как да очакват и другите да не проронят дума?

А нищо чудно Бернайс направо да е попитала убиеца дали не е взел шала, за да го разгледа, и няма ли после да го остави. Тя бе достатъчно наивна да постъпи точно така.

Независимо от всичко Реба незабавно се свърза с Алваро Мартинес-Фонтс, своя главен редактор, за да се разберат как ще реагират на нападки от страна на полицията. Съобщи му още, че в четвъртък е ходила да вечеря в "Курортист", но Боб Фрейз въобще не се появил.

– Дадох петдесет долара на салонния управител, Алваро – обясни тя, – и това го разприказва. По неговите думи Фрейз от доста време се държал странно. Според този тип той е на прага на нервен срив или нещо подобно. Вчера Натали Фрейз дошла в ресторанта, но не се задържала дълго. Тя и Боб се скарали на масата и салонният управител я чул да казва на съпруга си, че се страхува от него.

– Това потвърждава, че наистина може да я е бил.

– Има и още. Сервитьор, обслужващ съседната маса, ги чул да говорят за раздяла и е склонен да разкаже и повече, но иска много – много – пари.

– Плати му и напиши материал – разпореди Алваро.

– Днес ще се опитам да се срещна с Натали Фрейз.

– Накарай я да говори. Някога Робърт Фрейз жънеше успехи на Уолстрийт. Добре е името му да се появи в подзаглавие, нищо че няма нищо общо с убийството.

– Е, определено не жъне успехи в ресторантьорския бизнес. Храната не е нищо особено. Интериорът е натруфен и неуютен. В това заведение няма нищо привлекателно, повярвай ми.

– Продължавай да си гледаш работата така добре, както досега, Реба.

– Непременно. А вие как напредвате по случая "Стафорд"?

– Засега не сме попаднали на нищо. Но ако има кирливи ризи за вадене – непременно ще ги открием.

72.

– Няма да допуснем да седи в кабинета си и да ръководи шоуто – отсече Томи Дъгън мрачно пред Пийт Уолш, докато напускаха местопрестъплението. – Трябва да го измъкнем навън и да го накараме да се разкрие. И то – скоро.

Тялото на Бернайс Джойс беше изнесено. Хората от криминалната лаборатория, приключили работата си, вече си прибираха багажа. Както отбеляза и главният инспектор пред Томи: "С бриза откъм океана няма никакъв шанс да попаднем на нещо полезно. Търсихме отпечатъци, но всички сме наясно, че убиецът носи ръкавици. Той е професионалист."

– Определено е професионалист – просъска Томи, докато влизаха с Пийт в колата.

Лицето на Бернайс Джойс изплува в съзнанието му – спомни си я как изглеждаше преди седмица при разпита в дома на Уил Стафорд.

На въпроса дали е забелязала шала, отговори прямо: потвърди, че Рейчъл Уилкокс го е носила. Тогава ли се е сетила, че е забелязала някой да го взима, зачуди се Томи. Сигурно не. По-късно ѝ е дошло наум.

Имаше намерение в понеделник да се върне в Палм Бийч. Но дори да знаеше за решението ѝ да остане още няколко дни, не би му хрумнало да разговаря отново с нея.

Изпитваше към себе си и отвращение, и гняв. Убиецът е прочел статията във вестника и се е подплашил; толкова се е подплашил, че е рискувал да убие госпожа Джойс посред бял ден. И ако продължава да следва същата схема, утре ще има нова жертва, напомни си Томи. Само дето този път ще е млада жена.

– Накъде? – попита Пийт.

– Обади ли се на Стафорд?

– Да. Било удобно да минем по всяко време. Щял да бъде в офиса цял ден.

– Да започнем с него. Но звънни първо в управлението.

И тогава узнаха за изчезването на Натали Фрейз.

– Забрави за Стафорд – отсече Томи. – Местните ченгета разговарят с Фрейз. Искам да присъствам.

Облегна се на седалката и премисли ужасната възможност серийният убиец вече да е набелязал следващата си жертва: Натали Фрейз.

73.

Щом чу новината за смъртта на Бернайс Джойс, Ник Тод звънна на Емили.

– Емили, познаваше ли тази жена?

– Не.

– Смяташ ли, че статията в онзи парцал е причината да бъде убита?

– Представа нямам. Не съм чела статията, но била доста зловеща.

– Изиграла е ролята на смъртна присъда за клетата жена. Ей такива неща разпалват нетърпението ми да попадна в екипа на министъра на правосъдието.

– А в тази посока как напредват нещата?

– Пуснах да опипат почвата пред някои от най-приближените му. Миналата година спечелих важно дело срещу тях. Това или ще ми навреди, или ще ми помогне. Кой знае? Снощи ти звънях – съобщи той с променен тон. – Сигурно си била някъде навън.

– Ходих на вечеря. Не си оставил съобщение.

– Не. Как върви проектът?

– Не е изключено да се лъжа, но долавям схема във всички онези убийства и съм ужасена. Споменах ти, че Дъглъс Картър, годеникът на Маделин, се е самоубил. Помниш ли?

– Да, разказа ми.

– Ник, намерили го с пушка до него. Изчезването на Маделин го разстроило ужасно, но той е бил млад, привлекателен, от заможно семейство и с обещаващо бъдеще на Уолстрийт. Прочетох куп неща за него из разни дневници и всевъзможни материали. Нищо не сочи да е бил склонен към самоубийство. И още. Майка му е била сериозно болна, а той определено е изпитвал привързаност към нея. Изключено е да не е бил наясно, че смъртта му ще я унищожи. Помисли

– Как би се чувствала майка ти, ако ти се случи нещо?

– Никога няма да ми прости – отвърна Ник мрачно. – А твоята как би се чувствала, ако нещо се случи с теб?

– Няма да ѝ е приятно, естествено.

– Затова те моля, докато не заловят преследвача и серийния убиец, когото се опитваш да идентифицираш, да заключваш вратите и да включваш алармата особено когато си сама. Слушай, търсят ме по другия телефон. Ще се видим в неделя, ако не се чуем преди това.

Затваряйки телефона, Емили се запита защо Ник изпитва потребността да звучи като гласа на собствения ѝ здрав разум. Беше единадесет и половина. През последните два часа и половина преглеждаше ту старите полицейски досиета, ту предметите, предоставени ѝ от семейство Лорънс.

Обади се също на родителите си в Чикаго и на баба си в Олбани. Весело и бодро им разказа колко е доволна и щастлива в къщата.

Наистина е така, опита се да си внуши тя, сетила се за всичко, което премълча.

Макар и не всекидневно, но все пак достатъчно често Джулия Гордън Лорънс бе водила дневник години наред. С удоволствие щеше да прочете всяка дума, помисли си Емили, дано само семейство Лорънс ѝ позволят да го задържи по-дълго. В момента обаче се налагаше да намери в дневника информация, пряко свързва с тайнствените изчезвания и смъртта на Дъглъс. Сепна се – та тя вече не мислеше за смъртта му като за самоубийство, а го смяташе за евентуална жертва на същия човек, убил трите млади жени.

Елен Суейн е изчезнала на 31 март 1896 г.

Джулия положително е писала за това, помисли си Емили. Прегледа дневниците и откри нужната ѝ година.

Ала преди да се зачете, прецени, че е добре да направи друго. Отвори вратата от кабинета към верандата, излезе навън и погледна през улицата. Според архивите през 1950 г. пожар е унищожил къщата на семейство Картър; впоследствие изградили сегашната – абсолютно копие на викторианската сграда, опасана отвсякъде с веранда, от началото на миналия век.

Ако Маделин е седяла тук и Дъглъс или Алън са ѝ махнали да приближи...

Емили искаше да се убеди, доколко е възможен хрумналият ѝ вчера сценарий.

Мина по верандата, стигна до задната част на къщата и слезе по стъпалата в двора. Работниците бяха загладили пръстта, но по гуменките ѝ полепна кал, докато прекосяваше двора на път към дърветата, очертаващи границата на имота ѝ.

Застана до мястото, където откриха останките на двете жертви. Масивното старо дърво с ниски клони би попречило от къщата да се види какво става: дали Алън Картър е забелязал как Маделин излиза, дали после я е наранил нарочно или случайно? В това време сестрата на Маделин е имала урок по пиано; звуците му биха заглушили всякакви писъци.

Но дори събитията тогава да са се развили точно така, Емили продължаваше да се пита каква е връзката им със сегашните убийства.

Прибра се, разтвори дневника от 1896 г. и потърси какво е написано след 31 март.

На 1 април 1896 г. Джули беше отбелязала:

"Ръката ми трепери, докато пиша тези редове. Елен изчезна. Вчера се отбила да види госпожа Картър; занесла ѝ сладки – дано хапне нещо.

Госпожа Картър казала на полицията, че посещението било приятно, но кратко. Елен била някак замислена и възбудена. Госпожа Картър си почивала в шезлонг до прозореца в спалнята; проследила как Елен излиза от къщата и тръгва надолу по авеню "Хейс" към дома си. Тогава я видяла за последен път."

Следователно е минала край къщата на Алън Картър, помисли си Емили.

Прелисти бързо следващите страници и спря. Вписаното три месеца по-късно гласеше:

"Тази сутрин милата госпожа Картър бе привикана в небесния си дом. Всички сме дълбоко натъжени, но същевременно смятаме, че за нея е истинска благодат. Освободила се е от болката и мъката и сега вече е отново с любимия си син Дъглъс. През последните дни от живота си разсъдъкът ѝ бе някак объркан. Понякога имаше чувството, че Дъглъс и Маделин са в стаята при нея. Господин Картър изтърпя с изключително разбиране и дългото боледуване на съпругата си, и смъртта на сина си. Всички се надяваме бъдещето да е по-добро за него."

Ами той – съпругът и бащата, запита се Емили. За него бе писано много малко. От друга страна очевидно той и госпожа Картър не са ходили по гости и тържества. От редките споменавания за него научи името му – Ричард.

Продължи да прелиства страниците: търсеше какво още пише за Картър. До края на 1896 г. Елен Суейн фигурираше често, но Емили не откри нищо повече нито за Ричард, нито за Алън Картър.

Дневникът за 1897 г. започваше от 5 януари.

"Днес следобед бяхме на сватбата на господин Ричард Картър с Лавиния Роу. Церемонията беше скромна, защото не е изминала и година от смъртта на госпожа Картър. Никой обаче не е против щастието, споходило господин Картър. Той е изключително привлекателен мъж и едва е прехвърлил четиридесетте. Срещнал Лавиния, докато гостувала на братовчедка си, моя близка приятелка, Бет Дитрих. Лавиния е приятно момиче, овладяно и в много отношения зряло. На двадесет и три е – наполовина на възрастта на господин Картър, – но всички сме били свидетели на бракове с голяма разлика във възрастта, а някои са много успешни и щастливи.

Щели да продадат къщата на авеню "Хейс", навяваща спомени за толкова мъка, и вече са купили малка, но очарователна къщурка на авеню "Бримли" № 20."

Авеню "Бримли" № 20 ли, запита се Емили. Защо адресът ѝ се струва познат?

И тогава се сети. Ходи там миналата седмица.

Там живееше доктор Уилкокс.

74.

Томи Дъгън и Пийт Уолш пристигнаха в дома на семейство Фрейз. Силно развълнуван, Робърт Фрейз седеше на дивана във всекидневната и разговаряше с местните полицаи.

– Възнамерявах да се преместим в Манхатън, защото съпругата ми настояваше – обясняваше той. – Току-що продадох ресторанта; сега ще обявя и къщата за продан. Една приятелка я покани в апартамента си и вчера тя се стягаше да отиде там. Представа нямам защо е променила решението си. Натали действа импулсивно. Няма да се учудя, ако се е качила на самолет за Палм Бийч. Там има десетки приятели.

– Според вас, липсват ли някои от летните ѝ дрехи? – попита един полицай.

– Жена ми има повече дрехи от Савската царица. Понякога купува два пъти едно и също – просто не помни, че то вече виси в дрешника ѝ. Ако Натали е решила да замине за Палм Бийч, би тръгнала с дрехите на гърба си, а когато пристигне там ще прекара няколко часа из магазините на авеню "Уорт" с кредитна карта в ръка.

Колкото повече говореше Боб Фрейз, толкова по-достоверно му се струваше казаното. Та нали онзи ден Натали се оплакваше от времето: мразовито, влажно, прихлупено, неприятно... Това бяха само част от думите, с които описваше този сезон на годината.

– Възразявате ли да поогледаме наоколо, господин Фрейз?

– Не, разбира се. Нямам какво да крия.

Томи разбра, че Боб Фрейз го видя да влиза в стаята с Уолш, но не си даде труда да ги поздрави. Сега Томи се настани на стола, току-що освободен от полицая.

– Господин Фрейз, помислих си, че не сте ме познали. А сме се срещали няколко пъти.

– Много повече от няколко пъти, господин Дъгън – увери го Фрейз саркастично.

Томи кимна.

– Съвършено вярно. Да сте ходили да тичате тази сутрин?

"Дали – запита се Боб Фрейз. – Бях по анцуг. Кога ли съм го облякъл? Вчера следобед? Снощи? Тази сутрин? Последвал ли съм Натали вкъщи, когато си тръгна от ресторанта? Скарахме ли се отново?"

Изправи се.

– Господин Дъгън, писна ми от обвинителния ви маниер. Всъщност – отдавна ми писна. Още преди четири и половина години, ако трябва да съм точен. Няма да отговарям повече на въпросите ви, нито на въпросите на когото и да било друг. Ще започна да въртя телефони на приятели в Палм Бийч – ще проверя дали са виждали съпругата ми, дали не е на гости у някого.

Направи пауза.

– Но, господин Дъгън, първо ще се обадя на адвоката си. Всички въпроси, които имате към мен, задайте на него.

75.

Джоан Ходжес преглеждаше компютърните файлове и правеше списък на пациентите на доктор Мадън от последните пет години.

Полицейски служител ѝ помагаше. Двама психолози, приятели на доктор Мадън, предложиха доброволно да участват при възстановяване на поверителните досиета, разхвърляни безразборно по пода.

Томи Дъгън помоли да ускорят процедурата. Ако досието на доктор Клайтън Уилкокс продължава да липсва, разсъждаваше той, това би означавало, че има голяма вероятност той да е убиецът.

Джоан вече уточни, че никой друг от списъка, даден ѝ от Дъгън, не е бил пациент на доктор Мадън.

– Което съвсем не означава, че някой не си е послужил с фалшиво име – предупреди я Томи. – Трябва да разберем дали не липсва и досието на друг, вписан в компютъра, защото – ако е така – ще го проверим.

Папките, по азбучен ред, стояха подредени върху дълги метални маси, поставени във всекидневната на доктор Мадън. Имената на някои, изписани върху парчета лейкопласт, липсваха, което подсказваше, че резултатите в никакъв случай не са изчерпателни.

– Нашата работа е често досадна – усмихна се полицаят на Джоан.

– Виждам.

Повече от всичко Джоан жадуваше да приключи тук и да си намери нова работа. Вече звънна в бюрото за безработни. Неколцината психиатри, познати на доктор Мадън, подхвърлиха, че биха я ангажирали, но тя искаше коренна промяна. Да продължи да работи в кабинет със същата атмосфера, само би затормозило съзнанието ѝ – непрекъснато щеше да вижда доктор Мадън зад бюрото, със стегнатата около врата корда.

Попадна на име с адрес Спринг Лейк и свъси вежди. Прочете повторно името, но не се сети за човека. Е, и без това не познава всички пациенти. Възможно е да е някой от вечерните посетители. В повечето случаи не ги виждаше.

"Не, чакай малко – помисли си тя. – Не е ли един, дето се появи само веднъж, преди около четири години?

Зърнах го да се качва в колата, защото вечерта се върнах да си прибера очилата – бях ги забравила. Да, да. Направи ми впечатление колко е разстроен. Докторката каза, че си е тръгнал ненадейно. Подаде ми стодоларова банкнота, която бил хвърлил върху бюрото ѝ, сети се Джоан. Попитах я дали да му определя часове за останалата част от сумата, но тя ме посъветва да не си правя труда."

Най-добре да съобщи името на детектив Дъгън веднага, реши тя и взе телефона.

Дъглъс Картър от авеню "Хейс" № 101, Спринг Лейк.

76.

В кабинета на прокурора Томи Дъгън и Пийт Уолш докладваха разкритията си около смъртта на Бернайс Джойс и изчезването на Натали Фрейз.

– Съпругът ѝ допуска да е в Палм Бийч. Отказва да разговаря с нас освен чрез адвоката си – обяви в заключение Томи.

– Каква е вероятността тя наистина да се окаже в Палм Бийч? – осведоми се Осбърн.

– Проверяваме дали е ползвала услугите на някоя от авиокомпаниите. Шансовете са едно на хиляда, бих казал – отвърна Томи.

– Съпругът покани ли ви да огледате къщата?

– Полицаите от Спринг Лейк го направиха. Нямаше следи от никакво насилие или борба. Изглеждаше, че внезапно е спряла опаковането на багажа.

– Гримовете ѝ? Чантата?

– По описанията на съпруга вчера в ресторанта носела златисто кожено сако, копринена риза на кафяви и златни райета, кафяви вълнени панталони и кафява чанта с дръжка през рамо. В къщата не открихме нищо подобно. Призна, че се скарали и предишната нощ тя спала в стаята за гости. Това значи – в сряда. В банята и спалнята имаше достатъчно гримове, парфюми, лосиони и дезодоранти да се зареди цял магазин.

– Ще изчакаме дали няма да се появи – заключи Осбърн.

– Като пълнолетен гражданин има право да замине където иска по всяко време. И колата ѝ била в гаража, така ли? Някой трябва да я е взел с кола. Има ли замесено гадже?

– Не сме открили. Говорих с домашната прислужница – продължи Уолш. – Чисти три следобеда седмично. В четвъртък не идва.

Веждите на прокурора се стрелнаха нагоре.

– Ходи следобед? Повечето прислужнички работят сутрин.

– Днес се появи, когато си тръгвахме. Госпожа Фрейз обикновено спяла до късно и не искала да я безпокоят с прахосмукачката. Не останах с впечатлението, че харесва особено Натали Фрейз.

– Значи за момента ще изчакаме – обяви Осбърн. – Какво има, Дъгън? Не изглеждаш щастлив.

– Имам лошо предчувствие за Натали Фрейз – рече Томи безизразно. – Питам се дали някой не е изпреварил 31 март с два дни.

Възцари се дълга тишина. Най-сетне Осбърн попита:

– Защо мислиш така?

– Защото тя отговаря на схемата. На тридесет и четири години е, не е на двадесет или двадесет и една, но подобно на Марта Лорънс и Карла Харпър е красива. – Дъгън сви рамене. – Както и да е – имам изключително лошо предчувствие за Натали Фрейз и освен това не харесвам съпруга ѝ. Фрейз разполага със съмнително, не особено издържано алиби за времето, когато Марта Лорънс е изчезнала. Твърди, че бил в задния двор и работел в цветните лехи.

Уолш кимна.

– До двадесетата си година е живял в къщата, където намериха останките на Карла Харпър и вероятно тези на Летисия Грег – добави той. – А сега съпругата му изчезна.

– Сър, най-добре да отидем да посрещнем доктор Уилкокс – предложи Томи. – Обеща да дойде в три часа.

– С какво разполагаме? – попита Осбърн.

Томи се наведе напред на стола и събра длани: знак, че премисля и претегля внимателно думите си.

– Склонен е да дойде. Знае, че не е длъжен. При разговора ни отново ще подчертая възможността да си тръгне по всяко време. При това положение е излишно да му четем правата и откровено казано – не бих искал да се стига дотам. Иначе може да реши да млъкне.

– В какво го подозираш? – поиска да разбере Осбърн.

– Крие доста неща и знаем, че е лъжец – две сериозни провинения, според мен.

Клайтън Уилкокс пристигна точно в три. Дъгън и Уолш го придружиха до малка стая за разпити, обзаведена само с маса и няколко стола; поканиха го да седне.

При поредното уверение, че в никакъв случай не е задържан и е свободен да си тръгне, щом пожелае, ги прекъсна с леко весело пламъче в очите:

– Явно сте обсъждали дали да ме запознаете с правата ми. Като подчертавате възможността да си тръгна, ако пожелая, смятате, че спазвате изискванията на закона.

Виждайки изражението на Пийт Уолш, се усмихна.

– Господа, сякаш забравяте, че прекарах по-голямата част от живота си като академичен учен. Нямате представа колко дебата за гражданските свободи и правната система съм изслушал, нито на колко псевдопроцеса съм присъствал. Бях ректор на колеж, не знаете ли?

Томи Дъгън се нуждаеше именно от такова начало и той не пропусна отворилата му се възможност.

– Господин Уилкокс, като се запознах по-подробно с биографията ви, се изненадах, че сте се пенсионирали от колежа "Енок" на петдесет и пет годишна възраст, и то след като току-що сте подписали нов петгодишен договор.

– Здравето не ми позволяваше да изпълнявам задълженията си. Повярвайте ми, длъжността ректор на малък, но престижен институт изисква доста енергия, както и време.

– Какво е естеството на здравословните ви проблеми, доктор Уилкокс?

– Сериозни проблеми със сърцето.

– Обсъждали ли сте го с лекар?

– Разбира се.

– Редовно ли се преглеждате?

– Напоследък състоянието ми се стабилизира. С пенсионирането отстраних доста голям стрес в живота си.

– Докторе, не отговорихте на въпроса ми. Ходите ли редовно на медицински прегледи?

– Проявявам известна небрежност. Но повтарям – чувствам се добре.

– Кога за последен път сте ходили на лекар?

– Не съм сигурен.

– Не бяхте сигурен и дали сте имали час при доктор Мадън. Още ли настоявате на това или променихте решението си?

– Възможно е да съм имал час-два при нея.

– Или девет-десет. Разполагаме с архивите ѝ!

Томи продължи внимателно да води разпита. Виждаше, че Уилкокс започва да се притеснява, но не искаше докторът да си тръгне.

– Името Джина Филдинг говори ли ви нещо?

Уилкокс пребледня, докато се облягаше на стола, очевидно за да печели време. После погледна замислено към тавана.

– Не съм сигурен.

– Преди дванадесет години, точно когато сте се пенсионирали, сте ѝ дали чек за сто хиляди долара, докторе. На чека сте отбелязали "антично бюро и секретар". Това опреснява ли паметта ви?

– Събирам антики от много места.

– Госпожица Филдинг трябва да е била доста умна, докторе. По онова време е била едва на двадесет, първокурсничка в колежа "Енок". Отговаря ли на истината?

Последва дълга пауза. Клайтън Уилкокс погледна Томи Дъгън право в очите, после измести поглед към Пийт Уолш.

– Съвършено прави сте. Преди дванадесет години Джина Филдинг бе двадесетгодишна първокурсничка в колежа "Енок". Доста всестранно развита първокурсничка, трябва да добавя. Работеше в канцеларията ми и проявяваше огромен интерес към мен. Започнах да я посещавам от време на време В апартамента ѝ. За известно време взаимоотношенията ни прераснаха във връзка, което, естествено, бе напълно нередно и потенциално скандално. Следваше със стипендия, защото семейството ѝ бе с ниски доходи. Започнах да ѝ давам пари.

Уилкокс се загледа в масата, сякаш намираше изподрасканата ѝ повърхност за смайваща. После отново вдигна глава и посегна към чашата вода, оставена пред него.

– В един момент сякаш се опомних и настоях да преустановим връзката. Обещах да ѝ намеря работа в някоя от другите канцеларии, но тя заплаши да ме съди, а и колежа, за сексуален тормоз. Беше решена да заяви под клетва, че съм заплашвал да отнема стипендията ѝ, ако не започне връзка с мен. Цената за мълчанието ѝ възлизаше на сто хиляди дола.

Замълча и си пое дълбоко въздух.

– Платих. И се оттеглих от ректорското място. Нямах ѝ доверие. Ако нарушеше обещанието си и съдеше колежа, журналистите щяха да проявят по-ограничен интерес, ако вече не съм ректор.

– Къде е Джина Филдинг сега, докторе?

– Представа нямам къде живее. Но ще пристигне тук утре – иска нови сто хиляди долара. Очевидно е следила таблоидите и заплашва да продаде информацията си на онзи, който ѝ предложи най-голяма сума.

– Докторе, това е изнудване. Давате ли си сметка?

– Думата ми е позната.

– Възнамерявате ли да ѝ платите?

– Не. Няма да живея така до края на дните си. Ще ѝ кажа, че няма да ѝ дам нито цент повече. Съзнавам, разбира се, евентуалните последствия от решението си.

– Изнудването е изключително сериозно престъпление, докторе. Предлагам да ни позволите да ви снабдим със записващо устройство. Ако запишете как госпожица Филдинг иска парите за мълчанието си, бихме я подвели под съдебна отговорност.

– Ще трябва да си помисля.

"Вярвам му – прецени Томи Дъгън. – Но не означава още, че е напълно невинен за мен. Ако не друго, доказва едно: младите жени го привличат. Да не говорим за шала на съпругата му, използван като оръдие на престъплението. И няма алиби за сутринта, когато Марта Лорънс е изчезнала."

– Докторе, къде бяхте между седем и осем тази сутрин?

– Излязох да се поразходя.

– На крайбрежната алея ли?

– По някое време – да. Всъщност тръгнах оттам, а после заобиколих езерото.

– Случайно да сте видели госпожа Джойс на алеята?

– Не. С тъга узнах за кончината ѝ. Брутално престъпление.

– Срещнахте ли някой познат, докторе?

– Откровено казано, не обърнах внимание. Както вече знаете, бях потънал в мисли.

Изправи се.

– Свободен ли съм да си вървя?

Томи и Пийт кимнаха. Томи също стана и обяви:

– Съобщете ни, ако сте съгласен да запишем разговора ви с госпожица Филдинг. И съм длъжен да ви кажа още нещо, докторе. Усилено разследваме убийствата на госпожица Лорънс, госпожица Харпър, доктор Мадън и госпожа Джойс. Отговорите ви са уклончиви, да се изразя най-меко. Отново ще си поговорим.

Клайтън Уилкокс излезе от стаята, без да каже дума.

Уолш погледна Томи Дъгън.

– Какво мислиш?

– Реши се да разкаже всичко за госпожица Филдинг, защото няма друг избор. Тя е от типа жени, които ще приберат парите, уж за да мълчат, а после ще се обърнат към таблоидите. Що се отнася до останалото, очевидно има навик да излиза на дълги разходки и почти никога не среща човек, който да потвърди къде е бил в определен момент.

– Пък и има слабост към младите жени – обади се Уолш.

– Чудя се дали в историята с Филдинг не се крие нещо повече.

Върнаха се в кабинета на Томи и намериха съобщение от Джоан Ходжес.

– Дъглъс Картър! – възкликна Томи. – Та този тип е мъртъв повече от сто години.

77.

Ерик Бейли смяташе да отиде с пикапа до Спринг Лейк в петък вечерта, но след като говори с Емили по телефона, промени решението си. Щяла да вечеря със собственичката на странноприемницата, където отсядаше, докато купуваше къщата.

Какъв смисъл да стои в Спринг Лейк, щом не знае къде е Емили, прецени Ерик. Не си заслужава да бие път дотам само за да я зърне как се прибира вкъщи късно вечерта.

Ще тръгне утре и ще пристигне по средата на следобеда. Ще паркира пикапа на неутрално място. По авеню "Оушън" има много места за паркиране и никой няма да обърне внимание на сравнително новия модел тъмносин роувър. Ще се слее с другите сравнително умерени до скъпи превозни средства, които паркират или потеглят близо до крайбрежната алея.

Очертаващата се пред Ерик празна вечер изостри нетърпението му. Напоследък се налагаше да мисли за толкова много неща, предстоеше му да свърши доста работи. Облаците над главата му се сгъстяваха. Следващата седмица акциите на компанията му ще са без никаква стойност. Налага се да продаде цялото си имущество. Пак ще бъде на нула, както преди пет години, даде си сметка той.

Попадна в този кошмар заради Емили Греъм, помисли си той ядно. Тя първа започна да разпродава акциите на компанията му. Не вложи нито пени от своите пари в компанията, но натрупа десет милиона благодарение на неговия гений. А после отблъсна предложението му за любов с незаинтересована усмивка. И с това подписа присъдата си.

Разбираше, че скоро няма да е достатъчно само да я плаши.

Щеше да се наложи да предприеме следващата стъпка.

Събота, 31 март

78.

Мрачни чувства владееха жителите на градчето, разтърсвано от зловещи събития през последните десет дни.

– Нима е възможно тук да се случват подобни неща? – питаха се взаимно ранобудните в хлебарницата. – 31 март е. Дали днес ще се случи нещо?

Времето допринасяше за общото безпокойство. Последният ден на март се очертаваше така капризен, както и целият месец. Топлият бриз и слънчевото небе от предишния ден бяха изчезнали. Сега висяха тежки сиви облаци. Студеният океански вятър пронизваше. Изглеждаше невъзможно след няколко седмици дърветата отново да са отрупани с листа, тревата да е като зелено кадифе, разцъфнали храсти да опасват строените преди век къщи.

След приятната вечер с Кари Робъртс Емили прекара тревожна нощ, изпълнена с неясни сънища, не толкова ужасяващи, колкото тъжни. Събуди се със сълзи в очите и без никакъв спомен какво ги е предизвикало.

"Не питай за кого бие камбаната, тя бие за теб."[2]

Защо ли се сети за това, запита се тя, докато се наместваше на широката възглавница – нямаше никакво желание да започне новия ден. Беше едва седем часът. Искаше ѝ се да поспи още малко.

Оказа се трудно обаче; толкова много мисли кръжаха в главата ѝ. Натрапчиво усещаше близкото разкриване на обединяващото звено между минало и настояще, което би позволило да се направи връзката между двете серии убийства. Надяваше се да открие нужната ѝ улика в някой от дневниците на Джулия Гордън Лорънс.

Красивият дребен почерк се четеше трудно. На много места се налагаше да се взира напрегнато в избледнялото мастило.

От съобщението на детектив Дъгън, оставено, докато е била на вечеря, научи, че по-късно днес от фотолабораторията ще и дадат увеличението на груповата снимка. Очакваше с нетърпение да я види.

Тази снимка представлява своеобразна, дългоочаквана среща с хора, за които много е слушала, мина ѝ през ума. Искаше да види лицата им ясно.

Заради мрачното утро стаята бе полутъмна. Емили затвори очи.

Събуди се отново в осем и половина – този път без да се чувства уморена и общо взето, по-весела.

Това състояние на духа ѝ продължи само един час. Със сутрешната поща пристигна и обикновен плик – името ѝ бе изписано с детски почерк.

Гърлото ѝ се стегна. Същите печатни букви видя върху картичката с надгробните камъни, пристигнала по пощата само преди няколко дни.

С треперещи пръсти отвори плика и извади картичката.

Макар и в плик, картичката също бе адресирана до нея. Обърна я и видя изрисувани два надгробни камъка с имената на Натали Фрейз и Елен Суейн. Намираха се насред залесена местност, близо до къща. Адресът в долния край на картичката гласеше авеню "Сийфорд" № 320.

От силното треперене на два пъти набра погрешно номера на Томи Дъгън.

79.

В събота следобед Марти Броски отиде в кабинета си с намерението да поразтреби бюрото си; надяваше се няколко часа никой да не го безпокои. Ала само броени минути след като седна, разбра колко по-добре би било да си беше останал вкъщи. Не успяваше да се концентрира. Цялото му внимание бе насочено към един човек: Ерик Бейли.

Във финансовите страници на сутрешните вестници недвусмислено пишеше за предстоящия фалит на компанията на Бейли и за притесненията на директора на Нюйоркската стокова борса във връзка с подвеждащите изявления на основателя ѝ за нови продукти. Дори се споменаваше за евентуално търсене на съдебна отговорност.

Толкова добре пасва на образа на преследвача, сякаш е позирал за него, помисли си Броски. Отново провери бюлетина на пътната полиция: нито една от колите на Ерик Бейли не бе засечена да пътува на юг от Олбани.

На негово име нямаше регистрирани други превозни средства, а едва ли би наел кола, рискувайки да остави диря по документи.

А ако става въпрос за кола на компанията?

Мисълта хрумна на Броски точно когато се канеше да се прибира – вече се бе отказал от опитите да поработи. "Ще поискам от колегите да проверят тази възможност – реши той. – Ако открият нещо, ще ми се обадят вкъщи."

Оставаше и друга възможност: секретарката на Бейли. Как ѝ беше името? Марти Броски погледна към тавана, все едно очакваше глас от небесата да му отговори.

Внезапно изплува името Луиз Колдуел.

Имаше я в телефонния указател. Секретарят ѝ бе включен. "Съжалявам, но в момента не мога да се обадя. Оставете съобщение, ако желаете. Ще ви позвъня по-късно."

Така! Или не е вкъщи, или е, помисли си Марти раздразнено, съобщавайки домашния си номер. Със сигурност госпожа Колдуел знаеше дали освен с двете, регистрирани на негово име, Бейли разполага и с други превозни средства.

80.

За трети път през последните два дни кордони с надпис МЕСТОПРЕСТЪПЛЕНИЕ оградиха имот на собственик в Спринг Лейк.

Една от най-старите в града, къщата – първоначално селскостопанска постройка – имаше изчистените линии, характерни за архитектурата през деветнадесети век.

В обширния имот имаше две групи сгради: къщата с градината се намираха вляво, а постройките вдясно се издигаха сред залесена местност.

Именно там, в сянката на няколко скупчени яворови дървета, намериха трупа на Натали Фрейз, обвит в дебел найлон.

Последвалите събития оставиха обитателите на района с чувството за нещо, вече видяно. Журналистите пристигаха в големи пикапи с антени; в небето шумно кръжаха хеликоптери. Като контраст съседите се трупаха с тихо достойнство по тротоара и пред преградната лента на пътя.

След телефонния разговор с уплашената Емили Томи Дъгън и Пийт Уолш моментално алармираха полицията в Спринг Лейк, като им предадоха съдържанието на картичката. Преди да стигнат дома на Емили, получиха потвърждение, че картичката не лъже. Разликата бе, че този път останките не бяха закопани.

– Чудя се защо не я е заровил? – попита Пийт Уолш мрачно, докато за пореден път наблюдаваха как екипът от съдебна медицина изпълнява тъжната задача да оглежда и фотографира жертвата и заобикалящата я среда.

Томи не успя да отговори – към местопрестъплението приближи полицейска кола. От задната седалка, пребледнял и разтреперан, слезе Боб Фрейз, зърна Дъгън и се втурна към него.

– Натали ли е? – настойчиво попита той. – Съпругата ми ли е?

Дъгън кимна мълчаливо. Не възнамеряваше да предлага съчувствие на възможния убиец.

На няколко метра от тях Реба Ашби, маскирана с тъмни очила и шал, който хвърляше сянка върху лицето ѝ, пишеше трескаво в бележника: "Прероденият сериен убиец взима трета жертва."

С микрофон в ръка Люси Юнг, репортерка на Нюйоркския канал 7, говореше тихо пред камерата:

– Зловещото повторение на престъпленията от деветнадесети век взе третата и вероятно последна жертва. Тялото на тридесет и четири годишната Натали Фрейз, съпруга на собственика на ресторант и бивш висш служител на Уолстрийт Робърт Фрейз, бе открито днес..."

Дъгън и Уолш последваха колата с трупа на Натали до моргата.

– Мъртва е от тридесет и шест до четиридесет часа – съобщи им доктор О'Брайън. – Ще бъда по-точен след аутопсията. Причината за смъртта, изглежда, е сходна с другите – удушаване.

Погледна Дъгън.

– Ще ровиш ли за останки на жертвата от 31 март 1896 г.?

Томи кимна.

– Налага се. Вероятно ще я открием там. Убиецът не изневерява на стила си и повтаря модела на убийствата от края на деветнадесети век.

– Защо, според теб, не е изчакал да я убие на 31 март? – попита съдебният лекар. – Би повторил датите, на които са загинали първите жертви.

– Ако ме питаш, просто му се е удала възможност по-рано – не е искал да рискува. Ето – при всички допълнителни охранителни мерки в градчето е преценил, че е опасно да копае гроб. Вероятно му е достатъчно тя да бъде открита днес, 31 март – обясни му Томи.

– Не е зле да помислиш върху още един факт – посъветва го съдебният лекар. – Убиецът е удушил с един и същ вид корда и Натали Фрейз, и Бернайс Джойс. Третото парче от шала, използван при госпожица Лорънс и госпожица Харпър още не е намерено.

– В такъв случай – отбеляза Томи замислено, – той наистина не е приключил още.

81.

Емили вдигна телефона и се зарадва, че чува гласа на Ник Тод.

– Слушам радио – съобщи ѝ той.

– Всичко е ужасно – сподели Емили. – Само преди няколко дни седях на една маса с нея по време на обяда след възпоменателната служба, организирана от семейство Лорънс.

– Какво впечатление ти направи?

– Впечатляващ външен вид. Жените край нея изпитват желание да се подложат на пластична операция.

– Що за човек беше? – настоя той.

– Ще ти отговоря честно. Не бих се сприятелила с нея. У нея имаше нещо троснато. И все пак трудно ми е да повярвам как така преди седмица седях срещу нея на масата, а сега е мъртва... Убита!

Ник долови отчаянието на Емили. Обаждаше ѝ се от апартамента си в Сохо. Днешната му програма включваше кино и вечеря в любимия му италиански ресторант във Вилидж.

– Какво ще правиш тази вечер? – попита той, като се опита гласът му да звучи непринудено.

– Абсолютно нищо. Ще ми се да дочета старите дневници, които ми дадоха, и да се върна в двадесет и първи век. Нещо ми подсказва, че е време да го направя.

По-късно Ник се кореше защо не ѝ предложи още същата вечер да вечерят заедно в Спринг Лейк. Вместо това потвърди, че ще мине да я вземе в дванадесет и половина за обяд в неделя.

След разговора се почувства прекалено неспокоен за кино. Вечеря рано, направи резервация по телефона във "Вълнолома" и в седем пое с кола към Спринг Лейк.

82.

Марти приключваше с вечерята, когато телефонът иззвъня. Луиз Колдуел, секретарката на Ерик Бейли, току-що се бе прибрала вкъщи и бе прослушала съобщенията си. Марти пристъпи направо към въпроса.

– Госпожо Колдуел, известно ли ви е дали Ерик Бейли кара и друго превозно средство освен двете коли, регистрирани на негово име?

– Според мен – не. С него съм от основаването на компанията. Виждала съм го само в мерцедеса и пикапа. Подменя ги всяка година; винаги са последен модел.

– Разбирам. Знаете ли дали господин Бейли смята да отсъства през този уикенд?

– Да. Ще ходи във Върмонт да кара ски. Често го прави.

– Благодаря, госпожо Колдуел.

– Да не би нещо да не е наред, господин Броски?

– Така си мислех, но май съм сбъркал.

Марти се настани в кабинета с намерението да позяпа телевизия, но след около час си даде сметка, че няма представа какво е гледал. В девет скочи и обяви на Джейни: "Току-що се сетих нещо." Бързо отиде при телефона.

Колегите от транспортната полиция потвърдиха, че нито едно от превозните средства на Ерик Бейли не се бе движило днес.

– Явно кара трета кола – промърмори Марти. – Трябва да има трета кола.

Сигурно е излязла, притесни се той, докато пак набираше номера на Луиз Колдуел. Събота вечер е, а тя е привлекателна жена.

Но Луиз Колдуел вдигна след първото позвъняване.

– Госпожо Колдуел, Ерик Бейли ползва ли някоя кола на компанията?

Тя се поколеба.

– Няколко коли на компанията са регистрирани на някои от по-големите началници. Неколцина от тях наскоро напуснаха.

– А къде са въпросните коли?

– Две са още на паркинга. Не е лесно да се прекратят договорите. Възможно е господин Бейли да използва някоя, макар да не съм наясно защо би го направил.

– Има ли начин да се разбере на чие име са регистрирани. Много е важно.

– Да не би господин Бейли да има неприятности? Искам да кажа – напоследък е под толкова голямо напрежение. Притеснявам се за него.

– Нещо в поведението му безпокои ли ви, госпожо Колдуел? – попита Марти тихо. – Моля ви, не мислете за лоялност в момента. Няма да направите услуга на господин Бейли, ако не ни сътрудничите.

Последва миг колебание.

– Нещата на компанията не вървят и той е доста притеснен – призна тя накрая развълнувано. – Онзи ден влязох в кабинета му и той плачеше.

– Онзи ден ми изглеждаше добре.

– Умее да се владее пред непознати.

– Чували ли сте го да споменава Емили Греъм?

– Да. Всъщност вчера я спомена. След като вие си тръгнахте, беше разстроен. Смяташе госпожица Греъм за виновна за провала на компанията. По неговите думи, щом тя продала акциите си, другите акционери се изнервили и последвали примера ѝ.

– Не е вярно. След като тя продаде дела си, цената на акциите се вдигна с петдесет пункта.

– Опасявам се, че той сякаш го е забравил.

– Госпожо Колдуел, не мога да чакам до понеделник да получи номера на колата, която вероятно кара. Трябва да ми помогнете.

Тридесет минути по-късно Марти Броски се срещна с Луиз Колдуел в притъмнените офиси на компанията на Бейли. Изключи алармата и се качи горе до счетоводния отдел. След няколко минути разполагаше с регистрационните номера на въпросните коли и на кои имена са се водели. Две от колите стояха на паркинга. За третата Марти направи справка в транспортната полиция. Оказа се, че е засечена на щатската магистрала и в пет следобед е излязла през изход 98.

– В Спринг Лейк е – отсече Марти и взе телефона, за да позвъни на полицията там.

– Ще държим къщата ѝ под наблюдение – обеща дежурният офицер. – Градчето е препълнено с журналисти, а и доста любопитни прииждат, но ви обещавам, че ако тази кола е тук, ще я открием.

83.

Удоволствието на Емили да чуе гласа на Марти Броски се превърна в шок, когато разбра защо ѝ се обажда.

– Изключено е! – отсече тя.

– Не, не е, Емили – възрази Марти твърдо. – Изслушай ме. Местната полиция ще държи къщата ти под око.

– И как точно ще го правят?

– Ще минават покрай дома ти през петнадесет минути. Ако Ерик звънне или поиска да те види, откажи му. Измисли нещо – например, боли те глава и ще си лягаш рано. В никакъв случай не му отваряй вратата. И дръж алармата включена. Ченгетата в Спринг Лейк търсят Бейли. Знаят каква кола кара. Хайде, иди провери бравите!

– Добре.

Емили обиколи всички стаи, провери вратите към верандата, после – парадния и задния вход. Включи алармата: от зелена лампичката стана червена и започна бързо да премигва.

Ерик, помисли си тя. Приятелят, другарчето, по-малкият брат. В понеделник монтира камерите тук и си даваше вид колко е загрижен за нея, а през цялото време...

Предателство. Двуличие. Поставял е охранителни камери, а през цялото време ѝ се е присмивал вътрешно. Емили се сети колко пъти през последната година се е събуждала сепнато, с усещането за нечие присъствие в къщата; сети се за всички случаи, когато трудно се съсредоточаваше върху защитата на клиент, защото снимка, направена от Ерик, е била мушната под вратата или пъхната под чистачката.

– Надявам се да хванат този смотаняк и да го осъдят за всички нарушения – обяви тя на глас, без да знае, че точно в този момент гледа в камерата и Ерик Бейли, паркирал колата си на шест преки, я наблюдава на телевизионния си екран.

84.

– Само че когато тръгнат да ме съдят за всички нарушения, теб няма да те има – изсмя се Ерик.

Беше потресен. Върху главата му се изсипаха толкова шокиращи факти: разкрит е, Марти Броски звънна на Емили Греъм да я предупреди, че той е преследвачът. Прояви такава предпазливост, помисли си, поглеждайки към кашона с дамското палто, роклята и перуката, които носеше в черквата "Света Катерина" в събота. Като на лента пред погледа му минаха всички маскировки, до които бе прибягвал, за да се доближава до Емили, без да го разпознаят.

Сега полицията го търси и несъмнено, скоро ще го арестуват. Ще го изпратят в затвора. Компанията му ще банкрутира. Хората, отрупвали го така щедро с хвалебствия, ще се нахвърлят отгоре му като кучета.

Отново се съсредоточи върху екрана и се наведе напред; очите му изведнъж се отвориха широко, обзе го трескаво вълнение.

Емили, клекнала в трапезарията, ровеше в кашон с книги; очевидно търсеше нещо конкретно.

Ала изведнъж забеляза на друг екран как дръжката на вратата от верандата към кабинета се завърта. Нали включи алармата – мина му през ума. Някой я е изключил!

В кабинета пристъпи фигура със скиорска маска и тъмен скиорски екип. С бързо, премерено движение натрапникът стигна до стола с високата облегалка – обичайното място на Емили – и се отпусна на колене. Ерик не сваляше очи от екрана: маскираният извади нещо от джоба и го опъна с две ръце, сякаш проверяваше здравината му.

Емили влезе в кабинета с книга в ръка, настани се на стола и започна да чете.

Натрапникът не помръдна.

– Това му доставя удоволствие – прошепна си Ерик. – Не желае да приключи прекалено бързо. Разбирам го. Как само го разбирам.

85.

В осем и половина в събота вечерта Томи Дъгън и Пийт Уолш бяха все още в службата. Боб Фрейз упорито отказваше да отговаря на каквито и да било въпроси, свързани с местонахождението му в четвъртък следобед и вечерта. Сега обяви, че има болки в гърдите. Приеха го в болницата на Монмаут, за да е под наблюдение.

– Печели време, та дано скалъпи история, приемлива за пред съда – изрази мнението си Томи пред Пийт. – От това могат да произлязат няколко неща: Фрейз е серийният убиец и носи отговорност за смъртта на Марта Лорънс, Карла Харпър, доктор Мадън, госпожа Джойс и съпругата си Натали; и второ – възможно е той да е убил жена си, но не и останалите. Има, разбира се, и трета вероятност – да е невинен по отношение на всички тези престъпления.

– Притесняваш се за третото липсващо парче от шала, нали? – попита Пийт.

– Така е. Не ме напуска чувството, че с убийството на Натали Фрейз убиецът е скроил номер, за да повярваме, че е завършил цикъла си.

– Освен, естествено, ако убийството на Натали не е плод на кавга между съпруг и съпруга и е маскирано да прилича на някое от серийните убийства. Това би превърнало Боб Фрейз в заподозрян, но ще го оневини за серийните убийства.

– Което пък означава, че тази вечер в Спринг Лейк може да умре друга млада жена. Преди малко проверих – няма съобщение някой да е изчезнал. Да допуснем, че днешният ден е приключил. Става късно, а няма какво повече да правим тук – заключи Томи.

– Е, все пак постигнахме нещо. Докато сме били на местопрестъплението, се е обадил Уилкокс – позволил е на нашите хора да му сложат подслушвателно устройство. Разполагаме със запис на Джина Филдинг, която се опитва да изкопчи пари от него.

– Но вдругиден срамната му тайна ще бъде публикувана в "Нашънъл дейли". Опита се да направи крачка към нас, като се съгласи да ни сътрудничи. Това го прави симпатичен по някакъв начин и все пак му нямам доверие. Доколкото зависи от мен, продължава да е сред заподозрените.

Вече на излизане Пийт подхвърли:

– Чакай. – Посочи плик върху бюрото на Томи. – Така и не занесохме фотоувеличението на Емили Греъм, а ѝ обещахме.

– Вземи го и ѝ го занеси утре.

Пийт взе плика. В това време иззвъня телефонът. От полицията в Спринг Лейк ги информираха, че преследвачът на Емили Греъм е идентифициран и по всяка вероятност е някъде из градчето.

Тогава Томи предложи:

– А защо да не ѝ занесем фотоувеличението още тази вечер?

86.

Клетъчният телефон на Емили беше в джоба ѝ. Стана ѝ навик да го държи там, откакто миналата неделя пъхнаха под вратата снимката ѝ в черквата. Сега посегна към него – не ѝ се вярваше баба ѝ да си е легнала толкова рано и да е изключила телефона. От прочетеното в последния дневник на Джулия Гордън Лорънс ѝ хрумна въпрос и се надяваше баба ѝ да отговори.

Вече знаеше, че втората съпруга на Ричард Картър е родила момиченце през 1900. Озадачиха я няколко реда от 1911. Джулия пишеше: "Лавиния ми писа. Била много щастлива у дома си, в Денвър. След година момиченцето ѝ напълно се е съвзело след загубата на баща си и разцъфтява. Самата Лавиния споделя какво огромно облекчение изпитва. Всъщност, писмото ѝ е доста откровено. Дъглъс бил прекалено студен човек и на моменти се плашела от него. Приема като истинска благодат, че смъртта му я е освободила от брака, а детето сега има шанс да израсне в по-сърдечна и топла атмосфера."

Емили остави дневника и отвори капачето на клетъчния телефон. Баба ѝ отговори с енергично ало – сигурен знак, че гледа телевизия и не е особено доволна да я безпокоят.

– Бабо – подхвана Емили, – искам да ти прочета нещо, защото ми звучи безсмислено.

– Добре, скъпа.

Емили обясни за какво става въпрос.

– Защо го споменава като Дъглъс? Нали е Ричард?

– О, ще ти обясня. Всъщност се казваше Дъглъс Ричард, но в онези дни бе обичайно да наричаш мъжете с второто им име, ако е същото като на баща им. Годеникът на Маделин всъщност беше Дъглъс Ричард III. Доколкото знам, бащата е бил много привлекателен.

– Да, привлекателен мъж със съпруга инвалид, която е разполагала с парите. Бабо, страшно ми помогна. Гледаше телевизия, знам. Продължи си заниманието. Ще ти се обадя утре.

Изключи телефона.

– Не младият Дъглъс е бил убиецът – изрече тя на глас.

– Нито пък братовчед му Алън. Бил е баща му. А когато е починал, втората му съпруга и дъщерята се преместили в Денвър.

Денвър! Изведнъж направи връзката.

– Уил Стафорд е израснал в Денвър! Майка му е живяла в Денвър – заяви тя отново на глас.

Внезапно Емили видя нечия сянка над себе си и застина от ужас, когато в ухото ѝ прошепна глас:

– Точно така, Емили – потвърди Уил Стафорд. – Израснах в Денвър.

Преди да успее да помръдне, Емили усети ръцете си приковани към тялото. Опита се да се изправи, но светкавично метнато през гърдите ѝ въже я прилепи към облегалката на стола.

С бързи, съвършено отмерени движения, Стафорд коленичи на пода пред нея и върза краката при глезените.

Наложи си да не вика. Би било безполезно, даде си сметка тя, а той може да реши да ѝ запуши устата. Накарай го да ти говори, съветваше я вътрешен глас; да не престава да говори! Нали полицията държи къщата под око? Възможно е да звъннат на вратата и като не им отвори, да нахълтат насила.

Той се изправи. Махна скиорската маска от лицето. Свали ципа на якето. Събу обемистите скиорски панталони.

Под тези дрехи Уил Стафорд носеше доста старомодна риза с висока яка и тънка вратовръзка. Широките ревери на тъмносиния костюм по мода от края на деветнадесети век подчертаваха ослепително белия колосан нагръдник. Косата му, сресана странно – разделена на път и пригладена назад – беше малко по-тъмна от обичайното; същото важеше и за веждите.

Именно тогава Емили се стресна: беше си нарисувал тънки мустачки.

– Да ви се представя ли, госпожице Греъм? – попита той и леко се поклони. – Аз съм Дъглъс Ричард Картър.

"Не се паникьосвай – заповяда си Емили. – Свършено е с теб, ако се паникьосаш. Колкото по-дълго време останеш жива, толкова повече шанс имаш полицията да провери как си."

– Много се радвам да се запознаем. – Стараеше се да прикрие ужаса си, макар да говореше през пресъхнали устни.

– Знаеш, разбира се, че ще умреш, нали? Елен Суейн те чака да се присъединиш към нея в гроба.

И гласът му е по-различен, помисли си Емили. Думите са по-отсечени, натъртва ги. Все едно има лек британски акцент. Оборвай го, заповяда си тя свирепо.

– Но Натали Фрейз вече е с Елен – успя да каже тя. – Цикълът е завършен.

– Никога не е било предвиждано Натали да е с Елен. – Тонът му изразяваше нетърпение. – Ти си за там. Елен е заровена близо до езерото. Изпратих ти скицата на надгробния камък на Натали до камъка на Елен за заблуда. Те не са заедно. Но ти скоро ще спиш вечния си сън при Елен.

Наведе се и погали Емили по бузата.

– Напомняш ми за Маделин – прошепна той. – Ти, със своята красота, младост и жизненост. Разбираш ли как се чувствах да гледам през улицата и да виждам сина си с теб, а аз да съм обречен да живея с болна жена, чиято единствена привлекателност е богатството ѝ?

– Но нали си обичал сина си? Искал си да е щастлив?

– Определено не бих допуснал някоя толкова изключителна като Маделин да е в прегръдките му, докато аз седя до леглото на инвалид.

По стената пробягаха светлините от патрулираща полицейска кола.

– Силите на реда в Спринг Лейк правят всичко възможно да осигурят нашата безопасност – обяви Уил Стафорд, бръкна в джоба и извади сребриста материя, обшита с метални мъниста. – Понеже току-що провериха тази къща, разполагаме поне с още няколко минути. Да желаеш да ти обясня още нещо?

87.

Полицейска кола на Спринг Лейк патрулираше по авеню "Оушън".

– Ето го! – възкликна офицер Рип и посочи тъмносин пикап, паркиран в близост до крайбрежната алея.

Спряха и потропаха на предното стъкло.

– Отзад свети – отбеляза Фил.

Почука отново, този път по-силно.

– Полиция! Отворете! – нареди той.

Вътре Ерик нямаше сили да откъсне очи от телевизионния екран и не възнамеряваше да позволи да го прекъснат. Ключът за пикапа лежеше в джоба му. Извади го и натисна бутона за отваряне на вратите.

– Влизайте – покани той. – Тук съм. Чаках ви. Но, моля, разрешете да си изгледам представлението.

Рип и партньорът му отвориха вратата и моментално забелязаха телевизионния екран. Какви ги върши този тип? Трябва да е напълно откачен, помисли си Рип, когато видя екрана. За момент реши, че гледа филм на ужасите.

– Ще я убие – обясни Ерик. – Тихо. Говори ѝ нещо. Дайте да чуем какво казва.

За миг двамата полицаи останаха неподвижни, втрещени от сцената пред очите им и от спокойния глас, който се разнасяше от високоговорителите.

– В сегашното си прераждане очаквах да повторя само моделите от миналото – обясняваше Уил Стафорд, – но не се получи. Прецених Бернайс Джойс като заплаха – налагаше се да бъде елиминирана. Била сгрешила – това бяха последните ѝ думи към мен, преди да умре. Мислила, че друг е взел шала. Жалко. Значи е можела и да не умре.

– А Натали защо? – попита Емили, борейки се за време.

– Съжалявам за Натали. Вечерта на тържеството у семейство Лорънс бе излязла на верандата да изпуши последна цигара – смяташе да ги откаже завинаги. Не е изключено да ме е видяла оттам как отнасям шала до колата. Когато пропуши отново по време на обяда ни миналата сряда, усетих, че започва да си припомня. Превърна се в опасност. Не можех да ѝ позволя да живее. Но не се притеснявай. Смъртта ѝ бе милостиво бърза. Винаги е било така. И с теб ще бъде същото, Емили, обещавам ти.

Потресен, офицер Рип изведнъж си даде сметка, че пред очите му всеки момент ще бъде извършено убийство.

– Когато бях на четиринадесет, майка ми и аз дойдохме за пръв път в Спринг Лейк. За нея бе сантиментално пътуване. Така и не престана да обича баща ми. Минахме край къщата, където майка ѝ – моята баба – се е родила.

– Господи, това са Уил Стафорд и Емили Греъм! – възкликна Рип. – Бях в къщата миналата неделя, след като бяха пъхнали под вратата снимката ѝ, направена по време на възпоменателната церемония. Стой тук при него! – извика той на другия полицай, скочи от пикапа и хукна.

– ...жената, която живееше в къщата на прадядо ми, ни покани. Отегчих се и започнах да ровичкам кашоните на горния етаж на бившата конюшня. Намерих стария му дневник. Предопределено е било да го намеря, разбираш ли, защото аз съм Дъглъс Ричард Картър. Завърнах се в Спринг Лейк.

Господи, дано не закъснея, молеше се Фил Рип, влизайки в полицейската кола. Подкара бясно към авеню "Хейс" № 100. Пътьом се обади в централата за подкрепления.

88.

Ник Тод реши за свое успокоение да мине с колата край къщата на Емили, колкото да се увери, че вътре всичко е наред. Точно приближаваше, когато от другата страна, с огромна скорост, се зададе полицейска кола и пое по алеята към сградата.

С натежала от мрачни предчувствия душа Ник сви след полицейската кола и бързо изскочи навън.

– Да не се е случило нещо на Емили? – настоя той.

"Господи, моля те нищо лошо да не ѝ се е случило" – помоли се той мълчаливо.

– Надявам се, че още не – отвърна полицаят троснато. – Махни се от пътя ми.

Полицаите ще минат пак, уверяваше се Емили. Но каква полза, ако не го видят да излиза, запита се тя. Успял е да прикрие следите си при убийствата на Марта, Карла, Натали, госпожа Джойс, а вероятно и на други. Аз съм следващата. О, милостиви Боже, искам да живея!

– Кажи ми за дневниците – подкани го тя. – Описал си детайлно всичко, нали? Сигурно си отбелязал всяка подробност, чувствата си по онова време, реакциите на семействата на момичетата...

– Точно така. – Изглеждаше доволен: толкова добре го разбира. – Емили, за жена си доста интелигентна, но интелигентността ти е ограничена от естествения враг на жените – великодушната ви природа. Със състрадание изслуша и повярва на историята как съм поел вината на приятел – истинския шофьор при катастрофата. Разказах ти го, защото секретарката ми се беше разбъбрила прекалено много пред онази напориста журналистка; опасявах се да не проявиш по-голяма бдителност, ако нещо се появи в печата.

– Каквото и да си направил, юношеското ти досие щеше да остане покрито.

– Направих едно: последвах примера на прадядо си. Насилих млада жена, но преди да завърша мисията си, писъците ѝ се чуха. Прекарах в изправителен дом три години, не една, както ти казах. А сега, Емили, е време... Време е да се присъединиш към прекрасната Маделин, да легнеш до Елен.

Емили се загледа в разпокъсаната тъкан в ръцете му. "Всичко това му доставя удоволствие – мина ѝ през ума. – Продължавай да го предизвикваш да отговаря на въпросите ти. Той иска да се фука."

– Когато легна до Елен, ще приключи ли всичко?

Стоеше зад нея и нежно обвиваше врата ѝ с остатъка от шала.

– Ще ми се да беше така, но, уви, ще има поне още една жертва. За жалост секретарката на доктор Мадън ме зърна вечерта, когато посетих лекарката. След време има опасност да се сети, че съм бил аз. Подобно на Бернайс Джойс и Натали Фрейз тя представлява потенциална опасност.

Наведе се напред и докосна бузата ѝ с устни.

– Целунах Маделин, докато затягах шала – прошепна той.

Томи Дъгън и Пийт Уолш пристигнаха при къщата на Емили точно в момента, когато офицер Рип тичешком изкачваше стъпалата на верандата, следван по петите от друг мъж.

Рип бързо съобщи какво е видял на екрана в пикапа на Бейли.

– Остави парадната врата. Заеми се с вратите към верандата вдясно – извика Дъгън.

Той и Пийт, следвани от Ник, поеха наляво. Стигайки до вратите на кабинета, тримата мъже погледнаха през стъклото и видяха как шалът се затяга около врата на Емили.

Томи знаеше, че след няколко секунди ще бъде прекалено късно. Извади пистолета, прицели се и стреля през стъклото.

Ударът от куршума отхвърли Уил Стафорд назад и той се свлече на пода; продължаваше да стиска в ръце остатъка от шала, отнел живота на Марта Лорънс и Карла Харпър.

Неделя, 1 април

89.

В неделя сутринта Томи Дъгън и Пийт Уолш седнаха до Емили и Ник на масата в тих ъгъл в ресторанта на "Вълнолома".

– Оказа се права, Емили – подхвана Томи. – Има пълни писмени описания на извършеното от прадядо му. Освен това Стафорд е водил свой дневник и е записвал подробностите по същия педантичен начин, като прадядо си. Взехме разрешително за обиск в къщата на Стафорд и открихме дневника на Дъглъс Картър и дневника на Стафорд – продължи Томи. – Цяла нощ го четох. Било е точно както ти се досети: съпругата на Дъглъс Картър не е била на себе си заради лауданума, който е взимала. А е възможно той да ѝ е давал и допълнително. В дневника си описва как е привикал Маделин в къщата – жена му уж изпаднала в криза. Прегърнал я и се опитал да я целуне, но тя започнала да се съпротивлява и той осъзнал, че е загубен, ако момичето проговори.

– Трудно ми е да повярвам, че прадядото на Уил Стафорд го е направил – призна Емили.

"Сякаш те е докоснал мъртвец от гроба. Още съм изплашена – помисли си тя. – Дали някога отново ще се чувствам в безопасност?"

– Дъглъс Картър е бил почти на петдесет години, когато през 1900 втората му съпруга, Лавиния, родила момиченце – обясни Дъгън. – Кръстили я Маргарита. След като Дъглъс умрял през 1910, Лавиния и Маргарита се върнали в Денвър. Маргарита се омъжила през 1935. Нейната дъщеря Марго е майката на Уил Стафорд.

– Попаднал случайно на дневника, когато заедно с майка си посетили отново Спринг Лейк и се отбили в старата семейна къща, така ми каза – сподели Емили.

– Вярно е. Разровил се е из кашоните на горния етаж в старата конюшня и открил дневника на прадядо си – потвърди Дъгън.

- Според мен – обади се Ник, – семената на злото са били заложени у него още оттогава. Нормално дете щеше да се ужаси от дневника и да го покаже на възрастен.

Емили слушаше, обзета от чувството, че се намира в измислен свят. Явно вечерта, когато дойде да я вземе да излязат, Уил е пристигнал по-рано, за да свали сензора на алармената система за вратата към кабинета. Вероятно се е снабдил с ключ от онези, които семейство Киернан са му оставили. Нали трябваше да направят последен оглед на къщата, преди да приключат сделката?

Снощи, след като отнесоха тялото на Стафорд, а екипът приключваше пипкавата работа по търсене на улики, Ник ѝ каза да си приготви малко багаж и я отведе във "Вълнолома", където се бе настанил.

– Домът ми отново се превърна в местопрестъпление – отбеляза тя.

– Няма да е вече така – увери я той. – Всичко приключи.

Но дори във "Вълнолома" Емили се събуди в три сутринта, стресната и уплашена: беше сигурна, че е чула стъпки в коридора. Постепенно осъзна, че Ник е в съседната стая. Едва тогава спря да трепери и си позволи отново да заспи.

– Дъглъс Ричард Картър ли е убил сина си? – попита Емили.

– В дневника не е отразено много точно – отвърна Дъгън.

– Пише, че Дъглъс е държал пушка и двамата са се сборичкали. Тя гръмнала, а той представил нещата като самоубийство. Не бих се изненадал, ако Дъглъс се е досетил какво е направил баща му и е реагирал остро.

– А Летисия и Елен?

Емили искаше да научи съдбата им, за да успее да загърби цялата тази история.

– Летисия отивала към плажа – обясни Пийт Уолш. – Набрала цветя от градината си за госпожа Картър, но се оказало, че и Картър си е у дома. Налетял ѝ, тя го отблъснала и той убил младата жена.

Томи Дъгън поклати глава.

– Дневникът е доста неприятен за четене. Елен Суейн е била на гости при госпожа Картър и започнала да задава въпроси, защото очевидно е подозирала Картър за изчезването на двете ѝ приятелки. Така и не напуснала къщата през онзи ден, а благодарение на обърканото състояние на съпругата си, Картър лесно я убедил, че видяла Елен да си тръгва.

Дъгън свъси вежди и продължи:

– Съвсем точно описва къде е заровил Елен. Ще се опитаме да намерим останките ѝ и да ги пренесем в семейния ѝ гроб. Умряла е, докато се е опитвала да разбере какво е станало с приятелката ѝ Летисия. Именно затова е някак подобаващо двата семейни гроба да са един до друг.

– Аз трябваше да бъда погребана до Елен – напомни Емили. – Такива бяха плановете му за мен.

Усети ръката на Ник Тод върху раменете си. Днес сутринта потропа на вратата ѝ с чаша кафе.

– Ставам рано – усмихна се той. – Това ще ти липсва, ако получа работата, на която се надявам, понеже в офиса аз правя кафето. Вече поканих татко да дойде да обядва някой път с мен. Ела и ти. А още по-добре – ела без него.

"Непременно – помисли си тя. – Можеш да се обзаложиш."

Пийт Уолш току-що приключи с двойна порция бъркани яйца, наденички и бекон.

– В момента чистят кабинета ти, Емили. Отсега нататък ще намериш нужното спокойствие в дома си.

Закуската на Томи Дъгън се състоеше от портокалов сок, кафе без захар и банан.

– Трябва да тръгвам – обяви той. – Сюзи, съпругата ми има грандиозна програма за мен: през първия топъл ден от уикенда трябва да изчистя гаража. Това е днес.

– Преди да тръгнеш – намеси се Емили бързо, – какво ще кажеш за доктор Уилкокс и Боб Фрейз?

– Според мен доктор Уилкокс получи търсеното облекчение. Разчу се, че е имал вземане-даване с една студентка преди години. Днес снимката ѝ е във всички вестници. Макар да не е бил никак прав да започне връзка с момиче, докато е ректор, който види снимката ѝ днес, не би си помислил, че се е възползвал от невинна девойка.

– А реакцията на съпругата му?

– Според мен публичното унижение ще сложи край на брака им. Тя е била наясно защо така набързо се е пенсионирал. Нямало е как да го скрие от нея и, предполагам, Рейчъл не е пропускала да го тормози по този въпрос. Според мен той изпитва истинско облекчение. Спомена ми, че според него романът му се получава много добре. Кой знае? Не е чудно да се захване със съвършено нова професия.

Томи бутна стола назад.

– А Фрейз трябва да е благодарен на Натали, задето не е заподозрян. Дала му листче с телефонен номер и името Пеги, която го моли да ѝ се обади. Намерила го в джоба му. Проверихме Пеги. Фрейз имал навика да се отбива из баровете в Мористаун. Твърди, че не помни нищо за това, но очевидно не си е губил времето през моментите, когато паметта му е изневерявала. Пеги е доста сладка. Като се имат предвид показанията на Пеги и дневниците на Уил Стафорд, Фрейз е извън подозрение.

Сега вече Томи се изправи.

– Последна информация. Стафорд заговорил Марта след като тя напуснала крайбрежната алея. Приближил я с колата и ѝ казал, че има болки в гърдите. Помолил я да го откара вкъщи. Тя го познавала и, естествено, се хванала на въдицата. На Карла казал, че ще я откара до колата ѝ, закъдето била тръгнала след като излязла от "Уорън". По-късно отишъл да прибере колата ѝ. Симпатичен човек, няма що.

Накани се да си върви.

– Довършете си закуската. Ние тръгваме.

След като излязоха, Емили мълча дълго.

– Ник, Том Дъгън дойде у дома снощи, за да ми донесе една увеличена снимка. Погледнах я тази сутрин.

– Какво откри?

– В полицейската лаборатория са се справили чудесно. Сега вече лицата са съвсем ясни и ще разбера кой кой е според имената, изписани на гърба на оригинала. Маделин, Летисия, Елен, Филис и Джулия. А и мъжете. Джордж, Едгар, младият Дъглъс, Хенри и дори Дъглъс Картър старши, или Уил Стафорд, както го знаем в настоящето.

– Емили – възрази Ник, – нали не вярваш, че наистина се е преродил?

Тя го погледна право в очите с умолителен поглед да я разбере.

– Ник, Уил Стафорд е копие на прадядо си, както изглежда на снимката, но...

– Какво има, Емили?

– Намерих снимката сред спомените на семейство Лорънс. Шансът е едно на милион Уил някога да я е виждал.

Постави ръка върху нейната.

– Ник – прошепна Емили, – на тази снимка в ръцете на Дъглъс Картър има нещо, което прилича на дамски шал, обшит с метални мъниста.

За книгата:

сканиране: buba – 2016

разпознаване и обработки: buba – 2017

ДНЕВНИКЪТ НА ЕДИН УБИЕЦ

Мери Хигинс Кларк

Американска,

първо издание

©  Превод Ивайла Божанова

© Редактор Олга Герова

© Художествено оформление на корица

"Megachrom" Петър Христов

© Компютърна обработка

Линче Шопова

ИК "БАРД" ООД, 2002 год.

Формат 84/108/32

Печатни коли 17

ISBN 954-585-303-4

ИК "БАРД" ООД – София 1124

жк "Яворов", бл. 12-А, вх. II

тел. 464659

E-mail: bard@bulnet.bg www.bard.bg

Бележки под линия

1

30 май – ден на падналите в Гражданската (1861-1865) и в други войни – Бел. пр.

2

Стих от английския поет Джон Дън (1573-1631). – Бел. ред.

Content

Кларк Мери Хигинс Дневникът на един убиец

ДНЕВНИКЪТ НА  ЕДИН УБИЕЦ

Вторник, 20 март

1.

2.

Сряда, 21 март

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Четвъртък, 22 март

10 .

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Петък, 23 март

21.

22.

23.

24.

25.

Събота, 24 март

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

Неделя, 25 март  35.

Понеделник, 26 март

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

Вторник, 27 март

46.

Сряда, 28 март

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

Четвъртък, 29 март

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

Петък, 30 март

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

Събота, 31 март

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

Неделя, 1 април

89.

За книгата:

Бележки под линия