Смит Уилбър

Пустинният бог

УИЛБЪР СМИТ

ПУСТИННИЯТ БОГ

Превод от английски

Елена Павлова

Бойкотирайте книгите на Сиела –

НЕ ГИ КУПУВАЙТЕ!

DESERT GOD

Wilbur Smith

First published in 2014 by HarperCollins Publishers HarperCollins Publishers, 77-85 Fulham Palace Road, London W6 8JB

Copyright © Wilbur Smith, 2014 All rights reserved

© Елена Павлова, превод от английски

© Живко Петров, художник на корицата

Трансформация в е-книга: Wizard

София • 2015

ISBN: 978-954-28-1776-5

Посвещавам този роман на скъпоценната ми съпруга и лелеяна спътница Нисо. Преди да те срещна, не бях осъзнал истинското значение на щастието. Сега изпълваш всеки мой ден с любов, смях и щастие.

Когато ти си редом с мен, и на царете гледам отвисоко и не бих си сменил мястото с тях.

Атон примигна с малките си очета, потънали дълбоко в заобикалящите ги гънки тлъстина, и след това вдигна поглед от поставената помежду ни дъска за бао. Загледа се в двете принцеси от височайшия Дом на Тамоз, които се плискаха голи в прозрачните води на лагуната.

- Вече не са деца - отбеляза той небрежно, без следа от сладострастен интерес към темата. Седяхме лице в лице на оградена с палмови листа просторна площадка до един от ленивите вирове по затънтеното крайбрежие на великата река Нил.

Както знаех, тази забележка на Атон за момичетата беше опит да отклони вниманието ми от следващия му ход с камъните за бао. Той не е любител на загубите и не подбира много- много пътищата, по които стига до победата.

Атон е един от най-старите и най-скъпите ми приятели, още от дълбокото минало. Също като мен е евнух и навреме- то е бил роб. По време на робските му дни и много преди да достигне пубертета господарят му го е избрал заради изумителния му интелект и изявените му качества на мислител. Пожелал е да подхрани и развие тези дарове и да ги предпази от разпиляване посредством съблазните на либидото. Атон беше особено ценна собственост и поради това за изпълнението на кастрацията господарят му нае най-известния лекар в Египет. Този господар е отдавна мъртъв, но Атон се е издигнал далеч над робското си положение. Сега е шамбелан в двореца на фараона в Тива, а също така е и повелител на шпионите, властва над мрежа от информатори и тайни агенти в целия цивилизован свят. Има само една организация, която надминава неговата и това е моята собствена. В тази област, както и в повечето си начинания, ние поддържаме дружеско съперничество помежду си и много малко неща ни носят по-голяма наслада и задоволство от това да отбележим победа един над друг.

Наслаждавам се извънмерно на компанията на Атон. Той ме развлича и често ме изненадва с добрите си съвети и възпри- емчивостта си. При удобен случай изпитва способностите ми и на дъската за бао. Обикновено е много щедър с хвалбите. Но най-често просто служи за катализатор на собствената ми гениалност.

Сега и двамата огледахме Беката - от техни благоро- дия принцесите тя беше по-малката с цели две години, макар че надали бихте отгатнали разликата, защото беше висока за възрастта си и гърдите и вече започваха да се полюшват, а в прохладните води на лагуната зърната и бяха щръкнали наперено. Тя беше стегната, пъргава и се смееше често. Но пък притежаваше и пламенен характер. Чертите и бяха благородно издялани, носът и - тесен и прав, челюстта и - силна и заоблена, а устните и бяха леко извити. Косата и беше гъста и на слънчевата светлина блестеше с оттенък на мед. Беше го наследила от баща си. Макар че още не бе разцъфтяла с червеното цвете на женствеността, знаех, че не и остава много време.

Обичам я, но честно да си призная, обичам по-голямата и сестра с една идея повече.

Техути е по-възрастната и по-красивата от двете сестри. Когато и да я погледна, все ми се струва, че отново виждам майка и. Царица Лострис беше голямата любов на моя живот. Да, обичал съм я така, както мъж обича жена. За разлика от приятеля си Атон, аз бях кастриран едва след като достигнах пълна мъжественост и познах радостите на женското тяло. Вярно е, че любовта ми към царица Лострис никога не е била консумирана, понеже станах евнух още преди тя да се роди, но това само я правеше още по-силна. Отгледал съм царицата от дете и съм я превел през дългия и и щастлив живот, съветвах я и я напътствах, отдавах и се всецяло, без да се щадя. А накрая я държах в обятията си, докато умираше^1.

Преди да се отправи към отвъдния свят, Лострис ми прошепна нещо, което никога не ще забравя: „През живота си съм обичала само двама мъже. Тайта, ти си единият от тях“.

Това бяха най-сладките думи, които някога съм чувал.

Планирах и надзиравах построяването на царската и гробница, положих в нея някога прелестното и, но после съсипано тяло, и си пожелах да можех да ида в отвъдното заедно с нея. Знаех обаче, че съм лишен от това право, понеже бях длъжен да остана и да се погрижа за децата и така, както се бях грижил за нея. Вярно е, че това бреме не ми е тежало, защото свещената задача само е обогатила още повече живота ми.

На шестнайсет години Техути вече беше напълно разцъфнала жена. Кожата и бе бляскава и чиста. Ръцете и краката и бяха тънки и елегантни като на същинска танцьорка или като краищата на големия боен лък на баща и, който бях издялкал за него и бях положил на капака на саркофага му, преди да запечатам и неговата гробница.

Бедрата на Техути бяха налети, но кръстът и бе тънък като шийката на делва за вино. Имаше обли и стегнати гърди. Гъстите и златни къдрици досущ приличаха на надянат на главата и бляскав шлем. Очите и бяха зелени като майчините и. Словата не стигат да предадат прелестта и, а усмивката и ми спираше сърцето, колчем тя ме озареше с нея. По природа принцесата беше нежна, трудно се гневеше, но беше безстрашна и с желязна воля, когато се налагаше.

Обичам я почти толкова, колкото още обичам майка и.

- Добре си се справил с тях, Тайта! - Атон не се скъпеше на похвали. - Те са съкровищата, които дори могат да спасят любимия ни Египет от варварите!

По този, както и по много други въпроси, двамата с Атон бяхме изцяло на едно мнение. Това беше и истинската причина да дойдем заедно на това отдалечено и уединено място - макар че всички други в двореца, включително фараонът, бяха убедени, че се срещаме тук, за да продължим безконечното си съперничество над дъската за бао.

Не отвърнах веднага на забележката му, а сведох очи към дъската. Докато все още съзерцавах момичетата, Атон беше направил поредния си ход. Славеше се като най-умелия играч на тази изискана игра в Египет, което все едно ще рече „в целия цивилизован свят“. Най-умелия с изключение на мен, разбира се. Аз обикновено го побеждавам в три от четири игри.

Сега един поглед ми стигаше да видя, че тази партия ще е една от трите. Последният му ход бе зле обмислен. Замисълът на камъните му беше изгубил баланса си. Сред няколкото недостатъка на приятеля ми по време на игра беше, че често, щом решеше, че победата му е в кърпа вързана, захвърляше предпазливостта по ветровете и пренебрегваше правилото за седемте камъка. След това имаше навика да съсредоточава пълната си атака от южния си замък и ми позволяваше да спечеля от него контрола или върху източния, или върху западния. В случая ставаше дума за източния. Не се нуждаех от втора покана. Нанесох удар като кобра.

Атон се залюля на стола си, докато оценяваше изненадващия ми ход, и когато най-сетне чистата му гениалност го порази, лицето му потъмня от гняв и той се задави:

- Мисля, че те мразя, Тайта! И в случай че още не те ненавиждам, то определено би следвало да започна!

- Имах късмет, стари приятелю! - постарах се да не злорадствам. - Пък и това е просто игра!

Той възмутено изду бузи:

- От всички безумни неща, които съм те чувал да казваш, Тайта, това е най-ужасното. Не, не е просто игра. Това е същинската причина да се живее!

Наистина беше ядосан.

Посегнах под масата за медната делва за вино и му напълних отново чашата. Виното беше превъзходно, най-доброто в цял Египет, и го бях взел направо от винарските изби под двореца на фараона. Атон изду бузи и се опита да подкладе гнева и обидата си, но като в собствен порив дебелите му пръсти се сключиха около дръжката на бокала и той го вдигна към устните си. Преглътна два пъти с притворени от удоволствие очи. Въздъхна блажено, когато отпусна чашата.

- Сигурно си прав, Тайта! Има и други добри причини да се живее... - с тези думи започна да прибира камъните за бао в кожените кесийки и да затяга връзките им. - Та какви слухове си чул от север? Хайде, изуми ме отново с размерите на разузнавателната си мрежа!

Бяхме стигнали най-сетне до истинската цел на нашата среща. Северът винаги означаваше опасност.

Преди сто години предателство и въстание бяха довели до разцепването на могъщия Египет. Червеният претендент, фалшивият фараон - нарочно не изричам името му, предпочитам да бъде прокълнат до края на вечността, - този предател се разбунтувал срещу истинския фараон и отцепил всички земи на север от Асют. Нашият любим Египет се потопил във век на гражданска война.

След това на свой ред наследникът на Червения претендент бил победен от диво и войнолюбиво племе, появило се от северните степи отвъд Синай. Тези варвари помели Египет, завладявайки го целия с помощта на оръжие, за чието съществуване дотогава не сме знаели: коня и колесницата. Щом победили Червения претендент и завзели северната част на Египет, от Средно море до Асют, тези хиксоски племена вдигнали оръжие и срещу нас, южняците.

Ние, истинските египтяни, нямахме с какво да се защитим от тях. Бяхме прогонени от земите си и принудени да се оттеглим на юг, отвъд делтата на Нил, на остров Елефантина и в пустошта в края на света. Там се крихме, докато моята господарка царица Лострис възстанови отново армията ни.

Моята роля в това възстановяване не беше съвсем незначителна. По природа съм скромен и не се хваля често, в този случай обаче мога да заявя - без страх някой да повдигне глас, че без да водя и напътствам господарката си и сина и - принца наследник Мемнон, който днес е фараон Тамоз, - те никога не биха постигнали целта си.

Сред многобройните ми други услуги на царицата беше построяването на първите колесници с колела със спици, които станаха по-леки и по-бързи от тези на хиксосите - те разполагаха само с колела от цяла дървена плоскост. След това издирих и конете, които да ги теглят. Когато бяхме готови, фараон Тамоз - вече достигнал зрелостта си - поведе новата ни армия отново надолу през праговете и на север в Египет.

Предводителят на хиксоските нашественици се назоваваше цар Салитис, но не беше истински благородник. В най-добрия случай можеше да мине за разбойнически барон и престъпник. Въпреки това командваната от него армия превъзхождаше нас, египтяните, в съотношение почти две към едно и беше добре въоръжена и зловеща.

Успяхме обаче да ги сварим неподготвени и при Тива се състоя голяма битка. Разбихме техните колесници и изклахме войниците им. Обърнахме хиксосите в бягство и ги пратихме в хаотично отстъпление - да си спасяват кожите обратно на север. Подире си на бойното поле те оставиха десет хиляди трупа и две хиляди строшени колесници. Въпреки това бяха нанесли тежки загуби на нашите горди бойци и ни направиха неспособни да ги преследваме и унищожим напълно. Оттогава насам хиксосите ближат рани в делтата на Нил.

Цар Салитис, този стар бандит, вече е мъртъв. Не издъхна на бойното поле от удар на остър египетски меч, както би било редно и правилно. Спомина се от старост, в леглото си, заобиколен от орда от ужасните си жени и техните противни потомци. Сред тях беше и Беон, най-големият му син. Този Беон днес се назовава цар, фараон на горното и долното царство на Египет. Истината е, че не е нищо повече от грабител и убиец, по- лош дори от злия си баща. Шпионите ми редовно докладват как упорито възстановява хиксоската армия, която толкова тежко разбихме по време на битката при Тива.

Тези доклади са притеснителни, понеже ние изпитваме големи затруднения с намирането на нужните ни материали, с които да превъзмогнем загубите, понесени в същата тази битка. Нашето оградено със суша южно царство е отрязано от великото Средно море и от търговия с другите цивилизовани нации и градове-държави по света, които са богати на олово, дърво, мед, антимон, калай и други суровини за военни нужди, които ни липсват. Освен това не ни достигат и войници. Нуждаем се от съюзници.

От друга страна, враговете ни, хиксосите, имат прекрасни пристанища в делтата, където Нил се влива в Средно море. В тях търговията протича необезпокоявана. Също от шпионите си знам и че Хиксос се опитва да изгради съюзи с други войно- любиви народи.

Двамата с Атон се срещахме на това изолирано място, за да обсъждаме тези проблеми и да умуваме над тях. Оцеляването на самия Египет се крепеше на върха на кинжал. Ние с приятеля ми неведнъж бяхме разговаряли по въпроса, но сега вече бяхме готови да вземем окончателни решения, които да представим на фараона.

Принцесите наследнички имаха други планове. Бяха видели Атон да събира камъните за бао и го приеха като сигнал, че сега могат да завладеят цялото ми внимание. Посветил съм се и на двете, но те са много времеемки. Изскокнаха от лагуната, пръскайки вода във всички посоки, и се втурнаха да се надбягват коя ще стигне първа до мен. Беката е дете, но е много пъргава и целеустремена. Би направила почти всичко, за да получи онова, което желае. Победи Техути с цяла глава и се гмурна в скута ми, студена и мокра от плуването.

- Обичам те, Тата! - извика, метна ръце около шията ми и притисна към бузата ми мократа си копа червена коса. - Разкажи ни приказка, Тата!

Победена в надбягването за достигането до моя милост, Техути трябваше да се примири с по-малко желаното място в краката ми. Тя изящно отпусна голото си и ръсещо вода тяло на земята и притисна крака ми към гърдите си, положи брадичка на коленете ми и се взря нагоре в лицето ми.

- Да, моля те, Тата! Разкажи ни за мама и колко красива и умна е била!

- Първо трябва да довърша разговора си с чичо Атон! - възразих.

- О! Ами добре. Но не се бави, чу ли! - изписука Беката. - Толкова е отегчително!

- Няма да ни отнеме много време, обещавам! - Спогледах се с Атон и преминах гладко на хиксоски. И двамата владеем отлично езика на смъртните ни врагове.

Превърнал съм опознаването на врага в своя главна задача. Езиците ми се удават и съм майстор на думите. След завръщането в Тива разполагах с години, за да изуча хиксоски. Атон пък не се бе присъединил към изгнанието в Нубия. Той беше лишен от приключенски дух. Така че остана в Египет да пъшка под игото на Хиксос. Беше научил обаче всичко, което поробителите можеха да му предадат, включително и техния език. И двете принцеси не разбираха нито дума на него.

- О, мразя, когато заговорите на това отвратително наречие! - нацупи се Беката.

Техути се съгласи с нея:

- Ако ни обичаш, ще говориш на египетски, Тайта!

Прегърнах Беката и погалих прелестната главица на сестра

и. Въпреки това продължих обсъждането с Атон на езика, който момичетата така горещо ненавиждаха.

- Не обръщай внимание на дърдоренето на децата. Продължавай, стари приятелю!

Шамбеланът сподави усмивката си и поде нишката на мисълта си:

- Значи за това сме на едно мнение, Тайта. Нуждаем се от съюзници и трябва да водим търговия с тях. В същото време е задължително да отрежем Хиксос и от двете.

Съблазнявах се да отвърна със саракстична забележка, но вече го бях раздразнил достатъчно над дъската за бао. Така че кимнах сериозно:

- Както винаги, достигнал си до истината безпогрешно и излагаш стегнато проблема ни. Съюзници и търговия. Много добре. И какво трябва да сторим, за да търгуваме, Атоне?

- Разполагаме със златото от мините ни в Нубия, които открихме по време на изгнанието отвъд праговете...

Атон може никога да не беше напускал Египет, но като го слушаш как говори, ще си помислиш, че именно той е водил изгнаниците. Усмихнах се под мустак, но запазих сериозното си изражение, когато той добави:

- Макар че жълтият метал не се цени чак толкова като среброто, и той е обект на мечти и копнежи. С количествата, които фараонът е струпал в съкровищницата си, лесно ще си купим и приятели, и съюзници.

Кимнах в съгласие, макар да знаех, че количеството в съкровищницата на фараона е силно преувеличавано от Атон и мнозина, които не са така близо до трона като мен. Постарах се да допринеса към списъка с възможни търговски стоки:

- Не забравяй също и продукцията на богатия черен нанос, който майка Нил изсипва на бреговете си след всеки ежегоден разлив. Хората трябва да ядат, Атон! И обитателите на Крит, и шумерите, и елинските градове-държави имат малко обработваеми земи. Те са принудени постоянно да търсят царевица, за да изхранват народите си. А ние имаме царевица в изобилие! - напомних му аз.

- Тъй е, Тайта. Ние имаме царевица, а имаме и коне за продажба - развъждаме най-добрите военни коне в света. А разполагаме и с други неща, още по-редки и безценни... - Атон направи деликатна пауза и погледна към прелестното дете, което прегръщах, и другото, седнало в краката ми.

Нямаше нужда повече да обсъждаме темата. Жителите на Крит и шумерите от земите между реките Тигър и Ефрат бяха най-близките ни и могъщи съседи. И двете нации бяха смугли и чернокоси. Предводителите им смятаха за съблазнителни свет- локосите и светлокожи представителки на егейските племена и от управляващото египетско семейство. Бледите и простовати елински жени обаче не можеха ни най-малко да се сравняват с нашите бляскави нилски бижута.

Баща на двете ми принцеси беше Танус, владетел на огненочервените къдрици, а майка им - светлорусата царица Ло- стрис^2. Кръвта им се бе съчетала добре и славата за красотата на двете им момичета бе започнала да се разнася по целия свят. Посланици отдалеч вече бяха предприели опасни пътувания през обширни пустини и дълбоки морета, за да стигнат до двореца в Тива и да предадат деликатно на фараон Тамоз интереса на господарите си към изковаване на военни и семейни съюзи с Дома на Тамоз. Сред онези, чиито пратеници ни посетиха, бяха и шумерският цар Нимрод, и Върховният минос на Крит.

По моя молба фараонът бе приел любезно и двамата посланици. Благосклонно разгледа донесените от тях прекрасни дарове от сребро и кедрово дърво. След това със симпатия бе изслушал предложенията им за брак с едната или и с двете сестри на Тамоз, а накрая им бе обяснил, че и двете момичета са още много малки, за да се договарят сватбите им, и че по темата предстои обсъждане, когато и двете достигнат зрелост. Това се бе случило преди няколко години, а сега обстоятелствата се бяха променили.

По онова време фараонът беше обсъждал с мен вероятните съдружия между Египет и Шумер или Крит. Тактично бях му посочил, че Крит би представлявал по-желан съюзник, откол- кото шумерите.

Преди всичко тези ни съседи не владеят мореплаването и макар че са в състояние да предоставят могъща армия с отлично обучена кавалерия и колесници, не притежават особено забележителен флот. Напомних на фараона, че нашият южен Египет няма достъп до Средно море. Хиксоските ни врагове контролираха северните брегове на Нил и ние на практика бяхме страна, обградена отвсякъде със суша.

Шумерите също разполагаха с ограничен излаз на море и флотът им беше смешен в сравнение с този на други нации като критяните или дори мавританските племена на запад. Шумери- те винаги се колебаеха да рискуват преход по море с тежко натоварени кораби. Бояха се и от пиратите, и от бурното време. Сухопътната връзка между двете ни страни също бе изпълнена с трудности.

Хиксосите контролираха пролива, който минава между Средно и Червено море и свързва Египет със синайската пустиня на север. За да ни достигнат, шумерите щяха да бъдат принудени да прекосят пустинята в далеч по-южна точка и след това да преплават Червено море. Такъв маршурт би поставил изключително много препятствия пред армията им, не на последно място - недостиг на вода и опасното плаване по Червено море, и можеше да се окаже невъзможен за преминаване.

Онова, което преди бях предложил на фараона и което описах и на Атон сега, беше съдружие между нашия любим Египет и Върховния минос на Крит. „Върховен минос“ е титлата на критския наследствен владетел. Той е местното съответствие на нашия фараон. Същинско предателство би било да се каже, че е по-могъщ от нашия господар. Стига обаче да спомена, че според слуховете флотът му е съставен от над десет хиляди бойни и търговски галери с толкова напредничава конструкция, че никой друг кораб не може да ги надбяга или победи в битка.

Ние разполагахме с онова, което критяните търсят - злато и прелестни булки. Минойците пък имаха онова, от което ние се нуждаем - най-забележителната в целия свят бойна флота, с която да блокират хиксоските пристанища в устието на нилската делта и да съпроводят шумерската армия по южните брегове на Средно море и така да заловят хиксосите в смъртоносни клещи, които да смажат техните армии между обединените ни сили.

- Отличен план! - изръкопляска ми Атон. - На практика непогрешим. С изключение на един дребен и почти незначителен детайл, който си пропуснал, мили приятелю Тайта! - Той се хилеше лукаво, предвкусвайки отмъщението си за поражението, което току-що бях му нанесъл на дъската за бао.

Не съм човек, който се опива от отмъщението, но в този случай не можах да се въздържа и да не извлека още капка невинно забавление за сметка на приятеля си. Придадох си притеснено изражение:

- О, не ми казвай такова нещо, моля те! Всичко съм обмислил толкова внимателно! Къде е грешката в моя план?

- Прекомерно си закъснял. Върховният минос на Крит вече е сключил тайно споразумение с цар Беон от Хиксос - Атон примлясна с устни и се плесна със задоволство по едното слонско бедро. Беше извадил решителен довод срещу предложението ми - или поне така вярваше.

- О, да! - отвърнах. - Предполагам, че имаш предвид търговската станция за сделки с Беон, която критяните отвориха преди пет месеца в Дамиета, най-източния град в устието на делтата на Нил?

Ред беше на Атон да изглежда поразен от мъка.

- Кога си научил за това? Откъде знаеш?

- Моля те, Атоне! - разперих ръце в примирителен жест. - Нали не очакваш да ти разкрия източниците си?

Приятелят ми съумя бързо да се вземе в ръце.

- Върховният минос на Крит вече има споразумение, ако не и военен договор. Колкото и да си хитроумен, Тайта, не можеш да сториш почти нищо против това!

- Ами ако Беон планира предателство? - подпитах го загадъчно, а той ме зяпна.

- Предателство ли? Не те разбирам, Тайта! Каква форма би приело то?

- Имаш ли някаква представа колко много сребро охранява Върховният минос на Крит в тази нова крепост в Дамиета на хиксоска територия, Атоне?

- Предполагам, че количеството е сериозно. Ако Върховният минос е предложил да изкупи по-голямата част от царевицата от следващата реколта от Беон, тогава би следвало да има под ръка повече от приличен товар сребро - предпазливо опипа почвата Атон. - Вероятно поне десет или дори двайсет лаки^3.

- Ти си много умен, скъпи ми приятелю, но спомена само малка част от проблемите, пред които е изправен Върховният минос. Той не би рискувал да прати натоварените си със съкровището кораби през открито море по време на сезона на бурите. Така че пет месеца от годината не е в състояние да праща кюлчета към южните брегове на Средноморието, а през зимата това означава пътуване от над петстотин левги^4 от острова му.

Атон побърза да ме прекъсне в опит да ме изпревари със заключението си:

- Ах, да, наистина е така! Разбирам накъде биеш. В такъв случай това ще рече, че за целия този период Върховният ми- нос няма да е в състояние да търгува с държавите и нациите, които се намират на този африкански бряг на Великото море!

- През цялата зима половината свят е затворен за него - съгласих се. - Но ако успее да основе сигурна база на египетския бряг, флотът му ще бъде защитен от зимните бури. Тогава целогодишно корабите му ще могат да карат стоките от Месопотамия и Мавритания под защитната козирка на сушата... - поспрях, за да му позволя да съзре целия мащаб на онова, което планираше Върховният минос, след това продължих безмилостно. - Двадесет лаки сребро няма да стигнат да се изплати и една стотна от тази дейност. Петстотин лаки е по-близо до количеството, което ще му е нужно да събере в своята нова крепост в Дамиета, за да върти търговията си през зимата. Не си ли съгласен, че подобно количество сребро ще накара всеки да замисли предателство, особено пък такъв по природа лаком и ненаситен разбойник като Беон?

В течение на петдесет удара на сърцето Атон остана вцепенен, загубил ума и дума от мащаба на видението, което му бях представил. Когато накрая се размърда отново и заговори, гласът му беше издрезгавял:

- Нима имаш доказателства, че Беон, въпреки първоначалния си договор с Върховния минос, планира да щурмува крепостта в Дамиета и да заграби събраното там съкровище? За това ли намекваш, Тайта?

- Не съм казал, че разполагам с доказателства за подобни намерения от страна на Беон. Просто ти зададох въпрос. Не съм изказвал твърдение... - изкисках се на объркването му. Не беше любезно от моя страна, но не можах да се сдържа. По време на дългото ни познанство никога не бях го виждал така загазил за реванш или умна реплика. Все пак накрая се смилих над него: - И двамата знаем, че Беон е дивак и простак, Атоне. Може да кара колесница, да върти меч, да опъва лък или да разграби град. Но се съмнявам, че е в състояние без опасни и болезнени колебания да планира дори посещение в тоалетната.

- Тогава кой планира това нападение върху съкровищницата на Върховния минос? - поиска да знае Атон.

Вместо да му отговоря незабавно, аз просто се отпуснах в стола си и се усмихнах. Той ме зяпаше. След малко лицето му се разведри:

- Ти? Не, невъзможно, Тайта! Как тъй си намислил да ограбиш петстотин лаки сребро от Върховния минос и подир това да ухажваш критянина за подкрепата и съдружието му?

- В мрака е трудно да се различи хиксосец от египтянин, особено ако е облечен в хиксоска бойна броня и носи хиксоски оръжия, че и говори този език - посочих очевидното и Атон поклати глава, отново изгубил дар слово. Но аз го притиснах още повече. - Нали си съгласен, че подобно предателско нападение ще съсипе завинаги всякакви шансове Крит и Хиксос някога да сключат съюз срещу нас?

Атон най-сетне се усмихна:

- Така преливаш от коварство, Тайта, че се чудя как изобщо бих могъл да ти се доверя някога! - след това настоя да разбере: - Какъв точно по размер е критският гарнизон в Дамиета?

- В момента е съставен от близо две хиляди войници и стрелци. Макар че повечето от тях са наемници.

- Брей! - Приятелят ми остана впечатлен. Помълча малко, преди да продължи с въпросите: - Колко души ще ти трябват

- или може би по-скоро трябва да попитам колко души ще са нужни на Беон, за да изпълни този подъл план?

- Достатъчно - избегнах отговора аз. Нямах намерение да му разкривам всичките си планове.

Атон го прие и не продължи да ме притиска. Но пък зададе друг заобиколен въпрос:

- Нямаш намерение да оставяш живи критяни в крепостта в Дамиета, нали? Ще ги изколиш всички, така ли?

- Разбира се, че ще позволя на повечето от тях да избягат!

- твърдо му се възпротивих. - Искам колкото може повече от тях да успеят да се върнат обратно на Крит и да предупредят Върховния минос за предателството на цар Беон.

- А критското съкровище? - настоя Атон. - Тези петстотин лаки сребро? Какво ще стане с тях?

- Сандъците на фараона са почти празни. Не можем да спасим Египет без това съкровище.

- Кой ще командва нападението? - поинтересува се приятелят ми. - Ти ли ще си начело, Тайта?

Зяпнах го, изумен:

- Знаеш, че не съм воин, Атоне. Аз съм лекар, поет и кротък философ. Но ако фараонът ме прикани, ще склоня да придружа експедицията като съветник на командващия офицер.

- Кой ще е командир в такъв случай? Кратас ли?

- Обичам Кратас и той е чудесен войник, но е стар, твърдоглав и не е склонен да се поддава на предложения... - свих рамене.

Атон се изсмя:

- Прекрасно описа комондор Кратас, о, кротки барде! Ако не него, то тогава кого ще назначи фараонът?

- Вероятно ще избере Зарас.

- А, знаменитият капитан Зарас от дивизия „Сините крокодили“ на царската гвардия? Един от фаворитите ти, Тайта. Не е ли така?

Пренебрегнах закачката му.

- Нямам фаворити! - В отделни случаи дори и аз си позволявам мъничко да разтегна истината. Така че отвърнах меко: - В случая Зарас просто е най-добрият човек за тази задача.

Когато изложих пред фараона плана си да дискредитирам цар Беон пред Върховния минос на Крит и да прокарам стоманено острие между двете сили, които потенциално бяха най- опасните врагове, които имахме в целия свят, той остана изумен от брилянтната простота на идеята ми.

Бях помолил за среща на четири очи с нашия повелител и разбира се, бях я получил без забавяне. Двамата останахме насаме на широка, обкръжена с палми тераса, която заобикаляше тронната му зала и гледаше към Нил в най-широката му в Южен Египет точка. Разбира се, отвъд Асют реката се разширява още и течението е по-бавно там, където минава през териториите, отнети ни от хиксосите, и се разлива надалеч в делтата, преди да се влее в Средно море.

В двата края на терасата имаше стражи, които имаха задачата да се уверят, че не можем да бъдем нито наблюдавани, нито подслушвани и от приятели, и от врагове. Стражите се намираха под прякото командване на доверени офицери, но се придържаха дискретно извън полезрението ни, така че да не безпокоят нито фараона, нито мен. Ние двамата се разхождахме по мраморните плочи. Едва сега, когато останахме насаме, ми беше разрешено да вървя рамо до рамо с повелителя ми, макар че вземах отблизо участие в живота му от самия миг на раждането му.

Истината е, че именно аз съм го довел на този свят. Аз съм онзи, поел в ръце телцето му при раждането, когато царица Ло- стрис го изтласка от царствената си утроба с такава сила, все едно беше камък, изстрелян с прашка. Най-първата воля, която принцът изрази в живота си, бе да изпразни върху мен пикочния си мехур. Сега споменът за това бе достатъчен да ме накара да се усмихна.

Аз бях негов учител и ментор от този ден насетне. Бях онзи, който го научи как да се обърше отзад, как да чете и да пише; да стреля с лък и да управлява бойна колесница. От мен бе усвоил умението да управлява държава. Сега най-сетне бе израснал в прелестен млад мъж, умел боец и корав управник на родния ни Египет. Но все още бяхме най-близки приятели. Бих могъл да стигна дотам, че да заявя, че фараонът ме обича като бащата, когото никога не бе познавал, и аз го обичам като сина, какъвто никога не съм имал.

Сега, докато слушаше стратегическия план, който му предлагах, той спря да крачи и се обърна да ме погледне с нарастваща почуда. Когато стигнах до развръзката на плана ми, той ме стисна за раменете с ръце, корави и силни като бронз от въртенето на меч, опъването на лък и юздите на четворка коне, запрегнати в тегличите на колесница.

- Тата, дърт негодник такъв! - изрева той в лицето ми. - Винаги успяваш да ме шашнеш! Само ти си в състояние да спретнеш такава поразителна щуротия! Незабавно трябва да започнем да подготвяме дребните детайли! Не съм забравил каква ненавист ме гризеше, когато ме насили да се уча да говоря хиксоски - сега щях да съм загубен без него. Никога нямаше да съм в състояние да оглавя подобна експедиция, ако не мога да се превъплътя в някого от противниците ни!

Отне ми няколко часа тактични манипулации, преди да успея да убедя фараона, че опасността от оставянето на Египет без предводител в такава критична точка от историята ни далеч превъзхожда славата или другите ползи, които би могъл да се надява да спечели от успешното завладяване на минойската крепост в Дамиета и съкровището, скрито в нея. Благодарих горещо на Хор, че фараонът е достатъчно млад, за да притежава гъвкавина на мисълта, и същевременно достатъчно зрял, за да е придобил доза здрав разум. Отдавна бях научил как да го подчинявам на целите си, без да му позволя да осъзнае, че съм го сторил. Накрая обикновено постигам, каквото съм си наумил.

По мое предложение фараонът назначи Зарас за командир на експедицията. Макар да беше млад, само на двадесет и пет години - почти на същата възраст като самия ни владетел, - За- рас вече бе си изградил сериозно име, както свидетелстваше и военното му звание. И преди многократно бях работил с него и знаех, че репутацията му има стабилна основа. Но още по- важен беше фактът, че той се прекланя пред мен.

Преди да ме освободи обаче, фараонът Тамоз постави в ръцете ми държавния ястребов печат. Това беше начинът да делегира всичката си власт на приносителя му. Онзи, у когото се намираше този печат, отговаряше само лично пред фараона. Пред смъртна заплаха никой нямаше право да го разпитва или задържа по време на изпълнение на господарската повеля.

Прието беше фараонът да връчва ястребовия печат на избрания от него емисар пред старшите членове на двора си и с тържествена церемония, но осъзнавах, че е решил да го стори в пълна тайна в такъв чувствителен случай като този. Въпреки това бях потресен от доверието, което бе ми оказано.

Паднах на колене и опрях чело в земята пред повелителя си. Но фараонът се наведе и ме изправи на крака.

- Никога не си ме подвеждал, Тайта! - Той ме прегърна. - Знам, че няма да го сториш и сега!

Незабавно се отправих да търся Зарас. Внуших му важността на мисията ни и възможността, която му предлага тя, за да завоюва благоразположението на фараона. Успехът в тази мисия щеше да му помогне да стъпи стабилно на пътя към напредъка и към добронамереността на господаря ни. Той се опита неубедително да скрие възхитата си от мен.

Двамата съставихме списък с 220 души, които да образуват нападателния ни отряд. В началото Зарас беше непоклатим, че този брой ще е недостатъчен да свали критския гарнизон от близо две хиляди. Когато му обясних конкретните обстоятелства, които не бях споделил с Атон и дори с фараона, той прие плана ми в неговата цялост.

Позволих му сам да избере хората си. Настоях единствено всички подбрани от него войници задължително да притежават способността да говорят свободно хиксоски. Зарас беше твърде млад, за да е участвал в изгнанието в Нубия, когато хиксоси- те превзеха Южен Египет. Всъщност той беше мобилизиран в хиксоските легиони на шестнадесетгодишна възраст. В резултат можеше да говори езика сякаш му е майчин и да минава за техен войник при всякакви обстоятелства. Въпреки това беше верен египтянин и сред най-първите, обърнали се в истинската си народност, когато фараон Тамоз ни поведе през праговете, за да смажем хиксосите в битката при Тива и да подгоним оцелелите сред тях в паника и объркване обратно на север.

Хората, подбрани от Зарас в състава на нападателния отряд, бяха отлично обучени и подготвени, най-вече от самия него. До един бяха както войници, така и моряци, и когато не тренираха с бойните си колесници, прекарваха повечето си време като военен екипаж на борда на речни галери. Нямаше на какво повече Зарас да ги обучава.

Помолих го да раздели този отряд на малки части, всяка от по петнадесет-двадесет души, така че да не привличат особено внимание към себе си, докато напускат град Тива.

Когато показах държавния ястребов печат на капитана на градската стража при портите, той не ми зададе никакви въпроси. В течение на три последователни нощи малките групички войници на Зарас се изнизваха от столицата през часовете на мрака и се насочваха към пустошта на изток. Събираха се в руините на древния град Акита, където ги очаквах самият аз.

Бях докарал с мен каруци, натоварени с автентични хиксоски шлемове, брони, униформи и оръжия. Това беше само малка част от плячката, иззета от врага в битката при Тива.

От Акита поехме на изток към бреговете на Суецкия залив в северния край на Червено море. Върху униформите и оръжията си войниците ни бяха надянали бедуински роби.

Ние със Зарас яздехме пред основната маса на отряда. Ко- гато другите ни догониха, ние вече ги очаквахме в малкото рибарско селце Ал Надас на брега на залива.

Зарас беше наел водач, с когото бе работил и преди и когото препоръчваше горещо. Наричаше се Ал Намджу. Беше висок, мълчалив и едноок. Посрещна ни в Ал Надас.

За да ни прекара до източния бряг, Ал Намджу беше наел от селяните всички налични рибарски лодки. На това място заливът беше по-малко от двайсет левги широк и можехме да видим от другата му страна ниските хълмове на Синай.

Пресякохме го през нощта и само звездите ни сочеха пътя. На източния бряг на залива стъпихме на сушата близо до друго малко рибарско селце - Зуба, където ни чакаше един от синовете на Ал Намджу. Той беше довел над сто магарета, наети да носят тежкото ни снаряжение. Докато стигнем до Средно море, все още ни предстоеше преход на север от над двеста левги, но хората ни бяха тренирани до върхова кондиция и се придвижвахме бързо.

За да намали риска да се срещнем с хиксоски войници, Ал Намджу се придържаше източно от синайския провлак, който свързва Африка с Азия. Най-сетне излязохме на каменистия южен бряг на Средно море, близо до финикийското пристанище Ушу. То е разположено приблизително на половината път между шумерската граница и тази част от Северен Египет, която все още е в ръцете на хиксоските нашественици.

Оставих Зарас и хората му да лагеруват извън пристанището и тръгнах на разузнаване с четирима специално подбрани помощници и две магарета, натоварени със златни кюлчета, скрити в кожени чували с царевица. След три дни пазарене с търговците в пристанището се сдобих с три средноголеми галери, които да излязат на брега под финикийския Храм на Мел- карт. Всеки от тези кораби беше способен да превозва по сто човека. Струваха ми скъпо и в донесените от Тива чували с царевица остана твърде малко злато.

Пуснах из пристанището слух, че отряд наемници пътува на изток, за да предложи услугите си на асирийския цар Ал Ха- тур, който е обсадил град Бейрут. Отплавахме в мига, в който и последният от войниците на Зарас стъпи на борда на галерите. Когато достигнахме дълбоки води и все още се виждахме от наблюдателниците на Ушу, завихме и загребахме на изток към Ливан. Но щом изгубихме земята от поглед, промених курса и се върнахме обратно към Египет и към делтата на Нил.

От брега полъхваше лек бриз и ни помагаше. Вдигнахме платната и на равни интервали сменяхме гребците на дългите гребла. Подминахме отново Ушу, но плавахме в обратна посока. Държах корабите ни зад хоризонта и извън видимостта на пристанището.

Макар че на борда на всяка галера имаше по над седемдесет души, поддържахме добра скорост и под носа на всеки кораб се къдреше белопенна вълна. Късно следобед на втория ден прецених, че критската крепост Дамиета е на по-малко от сто левги пред нас.

Разбира се, аз се намирах заедно със Зарас на водещата галера и му предложих, докато оставяхме Ушу зад гърба си, да се приближим до брега и да се придържаме към него. Беше ми много по-лесно да навигирам и да пресмятам местоположението ни, когато имах под око твърда земя за ориентир. Най-накрая, когато слънцето вече докосваше повърхността на морето пред нас и мракът се сбираше зад гърба ни, посочих на наблюдателя закътан, но пуст залив сред златни дюни. Приближихме се, киловете ни заораха в дъното и войниците скочиха през борда, за да извлекат галерите на сушата.

Пътуването от Тива до сегашното ни място за нощуване беше дълго и изтощително, но пък се намирахме само на няколко левги от целта си. Тази вечер лагерът бе обхванат от възбуда и предчувствия, в треска от вълнение, каквото дори най-храбрите изпитват в навечерието на битката.

Зарас беше избрал двама от най-добрите си мъже да командват другите две галери. Първият се наричаше Дилбар. Той беше снажен и красив, с мускулести рамене и здрави ръце. От първата ни среща насам постоянно привличаше вниманието ми и печелеше одобрението ми. Очите му бяха тъмни, погледът пронизваше, но на дясната буза имаше лъскав розов белег от рана с меч. Той ни най-малко не разваляше красотата му. Кога- то даваше нареждания, подчинените му реагираха с готовност и пъргавина.

Командирът на третата галера беше набит мъж с широки рамене и бичи врат. Наричаше се Акеми. Беше веселяк с тътнещ глас и заразителен смях. Любимото му оръжие беше брадва с дълга дръжка. Именно Акеми дойде при мен, след като войниците похапнаха.

- Ваше благородие Тайта! - Той ми отдаде чест. Когато за първи път войниците използваха тази титла, меко възразих, че не съм достоен да я нося. Те пренебрегнаха възраженията ми и аз не настоявах повече. - Нашите ме помолиха да попитам ще ни окажете ли честта да им попеете тази вечер!

Имам превъзходен глас и под пръстите ми лютнята се превръща в божествен инструмент. Рядко намирам сили да откажа на молби от този род.

В нощта преди битката за Дамиета избрах за войниците „Елегия за царица Лострис“. Това е една от любимите ми композиции. Слушателите се събраха около мен и лагерния огън, а аз им изпях всичките сто и петдесет куплета. Най-добрите певци в отряда се присъединиха към припева, а останалите ни припяваха. Накрая сред публиката ми почти не бяха останали непросълзени очи. Собствените ми сълзи по никакъв начин не бяха попречили на мощта и красотата на изпълнението ми.

С първите проблясъци на зората лагерът ни закипя. Хората ни вече можеха да свалят бедуинските одежди и кърпи за глави и да отворят торбите, в които криеха хиксоските си брони и оръжия. В по-голямата си част броните бяха изработени от подплатена кожа, но шлемовете бяха бронзови, с метални на- носници. Всеки войник притежаваше мощен извит лък с колчан кремъчни стрели, увенчани с боядисани по хиксоски обичай пера. Мечовете си носеха в ножници, закопчани на гърба, така че дръжката да стърчи над лявото рамо, удобна за изваждане. Бронзовите остриета не бяха с прав ръб като обикновените египетски оръжия, а извити по източна мода.

Броните и оръжията бяха твърде тежки и щяха да запарват войниците, докато гребат под жарките слънчеви лъчи. Така че се съблякоха по набедрени превръзки и оставиха бойното си снаряжение на палубата, между краката си, под пейките на гребците.

Повечето от хората ми бяха светлокожи и много от тях имаха руса коса. Бях им наредил да използват пепел от готварските огньове, за да потъмнят брадите и косите си, докато станат горе-долу толкова мургави, колкото и нормалните хиксоски легионери.

Когато трите ни натоварени галери се оттласнаха от брега и с гребане излязоха от залива, отново се намирах на борда на командния кораб, редом до Зарас. Изправих се до кормчията, който въртеше дългото направляващо весло на кърмата. От търговеца в пристанището Ушу, който ми продаде галерите, бях закупил и папирусна карта, по неговите твърдения - изобразяваща в подробности южния бряг на Средно море между Габал и Уади ал Нилам^5. Той твърдеше, че е начертал картата със собствената си ръка и тя е резултат от негови лични наблюдения. Сега я разгърнах на палубата между краката си и притиснах краищата и със събрани на брега камъчета. Почти веднага успях да открия някои от особености на брега. Видно беше, че картата щеше да се окаже забележително точна.

В утринните часове два пъти видяхме на хоризонта платна на други кораби, но се отклонявахме и ги заобикаляхме отдалеч. След това, когато слънцето се оказа право над главите ни, наблюдателят на носа изкрещя ново предупреждение и посочи напред. Заслоних очи и се взрях в указаната посока. Бях изумен, когато видях, че повърхността на морето по протежение на целия хоризонт кипи от бели вълни, сякаш ни връхлита силна буря. Сега обаче не им беше сезонът.

- Свали платната! - отсякох към Зарас. - Прибери веслата и накарай да вържат на носа морските котви - да са готови за пускане на вода!

Гневните белопенни гребени се втурнаха към нас и ние се приготвихме за връхлитането на вятъра. При прииждането си кипналите вълни издаваха усилващ се рев.

Хванах се здраво за дървеното перило на шлюза пред мен и се стегнах. След това бурното море погълна корпуса на кораба. Ревът стана оглушителен, моряците крещяха заповеди и клетви, а морето се блъскаше в обшивката на галерата. За мое изумление обаче нямаше вятър. Веднага разбрах, че тази буря без вихър е свръхестествено явление. Затворих очи и подех молитва за защита към великия бог Хор, като се хванах за перилото с две ръце.

Миг по-късно нечия длан ме сграбчи за рамото и ме разтърси грубо, а в ухото ми ревна груб глас. Знаех, че това е Зарас, но не пожелах да отворя очи. Чаках боговете да решат съдбата ми както счетат за угодно. Но младежът продължаваше да ме разтърсва, а и аз си оставах в света на живите. Така че предпазливо разлепих клепачи. Не спирах обаче да се моля под нос. Осъзнавах вече какво ми говори Зарас и рискувах бързо да се огледам.

Морето гъмжеше от огромни лъскави тела, прилични на върхове на стрели. Отне ми известно време да осъзная, че това са живи същества и че всяко от тях е поне с размера на кон. Това обаче бяха гигантски риби. Плуваха толкова нагъсто, че онези отдолу принуждаваха събратята си на повърхността да се гърчат сред вълни от пяна. Множеството им се простираше докъдето стига погледът.

- Риба тон! - викна ми Зарас. - Това е риба тон!

Горен Египет е обкръжен отвсякъде от суша, така че никога не беше ми се удавала възможност да прекарвам достатъчно време в открито море, та да стана свидетел на миграциятата на риба тон в такъв мащаб. Бях чел толкова много по темата, че следваше да осъзная какво се случва. Досетих се, че ме грози опасност да изглеждам особено глупаво, така че отворих очи и също викнах силно на Зарас:

- Разбира се, че са тонове! Приготви харпуните!

Още когато за първи път стъпих на борда, забелязах харпуните. Бяха прибрани под пейките на гребците. Предположих, че се използват за отблъскване на пирати, ако се опитат да се качат на борда. Дръжките им бяха двойно по-дълги от човешки ръст. Остриетата им бяха от остър като бръснач кремък. Зад куката имаха отвор, към който се привързва въжето. Другият му край пък се пристягаше към изгладена дървена шамандура.

Макар че бях дал заповед за харпуните, за Зарас беше типично първи да пристъпи към действие. Винаги водеше, като първи даваше пример.

Капитанът ми със замах извади едно от дългите оръжия от мястото, където беше прикачено под пейката, и изтича до борда на кораба, размотавайки привързаното въже. Скочи на планши- ра и с лекота балансира дългия харпун, намести дръжката му на рамото си и прицели закривената кука към лъскавия хълбок на рибата, плъзгаща се покрай него като река от разтопено сребро. Тоновете го зяпаха с огромни обли очи, които сякаш бяха разширени от ужас.

Проследих как Зарас се съсредоточава и мята харпуна с острието напред право във водата под себе си. Дръжката на тежкото оръжие потрепери, когато то удари грамадната риба, която, пронизана от кремъчното острие, в предсмъртния си гърч понесе харпуна надолу под повърхността.

Зарас отскочи обратно на палубата и стисна изплъзващото се въже, което се устреми към водата. От скоростта то се замазваше пред погледа, а от триенето на грубата тъкан в дървената настилка започна да се вдига дим. Трима други от екипажа скочиха да помогнат на командира си, вкопчиха се във въжето и се сбориха да укротят рибата и да я изравнят с кораба.

Четирима други войници последваха примера на Зарас и всеки от тях извади харпуна си от мястото му под пейката и изтича с него на планшира. Скоро откъм всеки борд на галерата имаше групички борещи се войници, които крещяха от възбуда, ругаеха и си подвикваха един на друг неясни нареждания, докато се сражаваха с масивните твари.

Една след друга рибите бяха извадени на борда и пребити до смърт. Преди и последната пронизана с харпун хубавица да бъде убита и изкормена, останалите от могъщия пасаж потънаха назад в дълбините също тъй внезапно и чудотворно, както и бяха се появили.

Тази нощ излязохме на брега и на светлината на готварските огньове на пясъка пирувахме със сочното месо на тона. То е най-ценният деликатес във всички морета. Войниците подправиха месото само с малко сол. Някои от тях не дочакаха да го изпечем на жаравата и го погълнаха сурово и кървящо. Поляха го с глътка вино от меховете.

Знаех, че на следващата заран ще кипят от сила и бойна страст, щом само мернат за първи път врага. За разлика от царевицата и другите зърнени храни, месото събужда демона в сърцето на боеца.

Така че тази нощ им изпях „Балада за Танус и Синия меч“. Това е бойният химн на Сините и той ги запали до един. Всички се присъединиха към припева, независимо дали ги биваше да пеят, и след това в очите им остана да пламти светлината на войната. Бяха готови да се изправят пред врага.

На следващата сутрин се качихме на галерите още щом утрото ни дари с достатъчно светлина, за да различаваме рифовете и да намерим безопасен път между тях.

Колкото по-близо стигахме до многото устия на нилската делта, толкова по-уверен ставах за местоположението ни, дока- то в късния следобед не подминахме естуарово устие, което бе оградено от източната страна от нисък, горист нос и от запад - от оголен кален склон. На носа с лице към морето бе издигната проста кула от пръстени тухли, боядисани с вар. Покривът на постройката беше паднал, също и по-голямата част от обърнатата и към морето стена. Въпреки това стоеше здрава достатъчно голяма част от нея, за да се уверя, че това е маркерът за Дамиетския канал, вероятно издигнат от някой отдавна мъртъв египетски моряк.

Изтичах към основата на единствената мачта и се изкате- рих по нея, докато стигнах до наклонената рейка на триъгълното платно. Увих крака около нея и прегърнах мачтата. От тази наблюдателница имах ясна видимост към сушата и веднага за- белязах квадратните очертания, явно дело на човешка ръка, на постройка, която едва-едва надничаше над върховете на дърветата, далеч навътре в сушата. Също като маркера на канала и тя беше варосана. Грам съмнение нямах, че това е наблюдателната кула на минойската търговска крепост и съкровищницата, която търсехме. Спуснах се надолу по мачтата и щом стъпалата ми удариха в палубата, извиках на кормчията:

- Сложи си шлема! Дай три пункта дясно на борд!

Зарас закрачи през кораба към мястото, където се намирах.

- Така ли? - попита той.

Обикновено е гениален и досетлив, но в мигове като този става човек на бързите решения и дори още по-бързите реакции.

- Така! - съгласих се и за миг той се ухили студено и кимна късо към кормчията в потвърждение на заповедта ми. Завихме към открито море. Другите две галери ни последваха послушно. На пръв поглед бяхме се насочили встрани от брега. Щом подминахме следващия нос обаче и останахме скрити от наблюдателите във всички кули на Дамиетската крепост, наредих нова промяна на курса. Обърнахме право към лабиринта от блата в делтата.

От картата си знаех къде да търся сигурно място за пускане на котва. Свалихме мачтите и ги положихме на палубите, а с помощта на прътове се оттласквахме от гъсто обраслите с папирус и камъш брегове към закътаната лагуна, която бях избрал. Тук бяхме напълно заслонени от гъстата растителност. Закотвихме галерите в плитките мътни води на една дължина разстояние и с килове на косъм от тинята на дъното. Спокойно можехме да изгазим между тях, като на най-дълбокото водата в лагуната стигаше само до брадичките ни.

Докато гледахме как залязва слънцето и изгрява луната, нашите хора празнуваха с остатъците от опушените пържоли тон. Зарас тихо преджапваше от галера на галера и избра девет от най-добрите си бойци, които предупреди да са готови преди изгрев, за да ни съпроводят на разузнаване.

Един час преди да се покаже слънцето се качихме в два скифа, които бяхме влачили зад галерите. Загребахме през широката лагуна към брега, по-близо до носа, на който бях забелязал наблюдателната кула на форта.

Чувах крясъците на блатните птици и шумоленето на крилата им, докато прелитаха над главите ни в мрака. Щом започна да се развиделява, бях в състояние да различа и дългите прави линии на ятата водни птици, разчертали със стрелоподобни- те си щрихи светлеещото небе. Имаше диви патици и гъски, щъркели, жерави, чапли с дълги шии и изпънати крака, ибиси и егрети^6 и над петдесет други вида. Огромните ята излитаха едно след друго от лагуната, докато гребяхме през множеството им. Междувременно слънцето най-сетне си проправи път над хоризонта и разкри безбрежната шир на делтата около нас. Беше дива и изолирана пустош, негодна за човешко обитаване.

Наложи ни се да влачим скифовете през плитчините и да ги скрием в папура, когато най-сетне стигнахме по-твърда земя. Не бях напълно уверен по каква схема са строили минойците крепостта си и какво има в околностите и, така че скришом си

*

проправихме път през тръстиката и лапура^7 и през цялото време си отваряхме очите на четири.

Неочаквано излязохме на брега на дълбок канал, който се врязваше през полето от папирус от юг и водеше към откритите води на Средно море. Беше широк около 150 стъпки и ясно виждах, че е твърде дълбок за прегазване. На отсрещния му бряг различих плоския покрив на наблюдателната кула, която бяхме забелязали предишния ден. Над парапета се мяркаха увенчаните с шлемове глави на поне трима стражници, които патрулираха по маршрута си.

Внезапно чух от канала да се разнася невъзможният за объркване звук от движение на кораб, идващ откъм морето. Предупредих спътниците си да пазят тишина. Припукването на такелажа, гласът на вахтения, отмерващ ритъма на гребците, и тропотът на веслата в ключовете се усилваха, докато внезапно иззад завоя на канала не се появи грамаден мореходен кораб.

Досега не бях виждал плавателен съд от този тип и размер - по изпращаните от шпионите ми описания обаче разпознах, че това е критска трирема. Тя представляваше едновременно товарен и боен кораб. Беше с тройна палуба и имаше три реда весла.

Дългият и заострен нос беше подсилен с листове кован бронз, за да може да таранира вражески кораби. Имаше две мачти, които и позволяваха да разгръща превъзходно количество платна, сега навити, докато на весла се промушваше през тесния канал. Триремата беше прелестен кораб с дълги изчистени линии и висок щурц^8. Само един поглед стигаше, за да разбереш защо Крит е доминираща морска сила в света. Това беше най-бързият и могъщ кораб по всички морета. Макар сега да беше тежко натоварен и да газеше дълбоко във водата, никой не би посмял да го предизвика. Въпреки това се зачудих какъв ли товар носи в трюмовете си.

Когато триремата се изравни с мястото, където лежахме скрити сред стъблата на камъша, успях да разгледам офицерите на борда. На кърмата имаше трима, стояха встрани от четиримата моряци, които се занимаваха с управлението на дългото кърмово весло. Макар че набузниците на броните им прикриваха по-голямата част от лицата, стори ми се, че тримата са по- високи и по-едри от типичните египтяни. Виждах, че килтовете им са от най-фин лен и че оръжията им са полирани и гравирани с любов. Явно бяха по-скоро войници, а не търговци.

Когато корабът ни подмина, бризът лъхна към нашето скривалище и смрадта от борда му. Веднага разбрах, че горният ред дълги гребла се тегли от екипажа, съставен главно от бойци, не толкова от роби. По заповед на капитана си бяха готови да скочат от пейките и да грабнат оръжията си, положени в краката им. Щяха да се бият мъжки и да вземат дял от паричната награда.

Долните редове гребла обаче бяха опъвани от роби, приковани към гредите на палубата. Смрадта, която надуших, идваше от тези нещастници, които прекарваха целия си живот по местата си на пейките. Те гребяха, спяха, ядяха, серяха и в крайна сметка умираха там, където седяха.

Критската галера се плъзна покрай нас и след това чухме командирите и да раздават заповеди на висок глас. Горният ред гребла се вдигнаха от водата като криле на сребърна чайка и изчезнаха навътре в гнездата си и само долните редове продължиха да се топват и дръпват деликатно, а корабът взе последния завой на канала и се насочи към сияйните бели стени на крепостта, която се подаваше в далечината над люлеещите се главици на редиците папирус.

След това се случи извънредно необичайно събитие - нещо, за което бях напълно неподготвен. Втори кораб, във всяко отношение почти идентичен на първия, взе завоя на канала и с гребане подмина мястото, където се криехме. Той също газеше дълбоко, понесъл тежък товар.

След това, за мое крайно изумление и наслада, трета тежко натоварена трирема се зададе по канала и преплава покрай нас, следвайки другите си две сестрици на път към крепостта.

Веднага си дадох сметка какво се случва. Преди три месеца мои агенти ме бяха предупредили, че три кораба се подготвят за отплаване от колониалното критско пристанище Агафер. На тази информация обаче и бе отнело месеци наред да стигне до мен. Междувременно дългоочакваният конвой сигурно е бил задържан от непредвидени обстоятелства, най-вероятната причина за това - неподходящото време. Агентите ми надали са били в състояние навреме да ме предупредят за отложеното му плаване.

Бях очаквал да стигнем до Дамиета много след като конвоят е пристигнал, разтоварил и потеглил обратно към Агафер.

Шансът да се озовем в Дамиета по същото време като конвоя със съкровището беше толкова малък, че сигурно самите богове са се намесили да го нагласят. От най-ранна възраст си знам, че съм любимец на боговете, особено на великия Хор, комуто се кланям. Как иначе ще се окажа надарен по рождение с толкова много таланти и добродетели? И как ще съумея да преживея толкова ужасни страдания и смъртни опасности, които несъмнено биха умъртвили всеки смъртен, по-нищожен от мен? Как иначе ще съм в състояние да остана млад и красив и с все тъй остър ум, когато всички около мен се сбръчкват, поси- вяват и се сгърчват под натиска на годините? В мен има нещо, което ме отличава от другите простосмъртни.

Това беше поредният пример за благоразположението и добронамереността на Хор. Прошепнах благодарността си към него и обещание, че ще му поднеса щедро жертвоприношение при първа възможност. След това пропълзях по-близо до Зарас и го дръпнах за ръкава.

- Трябва да прекося този канал и да стигна по-близо до критската крепост - казах му аз.

В нашия Египет има две загадки, към чието съществуване никога не успях да привикна. Първата е, че макар да използваме конете за товарни животни и колесницата като основно военно оръжие, почти никой египтянин не се качва на седло. Втората е, че макар да живеем на бреговете на голяма река, почти никой сред нас не умее да плува. Ако питате египтяните защо е така, обикновено свиват рамене и отвръщат: „Боговете се мръщят на такова просташко поведение“.

Вече споменах, че съм по-различен от другите. Не бих посмял да твърдя, че ги превъзхождам с нещо. Смятам, че е достатъчно да отбележа, че съм както умел ездач, така и силен и неуморен плувец.

Знаех, че Зарас не притежава нито едно от тези две умения, макар че трябва да му се признае, че не съм го виждал победен, хване ли в ръце юздите на колесница. Така че му наредих да донесе пояс, направен от кората на корково дърво, за да се задържи на повърхността. Двамата се съблякохме по набедрени препаски и влязохме в канала. Зарас привърза меча си за корковия пояс. Аз носех моя на гърба си. Спътникът ми пухтеше и пръхтеше като хипопотам, а аз плувах като видра и стигнах отсрещния бряг на канала много преди той дори да преполови пътя си.

Когато Зарас успя да завърши прехода, му потрябва помощта ми, за да излезе на брега. След това, когато си пое дъх, предпазливо пропълзяхме през папура към критската крепост. Когато стигнахме до място, от което имахме добра видимост към сградата, открих защо критяните са избрали това място. То се явяваше най-високата точка на тесен гребен от варовик, щръкнал от меката алувиална почва, и осигуряваше стабилна основа, върху която бяха изградили крепостта си.

Варовиковият нос разделяше течението на главния канал така, че образуваше ров около крепостта. В басейна, създаден от завиряването на реката около стените и, имаше закотвени разнообразни плавателни средства. Повечето бяха обикновени гемии - предположих, че критяните са ги използвали за превоз на строителни материали. Сред тях нямаше нито един море- ходен кораб. Изключение представляваха трите величествени триреми, минали покрай скривалището ни преди малко.

Те не бяха закотвени в басейна, а вече бяха пристанали на каменния кей точно пред главната порта на крепостта Дамиета.

Портата беше широко отворена, а на кея за посрещането на новодошлите бяха се струпали униформени войници. По перата на шлемовете и златната украса, носена от мнозина, се познаваше, че са офицери с висок ранг.

За времето, което на нас със Зарас ни отне да преплуваме канала и да достигнем сегашното си укритие, екипажите бяха отворили люковете на челната трирема и верига от полуголи роби бяха се захванали да изнасят товара и. Робите се трудеха под наблюдението на надзиратели, надянали олекотени брони и с къси мечове на коланите си. До един размахваха плетени камшици от щавена кожа.

По траповете робите сваляха към брега безкрайна поредица еднакви дървени сандъчета. Макар че не бяха особено големи, очевидно тежаха, понеже носачите им се препъваха под теглото им. Цялата върволица работници се движеше твърде бавно за вкуса на надзирателите, които подкарваха и ругаеха подчинените си.

Право пред очите ни един от робите изгуби опора, докато пристъпваше от трапа към кея. Падна лошо и изтърва сандъ- чето, което балансираше на главата си. То се стовари върху каменните плочи, зейна и се разпиля.

Сърцето ми щеше да изскочи от гърдите, когато видях яркия проблясък, с който слънцето се отрази върху металните повърхности на сребърните кюлчета, изсипали се на купчина върху кея. Кюлчетата бяха малки и правоъгълни, не по-дълги от човешка длан, но пък в сандъчето имаше опаковани поне двадесет. Значи едно-единствено сандъче с такова съдържание най-вероятно стигаше да се плати построяването на голямата трирема, която го беше пренесла през Средно море. Всичките ми надежди и очаквания изглеждаха преизпълнени. Ето го голямото съкровище, което бях предвидил!

Трима от надзирателите се събраха около проснатия на земята роб и заразмахваха бичовете с наслада; ударите с плюще- не се сипеха върху лъсналата му от пот кожа. Нещастникът пищеше и се гърчеше и се опитваше да закрие главата си с ръце.

Един от бичовете го шибна по лицето и извади дясното му око от орбитата. То увисна на оптичния си нерв и се заклати по бузата, когато робът завъртя глава от една страна на друга. Най- сетне страдалецът изгуби съзнание, вече неспособен да се защити. Един от мъчителите му се наведе и го сграбчи за краката, повлече го по гръб по кея и после го метна през ръба. Тялото с плясък падна в реката, потъна бързо и изчезна в прегръдката на мътната вода.

На кея другите роби припряно се размърдаха под виковете на надзирателите и плющенето на бичовете им. Колоната полуголи мъже отново се раздвижи и те плъпнаха, олюлявайки се под тежестта на товара си, сякаш трудът им никога не бе пре- секвал.

Потупах Зарас по рамото, за да привлека вниманието му, и после двамата изпълзяхме обратно към по-гъстия камъш. Щом веднъж се озовахме под безопасната му закрила, дадох знак на спътника си да заобиколим откъм задната страна на крепостта и брега на другото разклонение на реката. Отне ми приблизително час предпазливи и внимателни маневри, докато намеря наблюдателна точка, от която да мога да разгледам стратегическия план на крепостта и околностите и. Сега вече можех лично да проверя докладите, които бях получавал от шпионите си.

Макар че стените на крепостта бяха забележителни и вероятно дори непреодолими, обграденото от тях пространство не беше особено голямо. Мястото на носа беше зверски ограничено, недостатъчно за нищо повече от самата съкровищница и казарми, които да приютят стража, способна да я отбранява срещу малък отряд нападатели, дошъл от някой от каналите откъм морето.

Критяните обаче несъмнено също осъзнаваха, че им е нужна доста по-голяма армия от няколко хиляди мъже, за да се справят с по-солидна вражеска сила, която би пристанала на брега и навлязла откъм сушата, за да организира по-сериозно нападение над крепостта. Бяха разрешили този проблем с построяването на понтонен мост над двата канала на реката, така че крепостта се намираше на остров в средата на течението, но можеше да бъде достигната бързо от отбраняващите я критски войници и откъм двата бряга.

От мястото, където лежах, имах добра видимост към най- източния канал и към равната суша отвъд. Именно там критя- ните бяха построили укрепения си лагер, който осигуряваше подслон за основния състав на армията им. Бяха обградили лагера със защитна палисада от заострени колове, които се издигаха на височина два човешки боя. Прецених, че този лагер е в състояние да приюти две или три хиляди войници.

На всеки ъгъл на квадратното ограждение имаше наблюдателна кула и виждах, че покривите на сградите в палисадата са покрити с дебел пласт черна тиня от речния бряг, изсъхнала и вече втвърдена. Това осигуряваше защита от огнени стрели, ако враг речеше да ги пусне над стените.

От портата в ограждението, която беше най-близо до реката, критяните бяха построили пасаж от блокчета от изсушена черна тиня, който стигаше до началото на понтонния мост. Така щяха да защитят войниците си от вражески стрели, когато се придвижваха от лагера.

За понтони на моста бяха използвали няколко по-големи лодки, закотвени борд до борд напречно на двата канала на реката. Над тях бяха направили пътека от издялани дъски. Този мост даваше гаранция, че голям брой войници могат да прети- чат от лагера до мястото, където има най-спешна нужда от тях.

- Планирали са щателно всичко - сподели мнението си За- рас, след като проучи укрепленията.

- Именно с това са най-известни критяните... със задълбочения си подход - съгласих се аз, но все още проучвах разположението на лагера в търсене на възможните слабости на критската защита. Колкото и да се мъчех, намирах само една. Като такава виждах самия понтонен мост, с който обаче бях убеден, че мога да се справя.

Отново прехвърлих вниманието си към кея, където все още бяха закотвени трите големи триреми. Постарах се да пресметна скоростта, с която критяните разтоварват първия кораб. Виждах ясно, че не са особено ефективни. Ако предоставеха задачата на мен, щях да използвам система от триноги и макари, провесени над отворените люкове, и с помощта на плоскости да вдигам сандъчетата със сребро на нивото на палубата. На кея пък щях да подготвя каруци, които да карат среброто нататък през портите на крепостта.

Критските роби обаче качваха поотделно всяко сандъче нагоре по траповете от дъното на трюма до главната палуба. С тази скорост разтоварването на всеки кораб щеше да отнеме по няколко дни.

Признавам, че се притеснявах. Не бях оценил в цялост размерите на задачата, която ми предстоеше, докато не видях детайлите на длан пред мен. Едно е да говориш с лека ръка за боравене със стотици лаки кюлчета, но съвсем друг става въпросът, когато се сблъскаш с физическото тегло и обема на такова съкровище и възникне проблемът с отмъкването и пренасянето му на стотици левги през море, планина и пустиня, като същевременно те преследва отмъстителна армия.

Започнах да се притеснявам, че съм се захванал с невъзможна задача, и се замислих мрачно, че вероятно единственото решение, ако изобщо успея да докопам подобен грамаден товар, ще е да го изкарам до дълбоките води на Средно море и да го изхвърля през борда, където завинаги ще остане недостъпно за цар Беон и за Върховния минос.

След това ще побягна назад към безопасността на Тива с всичките си войници, които преживеят мъстта на критяните. Може би впоследствие Върховният минос все някак ще бъде убеден, че виновният крадец е цар Беон, макар да се съмнявах.

Решението не ме осени отведнъж и дори аз трябваше да се сражавам с проблема близо час, докато със Зарас лежахме неподвижни сред стъблата на папируса. След това обаче разгадката ме порази внезапно като светкавица. Беше толкова гениална, че дори аз останах изумен от прелестта на плана.

Понечих да го обясня на Зарас, но след това реших да не го измъчвам излишно с нещо, което е толкова просто и въпреки това тъй дяволски сложно.

Погледнах към слънцето. Преди известно време беше стигнало зенита си и вече преполовяваше пътя си по небето. Обърнах се отново към триото кораби съкровищници и май се ухилих. Усетих, че Зарас ме наблюдава настоятелно. Според мен беше наясно, че най-сетне съм попаднал на нещо, и нетърпеливо чакаше да получи заповедите ми, които обаче още не бях готов да му дам.

- Стига толкова! - заявих вместо това. - Трябва да тръгваме!

- Накъде, Тайта?

- Връщаме се на корабите. Предстои ни много работа преди падането на нощта.

Слънцето вече залязваше, когато двамата със Зарас най- сетне успяхме да преплуваме и прегазим обратно до мястото в лагуната, където бяхме скрили трите малки кораба. Войниците ни много се зарадваха, че ни виждат отново. Имах чувството, че са помислили, че сме били разкрити и убити от врага, с което са останали без водачи и захвърлени на произвола на ограничените си ресурси. Трескаво се хвърлиха да изпълняват заповедите ми.

Първото от многото предстоящи пред нас предизвикателства беше да прекараме през дълбоките канали на реката и до същия бряг, на който стоеше крепостта, всичките ми тежко бронирани и въоръжени мъже, от които практически нито един не умееше да плува.

За тази цел избрах най-малкия и лекия от трите ни кораба. След това накарах момчетата ни да свалят такелажа и другите полезни незаковани вещи от останалите две черупки. Хрумна ми да ги изгоря, но критяните несъмнено щяха да видят дима и да пратят хора да проучат какво става. Вместо това наредих да се избият дъната на корабите и да бъдат потопени в най- дълбоката част на лагуната.

После извлякохме единствения избран от мен кораб през плитките води до източния бряг на водоема, възможно най- близо до крепостта. Оттам с помощта на обединените усилия на всички наши войници го прекарахме по сушата до речния канал. Накарах ги да закачат котвените въжета, които бяхме смъкнали от двата продънени корпуса, за носа на този, който бяхме запазили.

Събрах по сто души да дърпат всяко въже и с кила на кораба, играещ ролята на плъзгач, корпусът му с достатъчна лекота се плъзгаше между стъблата на папируса, които се прегъваха под тежестта му. Въпреки това предстоеше да изминем почти половин левга суша, преди да стигнем до основния канал на реката. Вече наближаваше полунощ и намаляващата нахапана луна се беше издигнала високо в небето.

Позволих на хората си кратък отдих на брега на реката - колкото да надянат броните си и да изгълтат студената вечеря. След това със заглушени весла и с по петдесет мъже на всеки преход се заехме да прекарваме армията си през канала. Щом прехвърлихме абсолютно всички, разделих отряда ни на две части.

По-голямата - от сто и петдесет души - изпратих със Зарас да се прокрадват през лапура, докато не приближат главната порта на крепостта дотолкова, че да няма опасност стражите да ги забележат. Трябваше да останат скрити, докато не получат знак от мен.

Преди да се разделим, обясних на Зарас какво съм намислил. Щях да греба нагоре по канала с екипаж от петдесет души. Намерението ми беше да нападна и разруша понтонния мост, който свързваше основния вражески лагер с острова, на който се намираше съкровищницата. Преди да се разделим, прегърнах за миг Зарас и му повторих заповедите си, тъй че да не останат недоразбрани елементи от плана.

След това го отпратих, а самият аз се качих на борда на очакващата ме галера и дадох заповед на гребците да налегнат на греблата. Течението беше бързо и силно, но хората ми гребяха страстно и избрали по-далечния спрямо крепостта бряг на канала, си докарвахме добра скорост нагоре. Скоро вече виждахме варосаната кула да сияе на лунната светлина. Видът и окуражи гребците ми да положат още по-големи усилия.

Заобиколихме последния завой на канала и пред нас се показа крепостта. Трите триреми бяха там, където ги видях за последно, привързани до каменния кей. Луната грееше достатъчно ярко, за да различа, че две от тях все още газят дълбоко във водата - все така натъпкани с товара си от кюлчета. Третата трире- ма бе поиздигнала бордове. Повечето и товар вероятно вече бе свален. Въпреки това прецених, че в трюмовете и все още следва да се намира над половината от сребърното съкровище.

Не забелязах и следа от минойските пазачи. Нямаше светлини, грейнали на борда на който и да е от големите кораби. Огън гореше обаче на единия край на кея и в скобите на всяка страна на портите на крепостта пламтяха факли.

Свалих бронзовия шлем от главата си и го положих в скута си. Около шията си бях вързал яркожълта кърпа, която сега нагласих така, че да скрива долната половина на лицето ми. Изработена беше от изумителната тъкан, известна като коприна. Тя е извънредно рядка и струва сто пъти теглото си в сребро. Идва от земя на края на света, където я тъкат не хора, ами червеи. Притежава магически сили. Може да отблъсква злите заклинания и такива болести като чумата и жълтото съцветие^9. Въпреки това сега я използвах просто за да скрия лицето си.

Чертите ми са толкова широко известни, че винаги съществува голямата вероятност да бъдат разпознати или от приятел, или от враг. Красотата си има цена. След лицето на самия фараон моето е вероятно второто най-добре познато в цивилизования свят, под което название имам предвид Египет. Но сега си сложих отново шлема и станах безлик войник в редиците на безликите мъже.

Когато загребахме по-близо до кея, пламъците на факлите хвърлиха точно толкова трепкаща светлина, колкото да мога да различа увитите с одеяла силуети на стражите, приклекнали да се топлят близо до стражевите си огньове.

Струваше ми се очевидно, че критските офицери не биха пожелали да прекарат нощта в претъпканата крепост заедно с всичките си хора. С настъпването на залеза би следвало да са минали по моста заедно с повечето си войници и да са се оттеглили при удобствата на големия си лагер на отсрещния бряг на канала. Това отлично подхождаше на целите ми.

Все още придържайки се толкова далеч от кея, колкото каналът позволяваше, тихичко загребахме покрай закотвените галери и надвисналите стени на крепостта. Щом ги оставихме зад нас, вече различавах и редицата лодки, оформящи опънатия през канала понтонен мост.

Гребахме по главния канал, докато не прецених, че се намираме на поне двеста ярда по-нагоре по течението. След това обърнах кораба ни и насочих носа към средата на дългия и тесен понтонен мост. Тихо дадох на гребците заповед да спрат да наблягат и да приберат греблата си и оставихме течението да ни понесе надолу към средата на моста.

В последния момент завъртях кормилното весло така, че се обърнахме настрани и се озовахме с десен борд, силно притиснат от течението към пътеката.

Хората ми бяха готови за този номер. Две малки групички от по трима мъже скочиха от носа и кърмата на нашия кораб и го привързаха здраво за моста. Останалите бяха въоръжени с брадви и мечове и се изсипаха през борда върху понтоните. Без да чакат други заповеди, се заеха да секат въжетата, които закрепваха редицата шлепове един за друг.

Звукът от ударите несъмнено бе се разнесъл по канала до лагера на отсрещния бряг, защото почти веднага чухме критските барабани да подемат сигнала за тревога. В лагера избухна пандемониум: сержантите крещяха заповеди, носеха се гълча- ва и дрънчене на оръжия, трополене на брони и тътен на барабани, отгласи от които се връщаха обратно към нас. След това блесна светлина - запалиха факли и отражението от пламъците им засия по полирания метал на щитове и нагръдници.

Дълга колона тичащи пехотици изригна от тунела, който водеше от палисадната стена на лагера към началото на понтонния мост. В редица по четирима критяните се втурнаха по тесния мост и той се залюля под тропота на подкованите им с метал сандали.

Предната редица на врага пъргаво връхлетя сечащия ни отряд, който им се разкри под светлината на факлите. Котвените въжета между понтоните все още устояваха на брадвите на хората ми. Когато ги разделяха само петдесет крачки, чух един от предвождащите нападението офицери да крещи някаква заповед. Не разбрах езика, но значението и незабавно стана ясно.

Без да спират да напредват по пътеката, предните критски пехотинци се наведоха назад и метнаха рояк копия. Тежките оръжия се стовариха сред отряда ми войници, все още заети да секат въжетата, които държаха заедно лодките. Видях копие да пронизва един от другарите ми в гърба и така да го приковава, че от гърдите се подаде близо ярд от върха му. Той се прекатури през борда на голямата лодка, на която се крепеше, и бе погълнат от черните води. Никой от събратята му дори не откъсна поглед от задачата си. Те мрачно продължиха да въртят брадви срещу упоритите въжета, които съединяваха понтона.

Чух остро изпукване, когато въжето се разцепи, след това стържене и пукане, щом гредите на обшивките задраха една в друга, понеже поддаваха нови и нови въжета, крепели една за друга множеството лодки.

След това мостът най-сетне бе разсечен докрай. Но двете разединени половинки все още стояха събрани заедно от нашия кораб, намиращ се помежду им. Улових се, че крещя бясно на секачите да се върнат на борда. Разбира се, собствената ми безопасност не ме безпокоеше ни най-малко. Единствената ми грижа беше животът на храбрите ми другари.

Вълната от бронирани критяни връхлиташе незадържана от нищо върху понтоните. Те се втурнаха срещу нас в стройна фаланга, ревейки предизвикателства и мятайки копията си. Собствените ми войници трескаво се катереха по малката ни галера и се присвиваха, когато копията се забиваха в гредите на обшивката ни.

Сега крещях някой да среже въжетата, които все още задържаха кораба ни в средата на моста. В шумотевицата нямаше кой да чуе заповедите ми. Не можех да надвикам всички. Грабнах брадвата от един от войниците ми, който се бе скрил зад перилата, и изтичах до носа.

Срещу мен по пътеката се юрна критянин. И двамата стигнахме на носа по едно и също време. Той хвърли копието си и се мъчеше да извади меча си, явно заклещил се в канията. Освободи го точно когато се срещнахме.

Виждах, че противникът ми се хили под шлема си. Мислеше си, че съм му паднал в ръцете, и се канеше да ме убие. Замахна с меча и се прицели в гърдите ми. Само че бях видял очите му да трепват и да издават намерението му, така че успях да предвидя удара. Извърнах се и върхът на меча му се промуши под мишницата ми. Приклещих лакътя му с ръка.

Сега го държах в плен. Той се опита да се измъкне, но пътеката се залюля под него и той загуби равновесие. В този критичен момент освободих хватката, с която държах въоръжената му ръка. Противникът ми не бе подготвен за това и се олюля назад, протегнал и двете си ръце към мен, сякаш се опитваше да възстанови равновесието си.

Завъртях брадвата си, целейки се в единствената част от тялото му, която не беше покрита с метал - китката на дясната му ръка. На люлеещата се лодка и аз нямах добра опора, така че ударът не стана идеален. Не успях да отрежа ръката му чисто, каквото беше намерението ми. Но я съсякох до костта от вътрешната страна на китката му. Чух сухожилията да пукат, когато се късаха. Пръстите на противника ми се разтвориха не- волево, мечът изпадна от тях и издрънча по дъските на моста.

Критянинът се блъсна заднешком в един от спътниците си, които се тълпяха зад него. Вкопчени един в друг, двамата паднаха през борда на моста и се стовариха във водата в стълб от пръски. Тежестта на броните им незабавно ги повлече към дъното.

Все още държах брадвата в ръце и стоях пред двете котвени въжета, които прикрепяха носа на кораба ни към понтонния мост, опънати пред мен толкова здраво, че от възлите им пръскаха капки вода. Вдигнах брадвата над главата си и след това я стоварих надолу, прицелвайки я в по-дебелото от двете, като вложих всичката си сила и тегло в този удар. Въжето се раздели с плясък като скъсана тетива. Нашият кораб подскочи рязко, когато цялата му тежест се оказа окачена на едничкото, по-тънко въже. Замахнах отново и то също се разкъса с плясък, гърчеше се и се разплиташе направо във въздуха. Щом напънът и натискът върху него изчезнаха, носът на галерата ни отскочи нагоре и ние се понесохме свободни по течението.

Ефектът върху моста беше далеч по-драматичен. Всяка от двете му части стоеше все още здраво окачена за котвите си на речните брегове. В средата на канала обаче те вече не бяха свързани една към друга и течението бързо ги повлече надолу. Гледах как диво люшкащата се и подскачаща под краката пътека поваля плътните редици критяни.

Промените в центъра на тежестта им усилваха нестабилността на плаващите понтони. Мъжете в тежки брони губеха равновесие и се олюляваха пиянски, блъскаха се един в друг и се събаряха взаимно във водата.

Гледах ужасен как един от понтоните се преобърна и сума войници изпопадаха през борда. За минути голяма част от критската орда цамбуркаше в тъмните води и нещастниците се давеха като плъхове на дъното на кладенец.

Най-трагичното в случая беше, че те дори не бяха наши врагове - цялата тази разруха бях измислил нарочно, за да ги примамя да ни станат съюзници. Твърде малка утеха ми носеше мисълта, че го правя за любимия си Египет и за моя фараон. Бях засрамен от последиците от действията си.

С огромно усилие на волята отхвърлих вината и угризенията си. Знаех, че стореното не може да бъде върнато назад. Опитах се да изтрия от мислите си удавниците и вместо това да се съсредоточа върху собствения си народ и загубите, които бе понесъл. Насилих се да обърна гръб на зловещото зрелище и да се върна на носа, където саморъчно бях прерязал въжетата, държали ни за моста. Крещях на екипажа си и изкарвах гнева си на тях. Виках им да се хващат за греблата, бутах войниците си към пейките на гребците, ритах и удрях онези, които се колебаеха в потрес.

Накрая отново взех в ръце направляващото весло и хората ми започнаха да гребат в синхрон. Наложих ритъм и насочих галерата обратно към каменния пристан под главната порта на крепостта, където бяха закотвени корабите със съкровището.

Скочих от малкото ни корабче веднага щом носът докосна каменните стъпала на кея и Зарас ме посрещна с меч в ръка и задъхан от тичането, но ухилен като идиот.

- Пленихме и трите кораба със съкровището и дори крепостта е в наши ръце! - каза ми той и посочи с окървавеното острие към портите на крепостта, които зееха широко отворени. - Шумотевицата, която вдигнахте на понтонния мост, чудесно отвлече вниманието им. Заклахме стражите на крепостта, докато бяха заети да зяпат представлението ви и изобщо не разбраха за съществуването ни. Не мисля, че някой от тях е избягал, но дори и да има такива, няма да стигнат далеч! - Той поспря да си поеме дъх и след това поиска да научи: - Как се справи при моста, Тайта?

Останах доволен, като чух, че дори в разгара на битката и на победата не е забравил, че трябва да говори само хиксоски.

- Мостът е прерязан и половината врагове изпопадаха в реката и се удавиха - отвърнах му кратко и след това се извърнах към Акеми, който беше дотичал, щом ме видя да приставам. - Поеми командването на този кораб и задръж дузина мъже с теб да гребат! - посочих към групичката малки, безекипажни гемии, закотвени в образувания от завирената река басейн. - Вземете факли и мангали и изгорете онези лодки, преди критя- ните да ги докопат и да ги използват да превозят хората си, за да ни нападнат повторно нощес!

- Веднага, Ваше благородие! - отвърна Акеми.

- Запази само най-големите сред тях - допълних. - Онзи шлеп в края на редицата например. Не го изгаряй. Докарай го тук и ще го оставим вързан на кея, когато отплаваме.

И Акеми, и Зарас ме погледнаха с вдигнати вежди, само командирът ми обаче посмя да подложи на съмнение тази заповед.

- Ще го оставим на критяните ли? Че защо ще правим подобно нещо?

- Нали искаме старшите критски офицери да са в състояние да доплават обратно до Крит живи и здрави и да предупредят повелителя си за предателството на хиксоските им съюзници? Дори Върховният минос на Крит ще съжали горчиво за загубата на петстотин лаки от среброто си. Когато получи новината, ще прежаднее за кръвта на цар Беон!

Изчаках на кея и проследих как Акеми и екипажът му отплават и се насочват към средата на реката. Видях го да прехвърля четирима от хората си в големия шлеп. Те вдигнаха триъгълното платно и докараха корабчето на кея точно пред краката ми.

Навътре в реката Акеми се беше изправил на носа на нашата галера. Войниците му гребяха покрай редицата закотвени лодки и той хвърляше по една запалена факла във всяка, покрай която минаваха. Останах доволен едва когато всичките горяха буйно. Тръгнах да търся Зарас в хаоса.

- Вземи тези войници и ела с мен - наредих му и изтичах по каменния кей към най-близката закотвена критска трирема. - Искам да поемеш командването на този кораб, Зарас! Но ще плавам с теб.

- Разбира се, Твое благородие! - отвърна той. - Някои от хората ми вече са на борда.

- Дилбар ще командва онзи - посочих втората трирема. - А Акеми ще поеме третия минойски кораб съкровищница.

- Както наредиш, повелителю! - Зарас явно ме беше повишил от обикновеното „Тайта“ в „повелител“. Той обаче все още се отнасяше достатъчно свойски с мен, за да ми задава неудобни въпроси. Което и стори незабавно. - Щом излезем в открито море, в коя посока ще поемем? На изток към Шумер или на запад към мавританския бряг? - След това счете за необходимо дори да ми предложи малък покровителствен съвет. - Имаме съюзници и в двете страни. На изток е цар Нимрод, владетел на Земята на двете реки. На запад сме в съдружие с крал Шан Даки от Анфа в Мавритания. Кой от двамата ще бъде, Тайта?

Не му отговорих незабавно. Вместо това му зададох свой собствен въпрос:

- Кажи ми, Зарас, на кой цар или господар в целия свят би поверил съкровище от петстотин лаки сребро?

Командирът сведе смутено очи. Не беше се замислял.

- Ами... определено не и на Шан Даки. Поданиците му са корсари, а той е Крал на крадците.

- Ами Нимрод? - подпитах го аз. - Не съм сигурен дали бих му дал на съхранение и късче сребро, по-голямо от кутрето ми!

- Все на някого трябва да се доверим! - възрази младежът. - Освен ако не потърсим пустинен плаж, на който да закопаем среброто, докато не се върнем да си го приберем...

- Това са петстотин лаки! - напомних му. - Ще отнеме година, за да изкопаем достатъчно дълбока яма, и ще трябва планина от пясък, за да го покрием! - наслаждавах се на объркването му. - Вятърът ни е в услуга! - Вдигнах поглед към минойския флаг със златния бик от Крит, който все още се вееше на главната мачта на триремата, която му бях поверил. - И боговете винаги са на страната на дръзките и храбрите!

- Не, Тайта! - противопостави ми се Зарас. - Вятърът не е в наша полза. Той духа откъм морето, право в канала. Приковава ни към земята. Ще ни е нужна цялата мощ на веслата, за да излезем в откритите води на Средно море. Ако не вярваш нито на Шан Даки, нито на Нимрод, тогава на кого ще се довериш? Към кого ще се обърнем?

- Вярвам само на фараон Тамоз! - казах му аз и той за първи път допусна да проличи разочарованието му от мен.

- Значи планът ти е да се върнеш при фараона по същия път, който следвахме на идване насам? Ще пренесем съкровището на главите си от Ушу през синайската пустиня и ще пре- плаваме с него през Червено море? Оттам до Тива ни предстои само кратичка разходка. Фараонът ще остане изненадан да те види, може да си сигурен! - намръщи се насреща ми младежът.

- Не, Зарас! - ухилих се самодоволно аз. - Оттук ще плаваме на юг по Нил. С тези три критски чудовища и среброто в трюмовете им ще преплаваме право до Тива.

- Да не си се побъркал, Тайта? - възрази Зарас. - Беон командва всеки ярд от Нил оттук чак до Асют. Не можем да преплаваме триста левги през хиксоските орди. Това наистина е лудост! - Във възбудата си беше преминал от хиксоски на египетски.

- Стига да говориш хиксоски, всичко е възможно! - отвърнах аз и го скастрих на свой ред: - Тъй или иначе вече продъ- нихме два от корабите си и смятам да изгоря третия, преди да напуснем Дамиета, само за да се убедя, че не сме оставили по- дире си следи, по които могат да ни идентифицират!

- В името на великата майка Озирис и нейния любим син Хор, защо ли ми се струва, че наистина вярваш в думите, които изричаш, Тайта?! - На устните на Зарас отново разцъфнаха наченките на усмивка. - И планът ти е да ме докараш до лудост с пяна на устата, от каквато вече страдаш ти самият, та в пристъпа си на умопобърканост да се съглася с теб. Така ли е?

- В битка лудостта се превръща в здрав разум. Това е единственият начин за оцеляване. Последвай ме, Зарас. Ще те отведа у дома!

Изкачих трапа към палубата на триремата. Там бяха строени двадесет от войниците на Зарас. Видях, че вече са поели контрола над кораба и всеки човек на борда му. На палубата критският екипаж бе коленичил в редица със сведени глави и ръце, вързани зад гърба, мнозина кървяха от пресни рани. Бяха само шестима. Хората на Зарас се бяха изправили над тях с оголени мечове.

- Добра работа, момчета! - окуражих ги аз. След това се обърнах отново към Зарас. - Сега накарай хората си да съблекат униформите и броните от затворниците и ги прати на брега под охрана.

Докато той даваше нужните заповеди, изтичах до вътрешния трап към горната гребна палуба. Пейките бяха празни и дългите гребла - прибрани. Но разполагах с петдесет от собствените си хора, за да ги напълня отново. Отделих едва секунда и се гмурнах по следващия трап, който водеше към по- долната, робската палуба. Посрещна ме смрад. Беше толкова силна, че се задавих, но я преглътнах.

От закачени за ниския таван халки висяха димящи маслени лампи, чиято светлина стигаше само колкото да различа редиците почти голи тела, присвити на пейките за гребците или отпуснали глави на дългите весла пред тях, докато спяха. Онези, които бяха будни, ме погледнаха с празни и лишени от любопитство очи. Веригите на глезените им дрънчаха при всяко движение.

Бях си намислил да им изнеса малка реч, може би да им предложа свобода, щом веднъж стигнем в Тива, ако гребат силно и със замах. Но изоставих тази си идея, щом осъзнах, че робите са само отчасти хора. Ужасната съдба и жестокото отношение ги бяха принизили до нивото на животни. Милите ми слова нямаше да означават нищо за тях. Единственото, което все още разбираха, беше езикът на бича.

Почти присвит, за да спася главата си от удар в ниския таван, претичах по пътеката между робските пейки към кърмата и стигнах вратата, за която бях сигурен, че води към трюма. На нея имаше тежък бронзов катинар. Зарас ме следваше по петите. Отстъпих, за да му дам възможност да удари катинара с меча си и да отвори вратата с ритник.

След това откачих една от маслените лампи от халката и и я вдигнах високо. Пристъпих в просторния трюм. Сандъче- тата със сребърни кюлчета бяха подредени от борд до борд. В средата на купчината обаче имаше голяма зейнала дупка. Направих бърза оценка на броя ценни сандъчета, вече свалени на сушата от критяните. Според мен бяха най-малко сто.

В течение на изпълнен с малодушие миг обмислях да изоставя тази малка част от съкровището и да отплавам с онова, което имахме на борда, но след това отхвърлих тази идея.

Казах си: Докато боговете ти се усмихват, Тайта, възползвай се изцяло от предимството си, преди да се намръщят отново! - и се обърнах отново към Зарас:

- Ела с мен. Доведи колкото хора можеш да отделиш!

- Какво ще правим?

Посочих му празното място в купчината сандъчета.

- Ще отидем в крепостта да открием къде критяните държат тези липсващи сандъци. В тях само има достатъчно сребро, за да се екипира цяла армия и да се изведе на бойното поле. Трябва да попречим каквато и да е част от него да попадне в ръцете на Беон!

Бързешком излязохме отново на палубата и след това За- рас ме последва надолу по трапа и на кея. Десет от хората му дойдоха с нас, като водеха пленените критски моряци със себе си. Бяха ги съблекли до голо. Зад портите на крепостта намерихме Дилбар с тридесет от неговите хора да пазят войниците и робите, които бяха заловили на сушата. Наредих му да съблече и тези пленници. Нуждаехме се от колкото успеем да намерим критски униформи и от техните брони. Минойските офицери носеха огърлици и пръстени, на бицепсите и на китките имаха гривни от сребро и злато и от скъпоценни камъни.

- Вземете и тях от пленниците - инструктирах Дилбар.

Аз самият си избрах два впечатляващи накита от купчината

и ги пъхнах в кожената си кесия. Като повечето жени, моите две принцеси също обичат красивите и лъскави дрънкулки.

Насочих вниманието си към заловените роби, които сто- ически понасяха веригите си. Веднага видях, че макар да са най-разнообразна смесица и сред тях да има либийци, хуранци и шумери, повечето са египтяни. Най-вероятно са били заловени от хиксосите и предадени на критяните за помощници в построяването на крепостта. Избрах си един, който имаше интелигентно лице и изглежда, още не се бе поддал на отчаянието. Наредих на Дилбар:

- Заведете този в онова помещение!

Той сграбчи египтянина и го повлече към входната зала на крепостта. Там му наредих да ни остави. Когато го стори, известно време мълчаливо се взирах в роба. Той се държеше смирено, но виждах в очите му непокорство, което се мъчеше да прикрие.

Добре, казах си. Запазил е мъжеството си.

Най-сетне му заговорих на собствения ни сладък език.

- Ти си египтянин!

Той се стресна и видях, че ме е разбрал.

- От кой полк? - попитах, но робът сви рамене, преструвайки се, че не разбира. Взираше се в краката си.

- Погледни ме! - наредих му, свалих бронзовия шлем и размотах копринената кърпа, която прикриваше долната половина на лицето ми. Повторих: - Виж ме!

Той вдигна глава и зина от изумление.

- Кой съм аз? - попитах го.

- Ти си Тайта. Виждал съм те в Луксор в Храма на Хатор, когато бях дете. Баща ми каза, че си един от най-великите живи египтяни! - прошепна робът изумен и след това се хвърли в краката ми.

Бях трогнат от тази демонстрация на обожание, но се постарах гласът ми да не трепне.

- Да, войнико. Аз съм Тайта. А ти кой си?

- Аз съм Рохим от Двайсет и шести колесничен. Бях заловен от хиксоските свине преди пет години.

- Ще се върнеш ли с мен в любимия ни Египет?

При този въпрос Рохим се усмихна. На горната му челюст имаше липсващ зъб и лицето му беше насинено. Може и да бе понесъл побой, но все още беше египетски боец и отговори с твърд глас:

- До смърт съм твой войник!

- Къде държат критяните сандъчетата, които ви караха да разтоварвате от кораба вчера?

- В укрепена стая в края на стълбището, но вратата е заключена.

- Кой държи ключа?

- Онзи дебелия, със зеления пояс. Той е повелителят на робите.

Вярно, че бях видял отговарящ на описанието човек да коленичи заедно с останалите пленници.

- В него ли е и ключът за оковите ти, Рохим? Ще ни трябва, понеже вече си отново свободен човек!

Войникът от Двадесет и шести колесничен се ухили при тази идея.

- Всички ключове са у него, на верига на кръста му. Крие ги под пояса си.

От Рохим научих, че над осемдесет от робите в крепостта са пленени египетски стрелци и колесничари. Когато ги разковахме, те с радост се захванаха да пренасят сребърните ковчежета обратно от крепостта в трюма на триремата на Зарас.

Докато се извършваше прехвърлянето на сандъчетата, Ро- хим ме заведе в оръжейната. Разбихме вратата и открихме цял набор униформи, брони и оръжия, които се съхраняваха вътре.

Наредих цялото това оборудване да бъде качено на корабите и подредено на главната гребна палуба, откъдето лесно можеше да бъде взето, когато ни потрябва.

Като последна задача заключихме пленените критяни в собствените им робски бараки и се качихме на борда на чакащите ни триреми.

Бях разделил наличните ни войници поравно между трите кораба, така че всички пейки за гребците да бъдат запълнени.

По моя заповед робите, все още приковани на долните палуби, получиха дажба сухари, сушена риба и бира, които намерихме в складовете на крепостта. Жалка гледка беше да наблюдаваш как тъпчат храната в устите си с мазолести ръце, почернели от мръсотията и собствените им изсъхнали изпражнения. Гълтаха бирата, която им раздадохме, докато спаружените им кореми вече не можеха да поберат повече. Някои от робите дори повръщаха на пода между голите си крака. Но храната и приятелското отношение ги съживиха. Знаех, че ще ми служат добре.

Когато зората заблестя на източното небе, бяхме готови за отплаване. Заех мястото си на носа на водещата трирема и застанах до Зарас с нахлупен на главата хиксоски шлем и с нос и уста, закрити от копринения шал.

Зарас даде заповед за отплаване и барабанът на всяка гребна палуба отмери ритъма. Дългите гребла се потопиха, изтеглиха се и се вдигнаха отново в ритъма на ударите. Предадох заповедта на мъжете на кормилното гребло и завихме в основния канал на реката. Двете други триреми поеха в колона след нас. В строй се насочихме гордо на юг към хиксоската столица и двеста и петдесет левги владяна от враговете река.

Димът от все още горящите лодки се стелеше на гъст облак над делтата и от време на време скриваше критския лагер на отвъдния бряг. Но когато порив на северния вятър раздели димната завеса, видях, че собствените ми екипажи не са единствените, останали поразени от изненада, че се насочих на юг.

Войниците от критския лагер, които бяха преживели разрушаването на понтонния мост, стояха строени на открития речен бряг в пълна бойна готовност. Командващият ги офицер беше избрал място, където плавателният канал минаваше близо до брега. Редиците на стрелците им бяха наредени на ръба на водата, колкото се може по-близо до канала. Критяните се бяха приготвили за опит от наша страна да поемем по разклонението на север, за да стигнем до открито море. Лъковете им бяха опънати и до един държаха стрела, поставена на тетивата и готова за изстрелване.

Четирима от старшите им офицери, онези с най-дългите пера на шлемовете и с най-многото украшения, лъснали по нагръдниците и по раменете, бяха покачени на седла. Конете им стояха зад формацията на стрелците, готови да насочат стрелите на войниците към нас, докато минаваме по пътя си към Средно море.

Изглеждаха напълно потресени, докато ни следяха как завиваме по южното разклонение на канала и обръщаме платна срещу тях. Първоначално никой от критяните не реагира. Едва когато триремата, командвана от Дилбар, последва кораба ни на завоя, враговете започнаха да се раздвижват. После, когато ни последва и Акеми, чийто кораб завършваше колоната, виковете на раздаващите заповеди критски офицери придобиха истерична нотка. Над водата гласовете се разнасяха съвсем ясно и не можех да не се разсмея, като гледах как високопоставените врагове пришпорват конете си назад по речния бряг в безплоден опит да ни изпреварят.

Критските стрелци разбиха идеално подредените си редици и в нестроен бяг се втурнаха след офицерите си, но се спряха, щом започнахме безмилостно да се отдалечаваме от тях. Вдигнаха лъковете си и взеха да пускат подир нас облак след облак стрели по висока траектория. Те обаче падаха, неспособни да ни догонят, и се губеха в следата, оставена от триремата на Акеми.

Конните офицери не се отказваха от преследването. Те шибаха жребците си и препускаха по пътеката в опит да догонят флотилията ни. Когато постепенно се изравниха с триремата на Акеми, извадиха мечовете си. Изправиха се в стремената, крещейки обиди и диви предизвикателства към войниците на борда.

От мен Акеми беше получил стриктни заповеди да не стреля с лък по минойците. Въпреки че те щяха да са лесни мишени за стрелците на горната палуба на кораба му, и той, и екипажът му не им обърнаха внимание. Това явно вбеси критяните. Те продължиха да галопират, като подминаха първо последната галера и после тази на Дилбар. Най-сетне се изравниха с мястото, където стоях на най-предната от трите.

По моя заповед нашите войници не си дадоха труд да се прикрият. Докато препускаха по пътеката, държейки се наравно с триремата ни, квартетът критянски офицери получи възможност да огледа автентичните ни хиксоски униформи и снаряжение от разстояние не повече от сто крачки.

По това време вече ни бяха преследвали над три левги и конете им започваха бързо да се изтощават. Бризът откъм Средно море взе да се усилва и да ни тласка на юг, така че разстоянието помежду ни бързо и равномерно се увеличаваше. Пътеката на свой ред навлезе в блатото. Копитата на конете изхвърляха буци черна тиня и запенените животни затъваха до колене в нея. Офицерите бяха принудени да изоставят преследването. Дръпнаха юздите и нещастно проследиха как отплаваме с вдигнати платна.

Много бях доволен от развитието на събитията. Миной- ските офицери бяха станали свидетели на всичко, което исках да видят, тоест как трите екипажа хиксоски пирати с петстотинте лаки сребърни кюлчета на Върховния минос отплават на юг по реката към Мемфис, столичния град на цар Беон.

Настъпил бе мигът да започнем преобразяването си за следващата ни роля. Дадох заповеди да изнесат на палубата критските униформи и оръжия, заграбени в Дамиета. След това със смях и закачки войниците ни съблякоха хиксоските униформи и снаряжение и ги замениха с великолепието на минойското военно оборудване - от позлатените шлемове и гравирани мечове до високите до коленете ботуши от фина мека кожа.

И Акеми, и Дилбар имаха ясни заповеди да не позволяват на хората си да хвърлят ненужните си хиксоски униформи в реката. Ако течението ги понесеше и минойските войници в Дамиета ги извадеха, измамата ми щеше да бъде разкрита.

Не беше нужен голям напън на въображението критяните да осъзнаят как точно сме ги измамили. Така че свалените хик- соски вещи трябваше да бъдат опаковани добре и прибрани под палубите.

С вятър в гърбовете ни, платната бяха издути и редиците ни гребла се вдигаха и спускаха като сребърни крила на ято величествени бели лебеди в полет, а ние се носехме на юг. Тези минойски триреми са най-големите и бързи кораби на вода. Въпреки че носеха тежък товар от хора и сребро, скоростта им беше невероятна. Като добавим и заразната възбуда от факта, че се бяхме насочили към дома, нищо чудно, че хората ми бяха с приповдигнат дух.

Щом напуснахме делтата, милиардите и притоци останаха зад гърба ни и най-сетне навлязохме в голямата река; трите ни кораба се изравниха един с друг и се устремиха заедно на юг. Екипажите си крещяха предизвикателства и приятелски обиди от една трирема към друга.

Подминавахме закотвени рибарски лодки и пъргаво прелитахме покрай други малки кораби, натоварени с продукция и търговски стоки. От височината на горната ни палуба ги гледах отвисоко при разминаването. Сред екипажите, които с почуда се взираха нагоре към нас, мернах няколко египетски лица, но повечето принадлежаха на хиксоси.

За мен е проста работа да направя разликата между тези две раси. Моите египтяни са красив народ с живи и интелигентни физиономии, високи чела, широко поставени очи и изящно издялани черти. Накратко, обикновено човек от един поглед е способен да каже, че те са по-високопоставената раса.

Хиксосите, от друга страна, притежават твърде малко от изброените дотук добродетели. В никакъв случай не храня безпочвени предразсъдъци към тях. Но имам разнообразни причини да ги презирам и да тая към тях дълбока и горчива омраза. До един са крадци и бандити, без каквито и да било изключения. Те се наслаждават на жестокостта и мъчението. Грубият им и гърлен език обижда ухото на цивилизования човек. Кланят се на Сет, който е най-неприятният от всички богове. Откраднаха земята ни и поробиха народа ни.

Определено не преигравам. Презирам този недостатък и у другите. Направил съм всичко по силите си, за да открия достойни черти в присъщия на хиксосите характер. Боговете са ми свидетели, не е моя вината, че не съм намерил такива.

Сега, докато гледах отвисоко представителите на тази нещастна раса, ме осени идеята, че в някой хубав ден би било добре да изразя неодобрението си по по-ясен и недвусмислен начин. Че следва да направя жест, който дори цар Беон ще се принуди да приеме за напълно заслужен.

Размишлявах лениво, че този ден би бил същински празник за всички египтяни. Усмихнах се и след това въпросът сам се оформи в ума ми: Защо този ден да не настъпи по-скоро рано, отколкото късно? Целият план се яви в ума ми почти напълно готов, от зачатието до раждането му минаха броени мигове.

В капитанската каюта на долната палуба бях видял няколко навити папируса и ниско писалище. Критяните са начетени хора. Те използват разновидност на клинописа, която не се различава много от тази на шумерите. Мога да чета и различавам символите, макар че ще си призная, че по онова време не бях много добре запознат с минойския език.

Както човек би могъл да очаква, хиксосите са напълно неграмотни. Бях научил от шпионите си обаче, че са заловили и поробили египетски писари, които насилват да четат, пишат и да им превеждат нашите йероглифи.

Знаех също, че от тези същите писари са научили как да използват птици, за да пращат съобщенията си бързо на големи разстояния. Като маймуните, и хиксосите си падат големи имитатори - макар рядко да успяват да разрешат поставената им задача посредством оригинална мисъл, те често са способни да плагиатстват изобретенията на по-велики умове от техните собствени.

Извиних се на Зарас с няколко откъслечни думи и избързах надолу към каютата под главната палуба. Пособията за писане се намираха точно там, където ги видях за последен път. Бяха подредени в орнаментирана кутия, декорирана с миниатюрни рисунки на Тот, ибисоглавия бог на писмената.

Седнах с кръстосани крака на палубата и отворих кутията с писмените принадлежности. За моя радост видях, че освен свитъците с папирус в различни размери и форми има и набор четки и блокчета мастило, както и четири миниатюрни капсули с размер колкото нокътя на палеца ми, умело изтъкани от косми от конска грива. Те можеха да бъдат вързани за крачето на обикновен гълъб от онези, които се развъждат за ядене. Тези птици имат странната способност непогрешимо да се завръщат в същия птичарник, където са се излюпили от яйцето си, и без да искат, да носят със себе си една от капсулките с малките съобщения, привързана към крачето им.

Бързо подбрах дребно късче папирус, подходящо да влезе в гълъбовото джобче. След това избрах най-тънката от четките за писане и смлях прясна порция мастило от блокчето графит.

Нямаше нужда да умувам върху съдържанието на съобщението си, понеже то беше ясно в ума ми. Когато е необходимо, съм в състояние да съставям йероглифи, които са не само миниатюрни и плътно изрисувани, но са и гладки и ясни, понеже съм надарен с лека ръка за изящни рисунки.

До могъщия Беон, фараон на Горен и Долен Египет...

Започнах с традиционния поздрав. Разбира се, той не беше нито едно от трите, но си приписваше тези звания.

Аз, Върховният минос на Крит, те приветствам. Като свидетелство за приятелството и благоразположението ми, изпращам на Твоя милост три от големите ми кораби съкровищници, натоварени с ценен метал. Те ще доплават на втория ден на месец епифи^10 от крепостта ми в Дамиета в делтата на Нил. Вярвам, че ще достигнат двореца ти в Мемфис на петия ден на същия месец. Забавих да ти съобщя за тези събития до последните часове, за да не попадне новината за тях в ръцете на зли хора, преди да достигне до благородното ти внимание. Вярвам, приятелю мой, че ще приемеш тези дарове в същия дух на уважение и другарство, с който са ти изпратени.

Веднага, щом мастилото изсъхна, навих внимателно малкото си папирусче и го поставих в една от гълъбовите капсули. Запечатах я с лепило от гума арабика^11. След това излязох от каютата и се спуснах на долната палуба, откъдето се отправих към входа на товарния трюм.

След грубото отношение на Зарас към катинара се бяхме погрижили да го поправят. Отвори се с лекота. Затворих го отново след мен. Сандъчето, което избрах, за да проуча съдържанието му, беше заделено встрани. Капакът не беше заключен и зарезен. За да го открехна, използвах кинжала, който беше част от критския ми костюм. След това коленичих и извадих едно от сребърните кюлчета. Беше тежко, но го пъхнах в кесията на колана си. Накрая се върнах на горната палуба и заех мястото си до Зарас. Заговорих му тихо, за да не чуе никой от екипажа думите ми:

- През следващия час би следвало да достигнем речното пристанище Кунтус, където Беон поддържа митница за събиране на данъците от всички преминаващи кораби...

Зарас ме прекъсна с кикот:

- Това няма никакво значение, господарю Тайта. Няма да ни забавят много. Ще ги разблъскам като комари...

- Не, Зарас. Ще вдигнеш гребла и ще свалиш платната и ще оставиш митническите лодки да доближат. Когато това стане, ще ги посрещнеш с дължимата почит. Трябва да говоря със събирача на данъци, понеже ще се нуждая от съдействието му... - Обърнах се към борда на кораба, преди да успее да ми досади с нови въпроси. Честно казано, не бях сигурен какво точно ни очаква, когато стигнем до Кунтус.

Носехме се шеметно нагоре по реката, а всички други кораби след нас оставаха напълно изненадани. Ние бяхме най- бързите по Нил. Не можеше да ни надмине дори ездач на кон, който да предупреди за приближаването ни. Веднага щом ни виждаха да се задаваме срещу течението, другите плавателни съдове се опитваха да ни избегнат или като се отдръпнат към брега, или като свалят платната си и завият на север, за да позволят на течението да ги отнесе встрани от пътя ни. Не искаха да знаят кои сме. Но и никой разумен човек не беше склонен да поема рискове в тези нелеки времена, когато облаците на войната бяха надвиснали над целия свят.

Взехме поредния широк завой на реката и зад него видях пристанището на Кунтус да се простира на източния бряг пред нас. Познах го по високата, построена от камъни наблюдателна кула на хълма над града. Голям черен флаг се вееше на кол, побит на върха на кулата. Това беше и емблемата на събирача на данъци. Знаех, че ще има хора, пратени на площадката горе да следят за кораби, които се опитват да се изплъзнат, без да платят дължимите такси.

Щом доплавахме по-близо до пристанището, една фелука, също развяла черен данъчен флаг, се отдели от каменния кей на града и се насочи по курс, който ни пресичаше пътя насред реката. Наредих на Зарас да свие платната ни и да прибере веслата, за да може платноходката да се изравни с нас. На откритата и палуба се бяха строили приличен брой въоръжени до зъби хиксоси. Зарас се наведе през борда на галерата ни и на висок глас проведе разговор с един от тях, който ни осведоми, че се нарича Грал и че той е данъчният чиновник на тази провинция.

Бях много облекчен от факта, че разговорът им се състоя на хиксоски. Ако тази твар Грал се беше обърнал към нас на минойски, щеше да бъде извънредно странно да се опитваме да обясним защо никой на борда на минойска трирема не говори и думица на въпросния език. В същия миг реших, че от първия удобен момент ще започна да изучавам езика. С моята способност за овладяване на чужди езици бях убеден, че само за няколко месеца ще съм в състояние да мина за местен жител на Крит.

От палубата на фелуката Грал поиска в името на цар Беон да бъде допуснат на борда на нашия кораб. Както го бях подгот-

вил, Зарас не му отказа, а веднага нареди на екипажа да спусне въжена стълба и да даде възможност на чиновника да се качи. Грал се оказа жилав дребосък и се покатери по въжето с пърга- вината на маймуна.

- Ти ли си повелител на този кораб? - изрепчи се на Зарас. - Мой дълг е да проуча товарителницата ти!

- Разбира се, господине - прие младежът. - Но първо нека ви поканя в каютата си на по чаша отлично минойско вино и след това ще ви предоставя всичко, от което имате нужда! - Той дружески подхвана дребосъка под ръка и го поведе надолу по трапа към каютата на капитана.

До този момент бях стоял в задните редици. Сега изчаках да чуя Зарас да хлопва вратата на каютата под краката ми. След това тихо го последвах на долната палуба.

Двамата с командира ми бяхме планирали внимателно тази среща и бях взел предпазната мярка да пробия шпионка в стената, през която можех да следя и да подслушвам всичко, което се случва в каютата. Сега видях, че чиновникът и Зарас са седнали така, че посетителят да е с лице към шпионката ми. Грал се отличаваше с повече от малка прилика с отровна гигантска жаба. Имаше същата широка уста и очи като копчета. Освен това лицето му беше украсено с големи брадавици. Когато преглътна глътката от виното, налято му от Зарас, цялото му гърло се присви, все едно преглъщаше воден плъх, който пък е любимата плячка на гигантската жаба. Тази гледка направо ме омайваше, толкова добре отразяваше естеството му.

- Разбира се, наясно сте, че цар Беон е вписал нашия товар като дипломатическо изключение от обмитяване - обясняваше Зарас уважително и логично.

- Остави на мен да преценя дали минаваш, или не минаваш за такова изключение, капитане - Грал свали от устните си чашата с вино. - Дори ако се квалифицираш за изключение обаче, мога да те таксувам за направените от мен разходи... - Усмивката му бе лукава и многозначителна. - Но сумата ще бъде минимална, уверявам те!

- Разбира се - кимна Зарас. - Всички трябва да си изкарваме хляба. Аз обаче съм благодарен за възможността да поговорим насаме. Трябва да изпратя в Мемфис съобщение, с което да уведомя цар Беон за предстоящото ни пристигане. Нося му голямо количество сребърни кюлчета в дар от нашия Върховен минос... - Зарас се пресегна под масата и извади сребърното кюлче, което му бях дал преди това. Постави го върху плота между двамата. - Ето един образец.

Грал полека остави встрани чашата си и втренчи поглед в кюлчето. Очите му щяха да изскочат от орбитите. Жабешката му уста провисна отворена толкова халтаво, че по устните му протече вино и покапа по рядката му брада. Изглежда, беше загубил дар слово. Вероятно през целия си досегашен живот не бе хвърлял поглед на такова съкровище.

- Питах се дали нямате гълъби вестоносци тук, в Кунтус - птици, които могат да отлетят до Мемфис и да занесат съобщението ми на царя ви, за да го известят предварително за пристигането ми в столичния му град? - продължи Зарас.

Грал изквака и кимна. Беше неспособен да отговори члено- разделно или да отлепи очи от лъскавото сребърно кюлче.

- Вероятно следва да разгледаме този екземпляр като заплащане за безценните ви услуги - Зарас побутна среброто на един пръст към него. - Знак на съгласието, което съществува между двете ни велики нации... - той положи до кюлчето гълъбовата капсула, в която се намираше съобщението ми. - Това е вестта, която трябва да бъде изпратена на вашия цар Беон, стига да ви е угодно.

Едната длан на Грал запълзя през масата като голям космат паяк и се разгърна върху сребърното кюлче. Той го вдигна благоговейно, пъхна го в предницата на петносаната кожена туника, която носеше, и завърза връзките и. Ръцете му трепереха от прилив на чувства. Среброто образуваше видима буца под туниката, но той го притисна към гърдите си така нежно, както майка, която кърми детенцето си.

Изправи се нестабилно на крака и със свободната си ръка взе гълъбовата капсула.

- Разбирам, че товарът ви е от голямо значение за държавата, Ваша чест! - поклони се дълбоко на Зарас. - Моля да извините намесата ми. Разбира се, смятам се за привилегирован да получа честта да пратя съобщението ви на цар Беон по някоя от моите птици. Царят ще го държи в ръце още преди залез тази вечер. Та дори и ако вашият величествен кораб няма да бъде в състояние да достигне Мемфис преди обяд по-вдругиден.

- Вие сте много мил. Позволете да ви изпратя в безопасност на борда на вашата фелука - предложи Зарас, но Грал вече беше преполовил пътя по трапа към горната палуба.

Двамата с командира ми проследихме как фелуката се носи обратно към Кунтус. Забавихме се достатъчно, за да видим как на кея Грал се измъква от платноходката и след това бърза към градчето. Едва тогава кимнах на Зарас. Вдигнахме платната и спуснахме редиците гребла, за да продължим по пътя си на юг.

Погледнах назад през кърмата и видях конник да напуска безредните улички на Кунтус и да препуска по пътя към наблюдателната кула на носа. Заслоних очите си срещу слънцето и го проследих как спира в подножието на кулата и хвърля юздите си в ръцете на очакващия го коняр, след това скача на земята и бързешком изчезва във високата постройка.

Малко по-късно същият човек се появи отново на горната платформа на кулата. Очерта се на фона на небето. Вдигна и двете си ръце над главата. Пурпурен гълъб изпърха от събраните му длани и се издигна във висините, пляскайки леко с криле.

Птицата обиколи наблюдателната кула три пъти и след това се понесе решително на юг. Ориентира се към средата на реката, където бързо се извиси. Но когато мина право над кораба ни, все още беше достатъчно ниско, за да ми се стори, че мога да различа формата на мъничката капсула, привързана към едното от прибраните под разперената му опашка крачета.

До края на следобеда продължихме неотклонно да плаваме на юг. След това, докато слънцето се спускаше зад хълмовете на западния бряг, наредих на Зарас да намери спокойно място да пуснем котви за през нощта. Той избра ивица плитка вода на завой на Нил извън основното течение.

Знаех, че Грал е бил прав в преценката си и че ни остават още ден и половина плаване до Мемфис. Зарас постави котвена вахта на всеки борд на корабите ни. След това прати и допълнителни стражи на брега, за да се увери, че никакви бандити няма да успеят да ни нападнат под прикритието на мрака.

По време на вечерята събрах тримата си капитани край един от лагерните огньове и обсъдих с тях тактиката за тара- ниране на вражески кораб. Бях изучавал теорията на тази маневра по време на писането на славния ми труд върху морските битки. Изложих им подробно стратегията за нанасяне на най- голяма щета на вражеския кораб и екипажа му, без да разрушиш своя собствен и да убиеш междувременно своите хора. Натъртих им, че най-важното и основно в случая е да научиш своите моряци, че трябва преди сблъсъка с вражеския кораб да се хванат здраво на позициите, които са им отредени.

Във всички други отношения нощта беше тиха и лишена от събития. Раздвижихме се отново преди изгрев и, веднага щом светлината стигна, за да различаваме очертанията на канала, вдигнахме котвите и платната. Вятърът беше се усилил през нощта и духаше равномерно от североизток. Носеше ни напред толкова бързо, че над носа се вдигаха пръски, които къпеха лицата ни, докато се взирахме напред. Хората ни бяха в добро настроение. Дори робите, все още приковани на долните палуби, реагираха добре на увеличаването на пая им и на обещанието за свобода, щом веднъж стигнем до Тива. Дори от мястото си на носа ги чувах да пеят.

Подозирам, че на борда единствено аз хранех някакви съмнения за успеха на начинанието ни. От напускането на Тива насам всичко беше минало добре и хората ни започваха да вярват, че съм непогрешим и те са неуязвими. Аз обаче знаех достатъчно добре, че и двете предположения са неверни. Нямах ни най-малка представа какво ни очаква, когато достигнем

Мемфис. Започнах да съжалявам горчиво, че съм се възгор- дял дотолкова, че да поставя Беон нащрек за нашето пристигане. Като се замисля, може би щеше да е много по-добре и по- безопасно да се прокраднем покрай столицата му през нощта, с приглушени весла. Не ми помогна да успокоя мислите си и това, че Зарас дойде при мен, докато се бях отдал на самосъжаление до борда на кораба, и ме тупна по гърба с такова задоволство, че ударът ме накара да се олюлея.

- Въпреки репутацията ти никога не съм осъзнавал, че си такъв нагъл смелчага, Тайта! Не познавам друг човек, способен да измисли номера като твоите! Трябва да композираш балада, която да прослави собствените ти геройства! Ако не го сториш, тогава ще се почувствам длъжен аз да те почета в стихове... - Той се разсмя и ме тупна отново. Болеше дори повече от първия удар.

Макар че сега плавахме през египетска територия, тя беше заграбена от враговете ни преди много години. Не бях минавал по тази част от реката от детството си. За мен това бяха все непознати земи, както и за всички останали мъже на борда, с едно изключение.

А именно - Рохим от Двадесет и шести колесничарски, египетският роб, който бях открил и освободил в крепостта на Дамиета. Той беше прекарал в плен на хиксосите пет години и това време бе изживял прикован към гребните пейки на галера, патрулирала в тази част на Нил.

Сега стоеше зад нас със Зарас, докато навигирахме на юг с платна, опънати до скъсване, и всяко едно гребло, въртяно в усилен ритъм. Беше в състояние да ни показва кривулиците и завоите на плавателния канал много преди да стигнем до тях и да ни предупреждава за скрити препятствия под повърхността.

Когато дойде нощта, пуснахме котви. Но по изгрев на следващата сутрин отново вдигнахме платна и се понесохме нагоре по Нил. Това беше петият ден от месец епифи - денят, в който бях предупредил Беон да очаква пристигането ни в Мемфис.

Плавахме в течение на четири часа, докато накрая навлязохме в тесен, завиващ рязко участък, минаващ покрай ниски хълмове. От него излязохме в прав канал със спокойна вода, който се простираше на цели две левги пред нас.

- Това е последният скоростен канал, преди да стигнем до Мемфис - каза ни Рохим. - В края на правия участък следва завой наляво и точно зад завоя градът се разстила по двата бряга.

- Стоп гребците! - наредих на Зарас. - Нека си починат, до- като стигнем до завоя. Нека пийнат от водните мехове. Трябва да са готови да достигнем до скорост за тараниране при първо нареждане!

Щом прибрахме веслата, другите две триреми последваха примера ни.

Трите кораба продължиха по правия участък само под платна.

Реката гъмжеше от всякакъв вид и размер плавателни средства - от галери до влекачи и шлепове. Те се държаха по съвсем различен начин от всички, които бяхме срещали досега. Макар че ни отстъпваха почтително, не се опитваха да бягат от нас. Когато ги подминавахме, екипажите им ни махаха и подвикваха приветствия.

- Очакват ни - споделих успокоен със Зарас, опитвайки се да скрия облекчението си. - Явно нашият гълъб е открил пътя си до гълъбарника!

Младият командир ме изгледа с неприкрито изумление.

- Та нали именно това беше планирал? Нима си очаквал нещо друго, господарю? - поиска да знае той, а аз поклатих глава и се извърнах настрани.

Струва ми се потискащо, че хората очакват от мен да правя чудеса все едно са нещо рутинно. Знам, че съм по-хитър и проницателен от повечето простосмъртни, но според мен късметът е за предпочитане пред ума, а той е непостоянна господарка. Никога не съм сигурен кога ще ме изостави.

Преминах по редицата от пейки и тук се срещнах със същата детинска вяра и безгранични очаквания. Войниците ме посрещаха с усмивки и глупави дребни закачки, на които отвръщах също тъй безгрижно. Истинската ми цел обаче беше да проверя, че лъковете, които лежат скрити под пейките, са с поставени тетиви и колчаните до тях са пълни със стрели.

С тласкащия ни откъм кърмата вятър направо режехме вълните и последният завой на реката сякаш препускаше срещу нас. Без видима припряност, все тъй усмихнат и разменяйки си шегички с войниците, аз се върнах обратно до мястото си на руля.

Хвърлих по един поглед от двете страни на носа, за да се убедя, че триремите на Дилбар и Акеми са заели местата си в стрелоподобната нападателна формация по фланговете ни. И двамата бяха вдигнали десните си ръце, за да ме поздравят и като сигнал за готовността си за битка.

Кимнах на Зарас, когато взехме завоя, и извиках една- единствена команда:

- На весла!

Разтворихме крила и перестите остриета на греблата се наведоха над повърхността.

- Греби! - наредих и те се забиха във водата, подхванаха я и ни изстреляха напред, почти удвоявайки скоростта ни. Барабанчиците зададоха ритъма на гребане и го ускоряваха с нарастването на скоростта ни.

След като преодоляхме завоя, бреговете на реката се разтвориха от двете ни страни и град Мемфис се разгърна около нас. Главозамайващата слънчева светлина се отразяваше от мраморни стени и кули, от обковани в позлата куполи и пилони. Величието на ширналите се пред нас дворци и храмове почти можеше да се сравнява с това на любимата ми Тива.

На всеки бряг на реката имаше по три или четири реда малки корабчета, до едно препълнени със зяпачи. Тълпите не можеха да се преброят. Повечето лодки бяха обвити в драперии в бяло и червено, които за хиксосите бяха цветовете на радостта и щастието. Хората размахваха палмови листа, приветствайки ни. Гласовете им се надигаха в смес от песен и диви крясъци.

Широка ивица в средата на Нил за наше удобство беше изцяло освободена от кораби. В отсрещния край на тази водна магистрала бяха закотвени куп величествено разкрасени гемии и речни галери. В средата им се намираше царската гемия, видът на която правеше всичко друго на вода да изглежда малко, с изключение на нашето трио триреми.

- Увеличи ритъма до скорост за тараниране! - повиших глас, за да ме чуе Зарас над рева на тълпата. - Червената гемия в средата на тяхната редица трябва да е тази на Беон. Цели се в нея!

Вдигнах и двете си длани да се уверя, че копринената маска прикрива лицето ми точно под очите, след което нахлупих стабилно бронзовия шлем на главата си. Исках да съм напълно сигурен, че никой член на свитата на Беон няма да бъде в състояние да разпознае лицето ми в някой неудобен момент в бъдеще.

Двамата на кормилното весло задържаха бронзовия таран на носа на нашата трирема насочен неотклонно в средата на тронната гемия на цар Беон. Другите две триреми от ескадрата ни запазиха позициите си на половин корабна дължина от двете ни страни и леко зад нас, така че да сме първите, които нанесат удар. Барабанчикът ни достигна гребното темпо за таранна скорост и аз се вслушах как ударите на сърцето ми се изравняват почти идеално с него.

Разстоянието между нас и червената гемия бързо намаля от четиристотин стъпки на двеста. Виждах, че гемията е закотвена за носа и за кърмата, така че да стои обърната с борда си към течението. В средата на горната и палуба имаше висока пирамида, обкръжена от шатра с балдахин. Под нея различавах трона; на него беше седнал едър мъж. Но все още се намираше твърде далеч, за да мога да го разгледам подробно.

Около трона беше подредена почетна стража от пиконосци, всички - в пълно въоръжение и брони. Шлемовете и нагръдниците им придаваха войнствен вид и блестяха.

От двете страни на царската гемия имаше закотвени редици по-малки корабчета. Те бяха претъпкани с хора от свитата, влизащи в антуража на Беон. Струваше ми се, че са поне няколкостотин, но беше невъзможно да се прецени дори приблизително, понеже хората бяха наблъскани плътно един до друг, а и повечето от жените бяха скрити зад по-високи от тях мъже. Всички се смееха, крещяха радостно и махаха с ръце. Някои от мъжете носеха церемониални брони и орнаментирани метални шлемове. Други - и мъже, и жени - бяха облечени в скъпи и екзотични тъкани във всевъзможни невероятни цветове. Изглеждаха като фантастичен и многоцветен облак току-що излюпени пеперуди, които трепкат, пърхат и танцуват по вятъра.

В една по-малка лодка, закотвена по протежение на голямата царска гемия, група музиканти свиреха варварска хиксоска музика. Тя представлява какофония от барабани и лютни, животински тромпети от рогове, кречетала и тръстикови свирки.

Носехме се срещу тях толкова бързо, че вече бях в състояние да различа подробности по царската гемия, досега неясни заради голямото разстояние. На върха на оформения като пирамида подиум, под шарения балдахин, на трона си от ковано сребро седеше цар Беон. Той беше наследил трона след смъртта на цар Салитис, баща си.

Разпознах го от пръв поглед. Бях го виждал преди на бойното поле в Тива. Тогава командваше левия фланг на Хиксос, с четиридесет хиляди пехотинци и стрелци на своите заповеди. Не беше от хората, които лесно се забравят.

Беше колосален. Обемната му като палатка бяла роба се издуваше около изпъкналия му корем. Брадата му беше къдрава и черна, сплетена на дебели въжета, някои от които висяха до кръста му, а други бяха преметнати през раменете. В плитките бяха вплетени верижки и украшения от ярко сребро и злато. Носеше увенчан с корона шлем от полирано сребро, обкован с орнаменти от бляскави скъпоценни камъни. На външен вид изглеждаше величествен, почти богоподобен. Дори аз, който се отвращавам от всичко хиксоско, останах впечатлен.

Цар Беон беше вдигнал едната си ръка и я държеше обърната към нас с отворена длан - нямах представа дали за приветствие, или благословия, но се усмихваше.

С няколко кратки думи посочих на Зарас най-уязвимата точка в обшивката на царската гемия, където се намираше основната сглобка на носещите греди на кораба. Мястото беше разположено малко пред високия подиум.

- Набележи целта си, Зарас, и не се отклонявай от нея до мига на сблъсъка!

Вече бяхме се приближили дотолкова, че да видя как усмивката слиза от устните на цар Беон. Устата му висеше зинала така широко, та чак отвътре стърчаха петносаните му в кафяво предни зъби. Той рязко хлопна челюсти. Едва в този късен момент осъзна, че намеренията ни са враждебни. Спусна косматите си лапи към облегалките на трона и се опита да се изправи на крака. Само че беше тромав и бавен.

Придворните, натъпкани по баржите от двете страни на царския му кораб, внезапно осъзнаха каква заплаха представляват нашите литнали право срещу тях триреми. От мястото си ясно чувах дивите писъци на жените. Мъжете се бореха да стигнат до бордовете на закотвените кораби, вадеха оръжията си и ни предизвикваха с безплодни бойни викове и гневни крясъци. Видях да събарят и прегазват много от жените си. Други пък бяха избутани напред към водата. Скачаха сами или ги хвърляха в Нил. Връхлетяхме върху този хаос като снежна лавина.

- Горе веслата! - Зарас извика командата достатъчно високо, че да бъде чут въпреки писъците и олелията на хиксосите.

Гребците от всеки борд на триремата вдигнаха греблата си във вертикална позиция и ги закрепиха в скобите им, така че да не бъдат счупени при сблъсъка. Скоростта ни не намаля, дока- то пресичахме останалите няколко ярда открита вода.

В последния момент преди сблъсъка паднах на колене на палубата и се вкопчих здраво в гребната пейка пред мен. Видях, че войниците около мен най-сетне вземат насериозно инструкцията ми. Всички до един се превиха с ръце, вкопчени около бедрата им, и с лице, притиснато в коленете.

Ударихме се в царската гемия - точно в целта, която бях посочил на Зарас. Масивният бронзов таран на носа ни се вряза през гредите и с разцепващ рев. От силата на сблъсъка по- вечето от хората ни изпопадаха от гребните пейки на палубата, но аз успях да задържа хватката си върху здравата седалка от твърдо дърво. Успях да видя всичко, което се случваше около мен.

Гледах как пълната мощ и тежестта на триремата ни се съсредоточават върху малък участък от царската гемия. Прерязахме я чисто, досущ като острието на тежка брадва, падащо върху дебел пън. Отсечените половинки от обшивката и се изсулиха под корпуса ни и ние я потопихме.

Докато минавахме през гемията, проследих как хиксоски- те стражници падат от стълбата на царската пирамида в кълбо от крайници, като есенни листа от високите клони на чинара в бурните зимни ветрове. Цар Беон излетя най-високо от всички. Бялата му роба се изду около отвратителното му тяло, а оплетените плитки на брадата му го шибаха през лицето. Падна в реката, размахал ръце и крака. Въздухът, попаднал под полите му, го изнесе на няма и трийсет крачки от мястото, където се изправях на крака, използвайки за опора гребната пейка.

От двете ми страни другите триреми от ескадрата се врязаха в по-малките кораби от формацията на хиксосите. Смазаха ги без усилие, разкъсаха обшивките им и катапултираха пани- кьосаните им пътници от палубите в реката.

Корабокруширалите останки на царската гемия остъргаха бордовете на нашата трирема с трясъка на късащи се платна, цепещи се греди и с агонизиращите писъци на смазвани между стържещите една в друга обшивки хора. Собствената ни палуба беше наклонена под зловещ ъгъл и войници и недобре закрепени вещи се пързаляха дясно на борд.

След това прелестният ни кораб се освободи от руините и с почти котешка грация възстанови равновесието си и се изправи на водата.

Зарас крещеше отново: „На весла!“, и хората ни реагираха достатъчно бързо. Те откачиха тежките весла от скобите и ги наместиха в гребните халки.

- Обърнете загребката! - извика отново Зарас.

Само гребците на задните пейки бяха в състояние да стигнат водата с греблата си. Тези отпред бяха блокирани от останките от потъващата царска баржа.

Онези, които успяха, забиха плоската страна на веслата във водата и с няколко мощни загребвания ни измъкнаха от хаоса. За броени секунди отрязаните парчета от царската баржа се напълниха с вода, преобърнаха се и потънаха. На повърхността избликнаха с бълбукане големи мехури от затворения вътре въздух.

Погледнах към другите две триреми. Дилбар и Акеми даваха заповеди на собствените си хора. Екипажите им пъргаво се върнаха по гребните пейки, наместиха греблата и последваха ритъма, задаван от ударите на барабаните. Кормчиите ги връщаха вече във формацията на водещия кораб.

Помежду ни повърхността на реката беше покрита с люлеещите се човешки глави, пляскащи и борещи се тела и натрошени дъски. Виковете на давещите се мъже и жени бяха жалостиви като блеенето на овце, подкарани към портите на жертвеника, когато надушат миризмата на кръв.

В течение на дълга минута гледах ужасен клането. Бях почти удавен от залялата ме вълна на вина и угризения. Не можех да се насилвам повече да гледам на тези обречени същества като просто на хиксоски животни. Те бяха човешки същества, които се бореха да спасят живота си. Мислено заставах на тяхна страна.

След това зърнах отново цар Беон и чувствата ми незабавно се промениха. Предателското ми сърце се върна в гърдите ми тъй бързо и непогрешимо, както гълъб на кацалката си. Спомних си какво стори Беон на двеста от най-добрите и смели наши стрелци, когато хиксоските му изроди ги заловиха по време на битката в Накада. Беше ги барикадирал в Храма на Сет на хълма над бойното поле и ги изгори живи като жертвоприношение на чудовищния си бог.

Сега Беон с една ръка се държеше за парче дъска от царската си гемия, а с другата размахваше украсения си със скъпоценни камъни меч и го използваше да реже главите на жените от харема си, които се опитваха да намерят убежище на дъската редом с него. Той ги отблъскваше безмилостно - нямаше намерение да сподели кацалката си дори с едничка от съпругите си. Гледах го как удря момиче, не по-голямо от драгоценната ми Беката. Острието разцепи черепа и до брадичката, все едно беше зрял нар. Ярката и кръв плисна и оцвети водата около нея, а Беон я нарече с мръсно име и я удари повторно.

Наведох се бързо и извадих извития боен лък изпод гребната пейка пред мен. Стрелите се бяха изсипали от колчана и между краката ми. Сложих една на тетивата, докато се изправях и опъвах лъка докрай. Като всеки опитен стрелец винаги стрелям, когато тетивата докосне устните ми. Този път обаче ръцете ми трепереха от ярост и стрелата не улучи целта.

Вместо да порази Беон в гърлото, където се целех, тя прикова мишницата му към дъската, на която лежеше - същата, заради която бе убил своята собствена съпруга-дете.

Зарас и останалите, които ме наблюдаваха, се разкрещяха развеселени. Добре знаеха как мога да стрелям и си помислиха, че съзнателно съм пробол Беон в крилцето. Заредих втора стрела и този път, признавам, разиграх представление за публиката си. Забодох за дъската и дясната, държаща меча, ръка на Беон, така че той остана разпънат на гредата досущ като при разпятие. Виеше като страхлив чакал, какъвто всъщност е.

По природа съм състрадателен човек, така че не му позволих да се мъчи много повече, отколкото пребогато е заслужил. Третата ми стрела попадна точно в средата на гърлото му.

Екипажите и на трите ми триреми последваха примера ми. Сграбчиха лъковете си и се струпаха по бордовете на корабите си, за да посипят със стрели потъващите руини във водите под тях.

Бях безсилен да спра случващото се или може би ми липсваха причина и желание да го сторя. Мнозина от хората ми бяха изгубили бащите и братята си от ръцете на тези отвратителни гадини. Сестрите и майките им са били обезчестени, а домовете им - изгорени до основи от тях.

Така че стоях и гледах как цветът на хиксоското благород- ничество бива изкоренен до най-дребната издънка. Изчаках течението да отнесе, окичен със стрели, и последния плаващ труп и едва тогава си върнах властта върху войниците и с ругатни ги подкарах обратно към местата им по пейките на гребците.

Без капка срам и все още кикотещи се в пристъп на кръвожадно веселие, те вдигнаха платната и налегнаха на веслата. Оставихме Хиксос на милостта на отвратителния им бог Сет и се спуснахме на юг към Тива и истинската египетска държава.

Границата между любимия ни Египет и територията, която хиксоските орди бяха превзели, никога не е била ясно демарки- рана. Боевете сякаш я местеха ежедневно - след атаката следваше контраатака, а късметът на войната се виеше и кривули- чеше по земята.

Бяхме напуснали Тива на петия ден от месец пайни^12. По това време командир Кратас беше изтласкал хиксоските нашественици на двайсет левги северно от град Шейх Абада. Сега обаче бяхме в началото на месец епифи, тъй че в наше отсъствие много неща можеха да са се променили. Все още обаче разполагахме с елемента на изненадата на наша страна.

Нито бойците от предната линия на хиксосите, нито собствените ни войници, сражаващи се под командването на ко- мондор Кратас, биха очаквали чудодейната поява на ескадра минойски военни кораби по нашия Нил, на над четиристотин левги от бреговете на Средно море.

По южните участъци на реката няма кораби - нито хиксо- ски, нито египетски, които биха могли да се противопоставят на триремите ни. Току-що бяхме доказали, че нищо не може да ни спре. Разбира се, хиксосите биха могли да пратят гълъби, с които да се опитат да предупредят тези свои полкове, които се намираха между нас и Египет. Но гълъбите са свободни души и летят само натам, където са излюпени, а не към някоя друга посока, която изпращачите им могат да предпочетат.

Не пуснахме котва с падането на нощта - сега вече плавахме в познати води и в тази част на реката ни бяха известни всеки завой и пясъчна дюна, всеки канал и всяко препятствие.

Преминахме покрай лагерите на армиите шест дни и нощи след като напуснахме Мемфис, няколко часа преди полунощ, точно когато изгряваше луната в първа четвърт.

Стражевите огньове на враждуващите легиони се точеха на няколко левги по двата бряга на Нил. Делеше ги само тясна ивица мрак, която отбелязваше ничията земя. На нашите собствени кораби нямаше светлини, като изключим малка заслонена лампа на кърмата, така че да можем да поддържаме контакт един с друг в тъмното. Тези приглушени фенери не се виждаха от речните брегове. Не исках да ме разпознаят от нито една армия, така че се придържахме към средата на реката. Препла- вахме между войниците като незабележими призраци и най- сетне навлязохме в нашата част на Египет.

Призори се натъкнахме на малка флотилия от осем речни галери, които напредваха към нас откъм Тива. Дори от разстояние виждах, че са натоварени с египетски войници и на тях се веят сините флагове на фараон Тамоз. Знаех, че това трябва да са египетски снабдителни кораби, които карат подкрепления за армията на комондор Кратас.

И осемте до един завъртяха кормилните гребла и се опитаха да избягат от нас веднага щом забелязаха странната ни ескадра да се носи насреща. Още преди няколко дни бях наредил на войниците си да съшият грубички, но правдоподобни сини хоруг- ви, подготвяйки се точно за такава среща. На всяка от триремите вдигнаха по една на предната мачта и галерите се отдръпнаха към брега и ни оставиха да преминем. Египетските моряци ни зяпаха изумени, докато се носехме към Тива, с тях само си разменихме почести. Сигурен съм, че на борда на онези кораби никой не беше виждал съдове, подобни на нашите триреми.

С радост бих избегнал тази среща, стига изобщо да беше възможно. Много по-добре щеше да бъде, ако съдбата на три- ремите със съкровището завинаги останеше загадка за Върховния минос на Крит. Той никога не би трябвало да се усъмни, че хиксосите, в ролята на негови фалшиви съюзници, са му обрали безценните сребърни кюлчета. За да го постигна трябваше да се убедя, че плененото ни богатство, колкото и колосално и подозрително да беше, ще изчезне без следа. Това беше задача, способна да смаже човек с по-ограничена по размах мисъл, но аз вече бях стигнал до решението на проблема.

По времето преди хиксосите да прогонят хората ни от родните им земи - преди изгнанието, - наш управник беше фараонът Мамоз. По това време аз, Тайта, бях роб на Негово благо- родие Интеф, който беше номарх на Карнак и главен везир на всичките двадесет и три номи^13 на Горен Египет. Сред другите си титли и почетни звания господарят ми беше също и Управник на некропола и Пазител на фараонските гробници.

Това ще рече, че той отговаряше за поддръжката на гробниците на всички фараони, минали и настоящи, живи и мърви. Но най-важното му задължение беше официален архитект на гробницата на фараон Мамоз.

Моят господар Интеф никога не е бил надарен с каквито и да е творчески способности. Талантите му се намираха по- скоро в областта на хаоса и разрушението. Съмнявам се, че би бил в състояние да проектира обор за говеда или дори пил- чарник, да не говорим за нещо толкова сложно като царска гробница, достойна за фараон. Когато се отдаваше на царската благосклонност и услуги, които вървяха заедно с титлата, той оставяше на мен да се погрижа за тежкия труд, който не му беше по вкуса или пък излизаше отвъд рамките на ограничените му способности и умения.

Спомените ми за господаря Интеф не са никак щастливи. Той беше човекът, наредил на един от слугите си да ме подложи на ножа за кастрация. Беше жесток и напълно безмилостен човек. Но накрая бях уредил сметките помежду ни - и още как.

Много преди да настъпи онзи щастлив ден, именно аз бях проектирал всяко едно помещение и коридор, и погребална зала във величествената гробница на фараона Мамоз. След това надзиравах и напътствах строителите, зидарите и художниците, и всички занаятчии, призовани да се трудят в това начинание. Външният саркофаг на фараона беше издялан от цял гигантски блок гранит. Беше достатъчно обемен да побере гнездо от седем сребърни ковчега, които пасваха идеално един в друг. В най-вътрешния трябваше да се намира балсамираното тяло на нашия повелител. Всичко това представляваше конструкция с масивен обем и тежест. Тя трябваше да бъде транспортирана с голяма почит на две хиляди ярда от погребалния храм на брега на река Нил до гроба в подножието на хълма в Долината на царете.

За безболезненото изминаване на този преход измислих и построих канал, който минаваше прав като стрела от брега на Нил, през богатата равнина с черна почва, до входа на царската гробница. Този канал беше достатъчно широк и дълбок да приеме погребалната гемия на фараона.

Съдбата имаше други планове за нашия повелител Мамоз и той така и не лежа нито ден в гробницата си, преди хиксоси- те да ни изтласкат от земите ни. Когато поехме в дългото си изгнание, съпругата му, царица Лострис, ни нареди да вземем балсамираното му тяло с нас.

Много години по-късно ми нареди да проектирам и построя друга гробница в дивата нубийска пустош, на хиляди левги по- далеч на юг. Там почива Мамоз и сега.

През всички тези години оригиналната гробница в Долината на царете стоеше празна. И което е по-важно за плановете ми, каналът, който построих от погребалния храм на брега на Нил до нея, все още беше в отлично състояние. Знаех, понеже съвсем неотдавна бях яздил по брега с двете си малки принцеси, за да им покажа празния гроб на баща им. Трябва да призная, че и двете не показаха особен интерес към този урок по история на собственото им семейство.

Дори след всичките изминали години бях в състояние да си спомня точните размери на погребалната гемия на Мамоз. Паметта ми е превъзходна. Никога не забравям и най-дребните факти, числа или лица.

Дойде време да премеря размерите на реквизираните от нас минойски триреми със съкровището. След това наредих на Зарас да хвърли за малко котва в спокойни води, за да се гмурна до кила на триремата и да измеря обема на водата, която измества с пълния си товар от кюлчета в трюма. Тези измервания леко варираха между отделните кораби.

Върнах се на повърхността, доста доволен от резултата от проучванията си. Сега бях способен да сравня размерите на погребалния кораб на фараона Мамоз с тези на пленените триреми. Каналът до гробницата щеше да позволи преминаването на най-голямата от триремите със свободни десет кубита^14 от всяка страна на обшивката и с петнадесет кубита отстъп вода под кила. Още по-окуражително беше, че преди години облицовах канала с гранитни блокове и проектирах система от шлюзове и отточни тръби, за да го поддържам винаги пълен с нилска вода.

Опитът ми показва, че ако в пълен размер отдаваш на боговете почитта и уважението, които те заслужават и очакват, и те често са склонни да ти връщат услугата. Макар и често да са капризни, този път не бяха ме забравили.

Бях планирал последната част от пътуването ни така, че да достигнем до входа на канала към гробницата малко след залез слънце. В мрака привързахме въжетата си към каменния пристан под погребалния храм на фараон Мамоз. Разбира се, сега той е бог и има свой собствен храм, който гледа към Нил. Намира се недалеч от пристана, на който бяхме стъпили двамата със Зарас.

Храмът не е особено впечатляващ. Принуден съм да се призная за виновен за това. Когато след изгнанието се завърнахме и разбихме хиксосите в битката при Тива, господарката ми - царица Лострис - беше решена да построи храм на съпруга си, отдавна мъртвия фараон. Искаше да го почете и в същото време да му благодари за успешното завръщане от пустошта.

Разбира се, за построяването на храма тя се обърна към мен. Останах смутен и стреснат, когато се запознах с размерите и помпозността на постройката, която си беше наумила. Щеше да засенчи и надмине великия дворец на фараоните, към когото щеше да гледа от отсрещния бряг на реката. С издигането на собствените си два гроба - този тук, на входа на Долината на царете, и другия, още по-сложен и скъп в Нубия - фараон Мамоз почти беше довел любимия ни Египет до просешка тояга.

А сега господарката ми, която обожавах и на която се прекланях, планираше да съсипе нацията и да я закопае още по- дълбоко с издигането на поредната изумителна постройка в негова памет.

За щастие, имах сериозно влияние над единствения и син, настоящия фараон Тамоз, който беше разумно хлапе. Дългият ми и горчив опит бе ме научил в далеч по-малка степен как да контролирам по-дивите изблици на царицата си. Размерите на храма на Мамоз, за които в крайна сметка се споразумяхме, бяха наполовина на сградата за сбор на данъци в Тива и дори успях да се измъкна без мраморни плочи по подовете.

Постройка с този размер не изискваше вече услугите на толкова свещеници, колкото царицата ми беше си наумила. Подси- чах решителността и, докато накрая тя вдигна ръце в отчаяние и се съгласи на контрапредложението ми за четирима жреци, което противопоставях на оригиналната и идея за четиристотин.

Сега, когато двамата със Зарас си проправяхме път от реката до задния вход на храма и вървяхме през залата му, без да известим за пристигането си, открихме, че четиримата религиозни господа в значителна степен са злоупотребили с евтино палмово вино. Намираха се в компанията на две млади дами, които по някаква зловеща и неясна причина пребиваваха без дрехи. Бяха потънали в изпълнението на молитвен ритуал с двама от жреците на Мамоз, който, изглежда, се състоеше от търкаляне на вкопчени тела по пода от изпечени глинени тухли и издаване на викове на дива страст. Двамата жреци, които не вземаха участие, се бяха изправили над двойките, пляскаха с ръце и призоваваха молещите се към по-жизнен израз на религиозен плам.

Мина известно време, преди някой от тях да осъзнае присъствието ни. В същия миг дамите побързаха да си съберат одеждите и да изчезнат през тайната врата зад статуята на бог Мамоз. Не ги видяхме повече, нито бяха споменати в последвалия разговор с жреците.

Жреците на Мамоз бяха добре настроени към мен. След смъртта на царица Лострис аз се бях нагърбил с отговорността за изплащането на месечните им стипендии. И четиримата коленичиха пред мен, жестикулирайки трескаво, и в името на бога си призоваваха да ме сполети благословия.

Както се въргаляха в краката ми, извадих изпод наметалото си ястребовия печат на фараона. От почуда и четиримата останаха вцепенени. Висшият жрец допълзя до сандалите ми и се опита да ги целуне. Смърдеше ужасно на пот, евтино вино и още по-евтини жени. Отстъпих назад и с плоското на меча, стоварено върху голите му задни части, Зарас го разубеди да не продължава с демонстрациите на жертвоготовност.

След това произнесох пред четиримата жреци кратка, но твърда реч, в която ясно ги предупредих, че присъствието на трите големи военни кораба, закотвени на кея пред входната им врата, никога не бива да бъде споменавано или признавано пред никого, освен лично пред фараон Тамоз. Освен това те узнаха, че въоръжена стража ще бъде поставена да бди денем и нощем до празната гробница в задния край на канала. В бъдеще само хората под командването на капитан Зарас щяха да имат право да влизат в свещената зала на храма им. Тези същите стражи щяха да имат грижата четиримата жреци да останат стриктно затворени в благословения си храм.

И накрая наредих на висшия жрец да ми предаде голямата връзка с ключове от гробницата и всички други монументи под негова власт. Оставих го заедно с другарите му да продължават да сипят възражения срещу задълженията и дълга си към мен и фараона и спрямо точното изпълнение на заповедите ми. Ние със Зарас се върнахме на корабите си.

Демонстрирах на тримата си капитани как се отварят на- земните шлюзове. При това положение водата от горния канал се източваше в шлюза и бавно вдигаше огромния кораб до същото ниво като в горния канал. Затвореха ли се портите, петдесет души стояха в готовност на макарите, за да изтеглят грамадната трирема по канала до следващия шлюз, а междувременно зад нея процесът се повтаряше за повдигането на втория кораб.

Никой от войниците ми не беше ставал свидетел на подобно грандиозно нещо, което не беше изненадващо, понеже лично съм изобретил системата. В целия свят няма втора подобна. Те бяха възхитени и възбудени от онова, което им се струваше като проява на магьосничество. Но моят вид магия обикновено се съпровожда с много и тежък труд.

За щастие, намираха ми се над двеста души, които да пратя да се трудят върху тази задача. В това число влизаха и робите, досега оковани на долните палуби на триремите. Те вече бяха свободни хора, но бяха длъжни да поработят за свободата си.

Водата, която се оттичаше от по-горния канал, за да вдигне кораба, трябваше да се замени. Това постигах, като с помощта на редица помпи изпомпвах прясна вода от реката. Те се състояха от противотежести с кофи и вериги, всяка обслужвана от двама души. Беше бавна и тежка работа и трябваше да бъде повторена по четири пъти за всяка трирема.

Преди всеки кораб да бъде вдигнат през първия шлюз, платната и мачтите сваляхме на горната палуба. След това покривахме бордовете с тъкани тръстикови килими, докато заприличат на безформена купчина боклук. Когато гражданите на Тива се събудеха на следващата заран и погледнеха през реката, нямаше да видят на отсрещния бряг нищо необичайно. Трите гигантски триреми щяха да са изчезнали, все едно никога не са съществували.

Изгревът на следващия ден кажи-речи бе настъпил, преди да успеем да извлечем корабите през равнината и да ги закотвим на входа на гробницата на Мамоз. Хората ми бяха изтощени, така че наредих на Зарас да им отпусне допълнителна порция сушена риба, бира и сухари и да ги остави да починат през горещите часове на деня.

Отправих се по ръба на канала назад към храма. Жреците явно се бяха възстановили от изтощителните ритуали, прино- шения и молитви от предишната вечер. Прекараха ме през реката с храмовия скиф. Бях тръгнал да докладвам за успеха на експедицията ни на фараона.

Това беше мое приятно задължение, което предвкусвах с голямо нетърпение. Привързаността ми към фараона се превъзхожда само от тази, която изпитвам към майка му, царица Ло- стрис. Разбира се, безплодно е да сравнявам светилата, така че дори няма да повдигна темата за моите принцеси наследнички. Стига само да кажа, че привързаността ми към управляващия род се простира върху всичките му членове.

Дресираните ми жреци ме свалиха на стъпалата под базара на бреговата ивица на града, където въпреки ранния час вече се бяха събрали тълпи. Тръгнах по тесните улички към портите на двореца. Никой не можеше да ме познае под очукания шлем и мръсната маска на лицето, така че около мен се въртяха дребни джебчийчета, наричаха ме с гнусни имена и хвърляха камъни по мен. Хванах един от снарядите им в полет и им го върнах с доста по-голяма мощ, отколкото ми го бяха изпратили. Хлапето, което явно беше водач на бандата, изпищя от болка и притисна раната на главата си, която кървеше обилно, и поведе последователите си да си спасяват кожите.

Когато стигнах до двореца, свалих дегизировката си и капитанът на дворцовата гвардия ме разпозна веднага. Отдаде ми уважително чест.

- Трябва да се видя с фараона - казах му аз. - Прати му вестител да съобщи, че чакам да ме приеме!

- Ще трябва да ме извиниш, господарю Тайта... - не го поправих. Бях привикнал с новата си титла. - Фараонът не е в Тива и не го очакваме да се завърне скоро.

Кимнах. Новината ме разочарова, но не беше особена изненада за мен. Фараонът използва голяма част от времето и енергията си за провеждане на непрестанна кампания срещу хиксосите на север.

- Тогава ме заведи при шамбелана му, благородния Атон!

Когато стигнах до личните му покои, Атон още от вратата

се втурна да ме прегърне.

- Какви са вестите, стари приятелю? - поиска да знае той.

- Как мина начинанието?

- Вестите са ужасни - придадох си скръбно изражение. - Съкровището на Върховния минос в крепостта му в Дамиета е било разграбено и цар Беон е бил убит.

Той ме бутна на една ръка разстояние и се втренчи в лицето ми.

- Подиграваш се с мен, добри ми Тайта! - обвини ме Атон.

- Чуят ли подобно нещо, честните хора би трябвало да избухнат в сълзи! Та кой би сторил такива ужасни престъпления?

- Богове! И двете са сторени от една и съща ръка, Атон! Дори и ти би я разпознал, какво ще кажеш?

Вдигнах дясната си ръка пред лицето му. Той се втренчи в нея, умело преструвайки се на озадачен. За да оцелее толкова години в ролята на дворцов шамбелан, човек трябва да бъде надарен актьор.

След това поклати глава и избухна в кикот - отначало тихичко, но смехът му набъбваше бързо и накрая приятелят ми взе да сумти и да пъшка развеселено. Заолюлява се из стаята и започна да се блъска в мебелите, превит от смях. После обаче внезапно спря да се смее и изтърча към пристроения клозет. Последва миг на тишина, но преди да успея да го последвам натам, отвътре се разнесе звук като от блъвването на Нил през праговете. Продължи значителен отрязък от време, преди Атон да се върне в стаята, където го изчаквах. Нагласяше припряно робата си със съвършено сериозно изражение.

- Извади късмет, мили приятелю, че стигнах гърнето навреме, инак можеше да бъдеш удавен като цар Беон!

- Откъде знаеш, че Беон се е удавил?

- Имам очи и уши и на други места освен тези, които виждаш на лицето ми.

- Щом знаеш толкова много, тогава ми кажи за съкровището на минойците.

- За него не съм чул нищо - той поклати глава със съжаление. - Дали случайно ти не си донесъл някоя новина за него?

- Само че си сгрешил.

- В какво съм сбъркал?

- Каза ми, че съкровището ще възлезе на сто лаки, нали? - Когато той кимна, продължих. - За съжаление, сметките ти са неверни.

- Можеш ли да ми го докажеш? - поиска да знае Атон.

- Ще ти предложа даже нещо по-добро, Атоне. Мога да ти позволя да го претеглиш! - уверих го аз. - Обаче трябва да пратя съобщение на фараона, преди да напуснем двореца.

Атон ми посочи към сандъчето с писмените си пособия, което лежеше разтворено в ъгъла на стаята. Предложи ми:

- Напиши съобщението си и фараонът ще го държи в ръка преди падането на нощта.

Съобщението ми беше кратко и завоалирано.

- Моля те, прояви търпение - помолих Атон, докато му го връчвах, - не съм се къпал и не съм обличал чисти дрехи от почти две луни. Трябва да намина в собствените си покои тук, в двореца, преди да се върна заедно с теб в гробницата на Мамоз!

Не смятах за необходимо да му споменавам, че не бях видял и двете си малки принцеси.

Веднага щом се добрах до покоите си, пратих един от робите ми до крилото на благородните госпожици да предаде съобщение на техни височества.

Двете пристигнаха със силата и яростта на пустинния вятър кашмин точно когато влизах в горещата си вана. Те бяха и единствените на света, на които позволявам да ме виждат без дрехи, с изключение на робите ми. Робите ми обаче до един са евнуси като мен, тъй че не влизат в сметката.

И ето че Техути и Беката бяха кацнали на мраморния ръб на ваната ми и ме обсипваха с въпроси. Не обръщаха внимание на голотата ми. Веднъж, преди много години, Беката повдигна въпроса от името и на двете им:

- Ти си също като мен и Техути - ние тримата изглеждаме толкова по-добре без всичките онези висящи неща да ни се мотаят отпред!

Сега тя топна и двете си прелестни крачета във ваната ми и се оплака:

- Беше толкова скучно, докато те нямаше! Какво те забави толкова много? Трябва да се закълнеш, че следващия път ще ни вземеш със себе си!

Излях кана гореща вода на главата си, за да избегна полагането на клетвата, която тя изискваше от мен.

- Донесе ли ни подарък, Тайта? Или си забравил? - пое разпита в свои ръце Техути.

Като по-голяма сестра тя имаше и по-добра представа за същинската стойност на нещата.

- Разбира се, че съм донесъл по нещо и на двете ви! Как бих могъл да ви забравя, малка напаст такава? - отвърнах аз, а принцесите плеснаха с ръце от задоволство.

- Покажи ни! - изписука Беката.

- О, да, миличък Тайта! - съгласи се Техути. - Моля те, покажи ни! Толкова те обичаме!

- Донесете ми тогава кесията! - Посочих къде се намира желаната принадлежност - на дивана в съседната стая - и както винаги Беката първа стигна до нея. Върна се при мен с танцова стъпка, размахвайки кожената торбичка. След това се настани на мраморните плочи с кръстосани крака и кесията в скута си.

- Отвори я! - казах и.

Именно с моите две принцеси в мислите си бях подбрал две бижута от плячката, събрана от минойските офицери, които бяхме заловили в Дамиета. Попитах:

- Има ли там нещо, увито в червен плат?

Беката изписка от възбуда.

- Да, най-прекрасен и най-любим наш Тайта! Мое ли е? Червеното мое ли е?

- Разбира се, че е твое!

Докато разопаковаше малкия пакет, ръцете и трепереха от нетърпение. Когато вдигна златната огърлица, в очите и блестяха сълзи от задоволство. Прошепна:

- Това е най-прекрасното нещо, което някога съм виждала!

На верижката бяха окачени две фигурки. Макар и малки, бяха съвършени във всяка своя подробност. По-голямата имаше формата на нападащ бик. Главата му беше сведена с намерение да прободе противника със зловещо закривените си рога. Очите му бяха изработени от малки зелени камъчета, които блестяха гневно. Изпъкналите му рамене въплъщаваха бруталната сила и ярост. Той нападаше другата фигурка - изящен силует на прелестно момиче. Тя сякаш танцуваше точно извън обсега на смъртоносните рога. Около главата и имаше венец от цветя, а зърната на гърдите и бяха от червени рубини. Отметнала глава, девойката се надсмиваше над нападащия бик.

- Тя е толкова бърза, че бикът никога няма да я докопа! - Беката заподхвърля огърлицата в ръце, така че фигурките да затанцуват.

- Напълно права си, Беката! Това е амулет срещу опасността. Докато го носиш, опасността никога няма да те издебне. Бичата танцьорка ще те предпазва от всякакви страхотии!

Взех накита от нея и го закопчах на шията и. Тя погледна надолу към украшението и размърда рамене, за да накара фигурките отново да затанцуват на сияйната и кожа по плоските и гърди. Беше прелестна, когато се смееше.

Техути търпеливо чакаше да и обърна внимание и се почувствах малко виновен, когато се извърнах към нея. Не обичам да показвам предпочитания.

- Вашият подарък е увит в синьо, Ваше царско Височество!

Тя внимателно го разопакова и зяпна от изумление, когато

пръстенът заблестя.

- Никога не съм виждала нещо да сияе толкова ярко! - изхълца принцесата.

- Сложи го на средното си пръстче - посъветвах я.

- Голям ми е. Просто се изсулва навътре.

- Това е, защото камъкът е много специален. Никога не бива да го показваш на мъж, освен...

- Освен какво?

- Освен ако не искаш да се влюби в теб. Инак при всички случаи го дръж скрит в дланта на ръката си. Запомни, че магията действа само веднъж! Така че внимавай много на кого показваш пръстена!

Тя здраво сви пръсти около подаръка си и отвърна твърдо:

- Не искам никой мъж да се влюбва в мен!

- Защо не, сладка моя?

- Защото, ако го сторят, тогава се опитват да сложат бебе в теб. А когато бебето е вътре, то не желае да излезе отново. Чувала съм жените в харема да пищят, а не искам да ми се случва и на мен!

- Един ден може и да си промениш намеренията - усмихнах се. - Но камъкът има и други качества, които го правят специален.

- Разкажи ни! Какво го прави толкова особен, Тайта? - За разлика от сестра си, Беката не беше отблъсната от глупави скрупули.

- Една от причините е, че той е най-твърдото нещо в целия свят. Нищо не може да го среже, нито пък да го одраска, дори и най-острият бронзов кинжал. Ето защо го наричат диамант: „Най-твърдия“. Водата не може да го овлажни. Но като по магия залепва за кожата на жената, която го притежава.

- Не ти вярвам, Тайта! - Техути видимо се съмняваше. - Това е поредната ти измислена история!

- Просто почакай и ще видиш, че това, което ти казвам, е истина. Но помни... - разклатих заканително пръст пред нея, - никога не го показвай на мъж, освен ако не искаш наистина, ама много сериозно да се влюби в теб завинаги!

Така и няма да разбера защо точно и разказах всичко това, освен че момичетата обожаваха приказките ми и никога не съм искал да ги разочаровам.

Излязох от ваната и извиках Ръсти, главния ми роб, да донесе хавлия и да ме обърше.

- Пак заминаваш, Тайта! - обвини ме Техути. Тя имаше инстинкти на зряла жена. - Върна се само за час и пак заминаваш! Може би този път ще е завинаги... - Тя беше готова да избухне в сълзи.

- Не! Не! - захвърлих хавлията и я прегърнах. - Изобщо не е вярно! Отивам само до празния гроб на баща ви на източния бряг.

- Ако ни казваш истината, тогава нека дойдем с теб - предложи Беката.

- О, моля те, кажи да! Нека дойдем с теб, скъпи Тайта! - настоя и Техути.

Поспрях да обмисля предложението им и реших, че ми се струва толкова привлекателно, колкото беше и за моите момичета.

- В тази идея се крие само един дребен проблем - престорих се, че се колебая. - Това, което правим, е страшна тайна и трябва да се закълнете да не казвате на никой друг какво ще видите и ще правите там!

- Тайна! - извика Беката и самата мисъл за това стигаше да запали огън в очите и. - Кълна се, Тайта. Кълна се във всички богове, че никога няма да изтърва и дума пред друга жива душа!

Когато ние с принцесите и Атон пристигнахме при храма, трите кораба съкровищници все тъй си стояха закотвени по протежение на пристана на входа на гробницата на Мамоз.

В мое отсъствие Зарас и хората му се бяха потрудили добре. Следвайки инструкциите ми, бяха опънали черги от сплетени тръстики около площадката пред гробницата, така че да не ни виждат от съседните хълмове. Бях твърдо решен да работя цяла нощ, за да разтоваря триремите. Разбира се, налагаше се да работим на светлината на факли, под прикритието на мрака обаче хиксоските шпиони можеха да се прокраднат наблизо. Параваните щяха да бъдат жизненоважни за запазването на тайната ни.

С помощта на придобития в Дамиета опит бях измислил в подробности как най-добре да подходя към разтоварването. Сега надзиравах и инструктирах Дилбар и екипа му, докато правеха солидни подложки от струговани талпи, които къртеха от палубата на първата трирема. На размер бяха по осем квадратни кубита и щяха да паснат точно в люковете на трюмовете. След това над трюмовете на горната палуба на всеки кораб поставих триноги и макари. Чрез тях хората ми спуснаха подложките на дъното, където други групи работници се захванаха да товарят на тях сандъчета с кюлчета.

После изтегляхме партидите от по двадесет ковчежета на палубата, прехвърляхме ги през борда и ги спускахме на кея.

- Какво има в тези сандъчета, Тайта? - поинтересува се Техути.

Допрях пръст до носа си в заговорнически жест.

- Това е голямата тайна. Но съвсем скоро ще ви разкрия каква е тя. Само трябва още мъничко да проявите търпение.

- Никога не ми е харесвало да съм търпелива - напомни ми Беката. - Дори да е за мъничко!

Дълга редица носачи поемаше сандъчетата от мястото, където ги сваляха от подложките. Колоната минаваше от кея, слизаше през входа на гробницата и надолу по четири етажа стъпала, след това се виеше по изрисуваните и украсени коридори, през трите големи входни зали и стигаше до четирите съкровищници. Те бяха плътно загнездени около погребалната зала на фараона с празния и саркофаг, зинал в очакване на балсамирания труп, който така и не бе стигнал до него. Този огромен комплекс беше целият облицован с камък - постижение, което бе отнело на мен и две хиляди занаятчии двайсет години, но с което все още с право се гордея.

- Момичета, вие можете да сте от голяма помощ на чичо си Атон и на мен - казах на принцесите. - Можете да броите и сте способни да пишете - нещо, което само един на сто от всички тези нещастници умее... - врътнах глава към колоната влачещи товара си полуголи мъже.

Двете момичета влязоха в ролята на талиманки, сякаш това беше игра. Те умираха от радост да блеснат със знанията си.

Бях оставил съответните нареждания на Зарас и в най- външната съкровищница в мое отсъствие вече беше монтирал две големи везни. Сега ние с Атон се захванахме да работим с тях. Всяко сандъче увисваше на дългото рамо на теглилката и ние подвиквахме тежестта му на момичетата. Беката работеше с Атон, а моя асистентка беше Техути. Двете записваха всяко число на дълго руло папирус и водеха текущия сбор след всяко десето сандъче.

Когато първата съкровищница се напълни, тя съдържаше 233 лаки чисто сребро. Пратих носачите горе, на повърхността, и им дадох един час за почивка, да се подкрепят и да пийнат. Докато бяхме насаме в съкровищницата, изпълних даденото на момичетата обещание да им покажа какво има в сандъчетата. Насилих капака на едно и извадих отвътре кюлче, което им позволих да подържат и да му се порадват.

- Не е така прекрасно като огърлицата ми! - заяви Беката, галейки амулета на шията си.

- Всичкото това на теб ли принадлежи, Тайта? - поинтересува се замислено Техути, загледана в купчините ковчежета.

- Принадлежи на фараона - отвърнах и тя кимна сериозно.

Гледах я как пресмята наум. Биваше я с числата. Накрая се

усмихна, когато стигна до общия сбор.

- Много сме доволни от теб, Тайта! - Принцесата използва царското ние точно на място.

Когато работниците ни се върнаха, продължихме разтоварването. Преместихме везните във втората съкровищница, която беше малко по-малка от първата. В нея намерихме място за още 215 лаки сребро.

На този етап Зарас дойде от кея, за да докладва, че първите две триреми са напълно изпразнени, но че все още има значително количество товар на третия и последен кораб, съкровището от който тепърва предстои да бъде свалено на брега.

- Зората наближава, господарю Тайта - предупреди ме той, защото бях изтървал дирите на отминаващата нощ, - и хората са вече капнали.

В гласа му долавях следа от укор, а изражението му бе недоволно. За момент си помислих дали да не го срежа с острия връх на езика си, защото не ми е обичай да ме критикуват подчинените ми, а и аз самият бях уморен, макар и не изтощен. Въпреки слабото ми тяло издръжливостта ми е по-голяма от тази на всеки друг, но се сдържах.

- Хората ти поработиха добре, Зарас, ти също. Но възнамерявам да се възползвам от услугите ви още малко. Ще се кача с теб на кея да преценя колко точно е останало!

В този момент направих съдбовна грешка.

Погледнах към Техути, която се беше навела над масичката си зад мен с глава, склонена над рулото папирус. Косата и се бе разсипала като гъста златна вълна и скриваше лицето и. От работа не бе намерила време да я отметне отново назад.

- Техути, ти се труди като робиня - казах и. - Ела с мен на повърхността. Глътка свеж нощен въздух ще те съживи!

Тя се изправи. Отметна глава, отхвърли косата от лицето си и погледна към Зарас. Той отвърна на погледа и.

Видях зениците на зелените очи на Техути да се разширяват на светлината на лампите и в същото време чух тъмните богове да се смеят. Смехът им беше далечен и подигравателен, но веднага разбрах, че малкият ни свят се е променил из основи.

Втренчени един в друг, двамата стояха като двойка мраморни статуи.

Опитах се да погледна на Зарас през очите на принцесата. Макар че съм по-добър съдник на женската, отколкото на мъжката красота, видях за първи път, че красотата му надхвърля многократно обичайните граници. Макар да знам, че произходът му не е забележителен, величествена аура го обкръжаваше. Той имаше благородническа стойка и държание.

Наясно съм, че баща му е търговец от Тива, който се е сдобил с голямо богатство посредством собствените си усилия. Погрижил се е синът му да получи най-доброто обучение, което среброто може да купи. Зарас беше умен и с бърза мисъл и толкова добър като войник, колкото и военният му чин свидетелстваше. Предците му обаче не бяха високопоставени и той определено не беше подходящ партньор за принцеса от благородния Дом на Тамоз. Във всеки случай фараонът щеше да определи кой да е този партньор - с малък съвет от моя страна.

Бързо пристъпих между двамата, прекъсвайки контакта помежду им. Техути ме изгледа така, сякаш съм непознат, когото никога преди не е срещала. Докоснах ръката и, а тя потрепери леко и погледът и се фокусира отново върху мен. Наредих:

- Ела с мен, Техути!

Гледах право в лицето и. С огромно усилие тя се взе в ръце:

- Да, разбира се. Прости ми. Мислите ми се залутаха другаде, Тайта. Разбира се, че ще дойда с теб!

Побутнах я пред себе си към вратата на съкровищницата. Зарас тръгна след нея. Стъпките му пружинираха и на лицето

му изумлението се смесваше с възхита. Познавах го добре, но досега не бях го виждал в такова състояние.

Отново се наместих между младата двойка.

- Ти оставаш тук, капитан Зарас! Погрижи се везните ни да бъдат прехвърлени в следващата съкровищница и след това товарачите могат да получат кратка почивка!

Това бяха твърде тривиални заповеди за офицер от неговия ранг, но трябваше да го разсея по някакъв начин от настоящото му опасно увлечение.

Едва сега осъзнах, че няма начин Техути и Зарас да са се срещали преди. Тя живееше в малкия свят на дворцовия харем, от който и се позволяваше да излиза само посредством строга система на обкръжаващи я придружители. Аз бях вероятно най-важната брънка в тази защитна верига.

Като прекрасна принцеса нейната девственост беше невероятна ценност за Короната и държавата. Беше възможно, разбира се, Зарас да я е виждал отдалеч по време на някоя от дворцовите процесии или сред тълпите благородници на религиозните фестивали. Но той никога не бе дежурил в дворцовата гвардия. Цялата му военна служба бе минала на бойното поле или в обучение и подготовка на войниците му. Бях сигурен, че до ден-днешен не е доближавал принцесата и не е имал ни най- малка представа за нейната изключителна личност и красота.

Набързо обсипах капитана с нареждания:

- Нахрани хората и дай по допълнителен ногин^15 бира на всеки! Нека починат, докато дам заповед за продължаване!

След това поведох двете принцеси към изхода и оставих Зарас да зяпа след нас.

Когато излязохме от портите на гробницата, поспрях да погледна на изток и съзрях розовите вестители на зората, започнали вече да нашарват източното небе. Подир това се обърнах към редиците на работниците и осъзнах, че сред тях мнозина се олюляват от изтощение. Капитанът се оказа прав и в двете си преценки.

Побързах да се кача по трапа на третата трирема и тъкмо стигнах до палубата, когато се разнесоха звук на тромпети и тропот на колесници, приближаващи откъм реката и града на отсрещния и бряг. Изтичах до планшира на кораба и се взрях в мрака към брега.

Видях светлините на факли, а подобна суетня можеше да означава само едно - фараонът е получил вестта ми и се е завърнал в Тива. Сърцето ми се разтупка по-бързо, както прави винаги, когато знае, че царствената му личност е наблизо. Втурнах се надолу по трапа, призовавайки да донесат допълнителни факли, и свиках за сбор почетната стража, но фараонът съумя да ме изпревари.

Колесницата му изникна с тътен от нощта, следвана в колона от останалите от отряда му. Господарят ми бе увил юздите около китките си и когато ме видя, подвикна радостно приветствие и ги дръпна здравата.

- Добре заварил, Тайта! Много ни липсваше!

Подхвърли юздите на своя колар. Докато колелата още се

въртяха, скочи на земята. Запази равновесие като опитен колес- ничар, какъвто е, и ме достигна с дузина широки крачки. Сграбчи ме в смазваща прегръдка и ме вдигна във въздуха пред всичките ми войници, без да го е грижа за достойнството ми. Но бях готов да му простя всичко и избухнах в смях заедно с него.

- Така си е, Ваше Величество! Твърде много време мина! Един час без присъствието ви е като седмица без слънце!

Той ме остави да стъпя и се огледа въпросително. Сега за- белязах, че е изпоцапан, покрит с прахоляка и мръсотията от тежка кампания, но излъчва и грацията, и благородството на истински фараон. Видя, че сестрите му изчакват да го поздравят и да му поднесат почитанията си. Прегърна ги и двете по ред, а след това се върна отново при мен.

Посочи ми трите грамадни триреми, закротени на пристана.

- Що за кораби са това? Дори със свалени мачти и с прибрани гребла са двойно на размера на всички, които някога съм виждал! Къде ги намери, Тайта?

Съобщението, което му бях пратил, беше загадъчно и лишено от подробности. Фараонът обаче не изчака да получи отговорите ми на въпросите си, а продължи незабавно нататък:

- И кои са тези дрипльовци? Пратих те с шепа хора, а се връщаш с цяла собствена армия, Тайта.

Той плъзна поглед по колоната работници, която се виеше по кея надолу и изчезваше в дълбините на царската гробница. Най-близките до нас бяха оставили сандъчетата с кюлчета, които си предаваха, и се бяха хвърлили на земята в знак на покорство.

- Моля ви, не допускайте видът да ви измами, Ваше Величество. Това не са дрипльовци. До един са смели мъже и истински воини на вашия Египет!

- Но какви са тези кораби? - Тамоз се обърна да разгледа подробно триремите с настойчив интерес. - Как си се сдобил с тях?

- Фараоне, нека ви отведа на място, където можем да разговаряме по-свободно! - приканих го аз.

- Щом смяташ за добре, Тайта. Ти винаги с наслада прегръщаш малките си тайни, нали така? - Той закрачи към портите на гробницата, без да се обръща да ме погледне. Последвах фараон Тамоз към дълбините на гроба на предполагаемия му баща.

Той поспря на входа на първата съкровищница и проучи подредените дървени сандъчета, които запълваха просторното помещение. Предположих, че ще ме попита отново за съдържанието им, но трябваше да съм наясно, че няма да падне толкова ниско, та да го стори.

- Странно е, че всяко едно от тези сандъчета е жигосано с емблемата на Върховния минос! - Това беше всичко, което фараонът каза, преди да мине в следващата зала, а после и в третата, където пред него коленичи Атон. - А още по-странно е, че достолепният ми шамбелан участва в тази потайна твоя дейност, Тайта! - Господарят ми се настани на недовършена кула от ковчежета, изпъна крака пред себе си и ни огледа и двамата с изражение на изключително любопитство. - А сега разказвай, Тайта! Искам да чуя всички подробности!

- Вероятно е по-добре да ви покажа, фараоне мой! - възразих и отидох до сандъчето, което бях отворил за сестрите му.

Отметнах назад капака и извадих отвътре същото лъскаво кюлче, което бях показал и на принцесите. Паднах на едно коляно и му го подадох. Моят повелител го взе от ръцете ми и полека го завъртя в своите. С връхчетата на пръстите си проследи марката, щампована в метала. Това отново беше разгневеният критски бик.

Най-сетне фараонът тихо попита:

- Тежко е и вдъхва усещането за истинско сребро. Надали обаче би могло да е такова?

- Напротив, не само би могло, но и е точно такова, фараоне мой. Всяко едно сандъче, което виждате тук, е пълно със същите кюлчета.

Той мълча доста дълго време и под прахоляка и бронзовия слънчев загар на лицето му видях как го залива червенината на силни чувства. Когато заговори отново, гласът му бе дрезгав:

- Колко има тук, Тата?

Използва моето умалително име, което винаги е израз на благодарността и привързаността му към мен.

- Всяко едно от тези сандъчета е пълно, Мем! - в отговор аз пък употребих детското му име. Аз бях единственият, на когото някога изобщо е позволявал тази свобода.

- Спри с глупавите игрички! Кажи ми колко сребро си ми донесъл. Затруднявам се да обхвана целия грандиозен размер на съкровището! - рече фараонът, все още изумен.

- С Атон претеглихме по-голямата част - отвърнах.

- Това не отговаря на въпроса ми, Тайта!

- Претеглихме само товара от първите два минойски кораба и част от този в третия и последен. За момента общият сбор възлиза на четиристотин четиридесет и девет лаки, фараоне.

Вероятно остават да се претеглят още около сто, макар че може да стигнат и до сто и петдесет.

Той отново замълча. Клатеше глава и бърчеше чело. Накрая заговори отново:

- Почти шестотин лаки. Това стига да се издигне град, двойно по-голям от Тива, с прилежащите дворци и храмове.

- И после да се построят десет хиляди кораба и да остане достатъчно, че да се проведат дузина войни, фараоне мой - съгласих се тихо. - Достатъчно да изстръгнем целия ви любим Египет от ръцете на хиксоските варвари и да си го върнем.

- Дал си ми средствата да изколя и съсипя Беон и всичките му пълчища - съгласи се фараонът. Гласът му се усили и се надигна под напора на чувствата.

- Само че закъсняхте, фараоне - скочи на крака Атон и пристъпи пред мен, за да привлече вниманието на повелителя ни. - Беон от Хиксос е мъртъв и вече удавник... - той отстъпи и ме посочи с красноречив жест. Обяви: - Тайта го е убил!

Погледът на фараона се стрелна отново към мен и господарят ми се поинтересува:

- Истина ли е това, което Атон съобщава? Нима си убил Беон в допълнение към всичките други услуги, които си оказал на Короната ми?

Сведох глава в знак на съгласие. Смятам хвалебствията за отблъскваща черта у всекиго, особено у мен самия.

- Разкажи ми за това, Тайта! Искам да чуя всяка подробност относно смъртта на това чудовищно животно!

Преди да успея да отговоря, Атон ме прекъсна:

- Моля ви да ми отделите отново от царското си внимание, фараоне - той се поклони на повелителя ни. - Това е история, която заслужава цялото ви царствено внимание. Все пак голямата ни победа над хиксоския тиранин ще стане част от славната ни военна история. Бъдните поколения ще пеят за него на синовете си, а техните синове - на своите. Умолявам Ваше Височество да ми позволи да уредя тържество тази вечер, на което да присъстват всички членове на висшия съвет на държавата и цялото ви царско семейство. Ще бъде тържество, по време на което ще можете да окажете дължимата чест на този военен подвиг, който вероятно няма равен в цялата ни история!

- Прав си, драги Атоне! Тайта е положил пред мен пиршество, което не може да бъде погълнато на една-единствена хапка. Ние трябва да опитаме всяко блюдо, както се полага. Непременно ще известя съвета си за този невероятен обрат на съдбата. Осем от съветниците ми са отседнали в двореца ми в Тива, тук, подръка. Командир Кратас напредва плътно по петите ми от север, а ти, Тайта, и ти, Атоне, вече сте тук. Може да съберем пълния съвет в рамките на три или четири часа.

- Предостатъчно време да се окъпете и да отдъхнете, фараоне - огледах одеждите му.

- Това си е просто прахоляк от пътя, Тайта, и съм платил с хиксоска кръв за него - фараонът ми се ухили. - Но както често се случва, отново си прав. Накарай робите ми да стоплят вода да се окъпя!

Когато висшият съвет на Египет се събра в пълен състав, третата и последна трирема вече беше разтоварена и кюлчетата от трюма и - претеглени на везните. Официалното тържество беше в ход и слънцето залязваше.

Отидох да известя фараона, като очаквах, че ще го заваря да почива. За да го отърва от необходимостта да пътува до двореца си и да се връща отново тук преди смрачаване, наредих погребалната зала на баща му да бъде приготвена за негова временна почивалня. В нея никога не бе полаган труп и залата не бе свързана със смърт. Беше спокойна и прохладна и добре проветрявана посредством вентилационни шахти, пробити в камъка до повърхността. Слугите му бяха поставили тук леглото и преносимите му мебели, които използваше по време на военни кампании. Но вместо на дремещ фараон попаднах на един, който беше твърде възбуден и напрегнат, обикаляше залата и диктуваше съобщения на трите си секретарки. Беше облечен в чиста униформа, над която бе надянал лъснат бронзов нагръдник със златни релефи. Косата му беше прясно измита и накъдрена. Беше красавец, с красота, наследена от прелестната му майка.

Когато паднах на едно коляно пред него, фараонът ме спря и положи длан на рамото ми.

- Не, Тайта - сгълча ме. - Мое първо намерение е да те направя благородник и член на вътрешния ми съвет, при това съвсем скоро. Не бива повече да коленичиш пред мен!

- Фараонът е твърде щедър. Не заслужавам такава чест... - влязох в самоомаловажаващата си роля.

- Разбира се, че не заслужаваш - съгласи се той. - Правя го само за да те предпазя от безконечното изправяне и навеждане пред мен. В името на врасналите нокти на Сет, както би казал Кратас, кълна се, че ми призлява от теб. Изправи се в цял ръст и ми кажи колко е точната сметка на съкровището, с което си ме сдобил!

- Обещах ви шестстотин лаки, фараоне мой, но не ни стигат двайсет до това число.

- Това е достатъчно и предостатъчно, за да си върна царството, а ти да си запазиш главата на раменете! - На моменти царското чувство за хумор клони към зловещото. - Другите членове на съвета събрани ли са?

- Присъстват до един, включително командир Кратас. Той пристигна преди час.

- Заведи ме при тях.

Едва когато излязохме през портите на гробницата, осъзнах размера и мащаба на онова, което Атон бе сторил в моя чест. Заедно с фараона преминахме между редиците на царската гвардия в пълна церемониална униформа и се насочихме към огромната шатра, опъната на брега на канала.

Когато влязохме, вътре се беше събрал целият му двор и чакаше да ни поздрави. В това число се включваше царското семейство: двете му сестри, двадесет и двете му съпруги и неговите сто и дванадесет конкубини. Следваха благородните принцове, военните му генерали и държавните секретари заедно с високопоставените си служители - тук бяха събрани, за да ме приветстват, всички мъже и жени в целия Египет, на които фараонът смееше да довери тайната на минойските милиони.

Щом влязохме, всички те като един се изправиха на крака и мъжете извадиха мечовете си, за да направят арка, под която да минем двамата с фараона. В същото време в пустинята отвъд шатрата сборен оркестър от лютни и рогове избухна в героичен марш.

На нас с фараона ни отне известно време да стигнем до местата, които ни бяха подготвени. Всеки един от събралите се искаше да ме докосне, да ми стисне и двете ръце и да ме обсипе с комплименти и поздравления.

На малки разстояния покрай стените на палатката бяха поставени огромни съдове с вино, всеки един - по-висок от човешки бой. Когато най-сетне всички присъстващи заеха местата си, слугите напълниха от съдовете големи бокали червено вино и поставиха един пред фараона. Той махна да го отнесат.

- Тайта е онзи, когото сме се събрали да почетем. Поднесете му най-доброто червено вино и нека той бъде първият, който ще пие от него!

Всички погледи в голямата шатра бяха втренчени в мен, когато се изправих на крака и вдигнах бокала си към фараона.

- Вдигам тост за нашия повелител. Той е въплъщението на любимия ни Египет. Без фараона и страната ни всички ние сме само прах. Всичките ни дребни стремежи са нищо!

Поднесох бокала към устните си и отпих голяма глътка, до- като всички тези господа и дами се изправяха на свой ред и крещяха името ми. Дори фараонът се усмихна.

Долавях, че колкото по-малко кажа, толкова повече обич ще си спечеля, така че се поклоних на владетеля си и отново седнах.

Фараонът се изправи пред мен и положи дясната си ръка на рамото ми. След това заговори с ясен, силен глас, който се разнасяше до всички краища на голямата шатра.

- Почитаемият Тайта заслужи моята благодарност - поде той простичко. - На мен и на Египет направи услуга толкова голяма или дори по-голяма, отколкото е правил някой друг преди него. Заслужава да бъде почитан от мен и от всички египтяни, а също и от онези, които тепърва ще се раждат. Така че го издигам сред благородничеството. Оттук насетне ще бъде познат като Негово благородие Тайта от Мехир... - Фараонът поспря и последва любезно мълчание, по време на което повечето от присъстващите гости се опитваха да скрият озадачените си изражения. Мехир е село на източния бряг на Нил, на трийсет левги от Тива. То представлява сборище от безлични пръстени колиби, а населението му е съставено от също тъй безлична сбирщина огризки на човешката раса. Фараонът не ни остави да умуваме дълго върху тази загадка.

- Също така му дарявам да владее и да притежава завинаги всички наши земи, разположени на източния бряг на река Нил между южната стена на град Тива и селището Мехир.

Сред присъстващите се разнесоха изумени възклицания. Речният бряг от Мехир до Тива представлява трийсет левги от най-богатата напоявана земя в цялото владение на господаря ни.

С един замах фараонът ме беше наредил сред десетте най- богати мъже в Египет.

Имах вид на достатъчно стреснат и възхитен от неговия хитър замисъл. И все пак, докато целувах дясната му ръка, ми хрумна непокорната мисъл, че след като съм го наредил сред най-богатите управници в света, и двамата не сме загубили прекомерно много от тази размяна на благородни жестове.

Беше ред на фараона да вдигне бокала си с вино и да се усмихне на събралите се гости.

- Царици мои, мои принцове и принцеси, мои господа и дами, вдигам тост! Пия с благодарност за честта и дългия живот на Негово благородие Тайта!

Всички се изправиха на крака, вдигнали високо чаши, и извикаха в един глас:

- За благородството, честта и дългия живот на почитаемия Тайта!

Вероятно това беше и първият път в историята ни, когато египетски фараон вдигаше тост за свой поданик. Но след това той се върна на мястото си и даде знак на останалите гости да сторят същото.

- Приятелю Атон! - провикна се по протежение на масата. - Виното е превъзходно. Убеден съм, че и ястията няма да му отстъпят!

Атон имаше репутацията на най-добрия готвач в страната. Твърдеше се, че това е главната причина да стигне до високопоставения статут на Повелител на царското домакинство.

Репутациите невинаги са напълно заслужени. Атон е добър, но не е най-добрият. Сервира недостатъчно солени филета от нилски костур, а пустинните му дропли бяха с една идея прегорени. Освен това беше позволил на дворцовия готвач да борави твърде щедро с подправката бахар. Ако задачата бе възложена на мен, подозирам, че пирът щеше да е много по-добре приготвен, но виното беше достатъчно добро, за да заличи тези тривиални недостатъци.

Гостите се намираха в приятно и добронамерено настроение, когато Атон се изправи, за да представи хвалебствената ода. Бях се замислил за кратко кой поет бих избрал на негово място. Естествено, аз самият отпадах от подборката поради факта, че лично аз съм обект на композицията. Така че очаквах за тази велика чест Атон да се е спрял на автор от ранга на Реза или Трояк.

В случая шамбеланът порази всички ни. Макар че отдаде чест и похвали на всички признати бардове в Египет, той се постара да оправдае окончателното си решение, като наблегна на факта, че онзи, когото е довел, е бил свидетел на реалните събития. Разбира се, това беше изумителна идея. Че откога фактите играят каквато и да е роля за хубавия разказ?

- Велики фараоне и вие, принцеси, моля, наведете се и наклонете царствено ухо за достойния офицер от стражите от „Сините крокодили“, плавал със самия Тайта! - Атон направи драматична пауза. - Представям ви капитан Зарас!

Публиката остана неподвижна и не се трогна от това, че през балдахина на шатрата пристъпи Зарас, който преви коляно пред фараона, а той самият изглеждаше също тъй изненадан, колкото и останалите присъстващи. Казах си, че вероятно съм единственият от публиката, чувал някога за младия капитан и отряд от царската гвардия на име „Сините крокодили“. След за това в съзнанието ми щракна мисъл с точността на острие, плъзгащо се в канията си.

Стрелнах с поглед принцеса Техути, която седеше между комондор Кратас и Негово благородие Мадалек, управител на съкровищницата на фараона. Тя се беше навела напред с грейнало лице и възхитено изражение, впила поглед в Зарас. Не беше толкова нахална, че да привлича вниманието към себе си, като ръкопляска или по някакъв друг начин, обозначаващ одобрението и към избора на Атон, но знаех, че тя е основната причина за него. Някак си беше успяла да накара шамбелана да вземе това идиотско решение.

Никога не съм подценявал дипломатическите умения на двете ми принцеси, но това вече ми се струваше като постижение на същинска вещерска магия. Вгледах се внимателно в Беката и незабавно видях, че и тя е съучастница в заговора.

От отсрещния край на банкетната маса по-малката принцеса въртеше очи и правеше гримаси, опитвайки се да привлече вниманието на сестра си. Техути старателно не и обръщаше внимание.

Бях по-ядосан от всеки друг път в живота си. Но бях и преизпълнен със състрадание към Зарас. Той беше прекрасен младеж и отличен офицер и бях започнал да го обичам, както баща обича син. Сега се беше изправил пред целия свят, за да се изложи като обект на присмех. Тези две безсърдечни фараонови лисички бяха извършили ужасна жестокост.

Обърнах се отново към младия капитан. Струваше ми се, че не осъзнава катастрофата, която щеше да се стовари всеки момент върху него. Стоеше, възправен гордо, красив и напет в униформата. Пожелах си да имаше начин да го спася, но, уви, бях безпомощен. Може би щеше да успее да се изпрепъва през несръчната рецитация като ученик, но тези му усилия завинаги щяха да бъдат сравнявани от присъстващите сурови съдии с уменията на Реза и Тояк и дори, смилете се над него, богове и богини, с великите шедьоври, сътворени от собствената ми ръка.

След това обаче осъзнах, че се чува меко шушукане на женски гласове - досущ бръмчене на пчели по цветната морава в градината ми, докато пият нектар. Погледнах отново към гостите и осъзнах, че Техути не е единствената жена, която се възхищава на Зарас. Някои от по-възрастните бяха дори по- откровени в демонстрацията на интереса си. Те се усмихваха и шепнеха иззад ветрилата си. Зарас никога не бе се появявал в двореца и поради това досега дамите не бяха полагали похотливите си погледи върху него.

След това младежъг направи властен жест и в шатрата се възцари мълчание - стана толкова тихо, че можех да чуя далечния вой на чакал в пустинята.

Зарас начена да говори. Бях чувал гласа му, когато раздава заповеди на хората си, нарежда им по време на оглушителния тътен на битката или ги окуражава, когато се огънат, но никога не бях осъзнавал, че притежава тембър и дълбочина. Гласът му звънтеше като камбана и се рееше като хамсин^16 над дюните на пустинята. Гърмеше като бурно море по рифове и шептеше като вятъра във високите корони на кедровите дървета.

Още с първите няколко строфи вече бе очаровал цялата си публика.

Изборът му на слова бе изумителен. Дори аз вероятно не бих могъл да подобря стиховете му кой знае колко. Той ги поднасяше с такава лекота, с каквато Нил подмята уловеното в приливната си вълна при наводнение.

Когато описваше полета на трите стрели, с които бях убил хиксоския нашественик Беон, всички египетски благородници наскачаха на крака и се развикаха в знак на одобрение, а фараонът ме улови за рамото с толкова силна хватка, че синините, които нанесе на плътта ми, не се разсеяха дни наред.

В плен на емоциите се смях и плаках заедно с останалите гости и в края се изправих да ръкопляскам заедно с тях.

След като издекламира последния куплет, Зарас се обърна към входа на голямата шатра и разпери ръце:

- И след това се провикна благородният Тайта към всички богове в Египет и към фараона си Тамоз: „Това е само малка част от онова, което спечелих за вас! Едва хилядна част от съкровището полагам в краката ви! Ето го доказателството и свидетелството за любовта и дълга, които храня към вас, фараоне Тамоз!“.

Отвън в пустинята самотен барабан започна да отмерва ритъм и през входа в шатрата преминаха десетина бронирани войници с нахлупени шлемове. Те носеха помежду си плоскост със струпани на лъскава пирамида сребърни кюлчета.

- Отдайте чест на фараона! - извикаха те, а след това: - За почест на Негово благородие Тайта!

Когато Зарас свърши с декламацията, присъстващите не искаха да го пуснат да си тръгне. Фараонът поговори с него няколко минути, мъжете се ръкуваха с него и го потупваха по гърба, а няколко от онези жени, които бяха пили вино, се кикотеха и се отъркваха в него, както е присъщо на котките.

Когато стигна до мен, младежът ме прегърна здраво и аз го похвалих:

- Добре написано и добре произнесено, Зарас! Ти си и воин, и поет!

- От устата на знаменит бард като теб, господарю Тайта, за мен е радост да го чуя! - отвърна той и останах трогнат от това, че наистина го мислеше.

Остави ме и продължи нататък през групичките гости. Не парадираше видимо с целта на обиколката си, но най-накрая се поклони пред принцеса Техути.

Седях на противоположната страна на шатрата спрямо тях двамата, но съм в състояние да чета по устните на другите смисъла на казаното със същата лекота, с която мога да разчитам йероглифи от свитък папирус.

- Срамота, капитан Зарас! Стиховете ти ме разплакаха! - Това бяха първите слова, които принцесата отправи към младия войник, и те го накараха да падне на едно коляно пред нея. Лицето му бе извърнато встрани от мен и поради това не можах да видя отговора му. Той обаче накара Техути да се разсмее.

- Много си галантен, капитане! Но ще ти простя само при едно условие. И то е - да ми обещаеш отново скоро да ни изнесеш рецитал... - Зарас сигурно се беше съгласил, понеже тя продължи: - Ще проследя да сдържиш обещанието си!

Той се изправи на крака и отстъпи назад уважително.

Добре, казах си. Отдалечи се от нея, глупаво момче. Тя е много над твоята класа. В момента си в по-голяма опасност, отколкото някога те е заплашвала на бойното поле. Но Техути го спря с грациозен жест.

- Колко съм несръчна само! - Прочетох по устните и. - Май изтървах един от пръстените си! Беше на ръката ми само преди миг. Ще го потърсиш ли вместо мен, капитан Зарас, ако обичаш?

Той беше изпълнителен като кученце. Отново коленичи и взе да претърсва пръстта пред краката на принцесата. Почти веднага вдигна нещо и когато се изправи, бе обърнат в профил към мен, така че можех да чета и по неговите устни.

- Това ли е изгубеният от вас пръстен, Ваше Височество?

- Да, този е. Точно този. Беше ми подарен от много специален човек - същия, когото възвелича толкова прекрасно именно тази вечер... - принцесата не посегна веднага да си вземе накита от войника.

- За господаря Тайта ли става дума?

- Именно за него - потвърди тя. - Но, моля те, погледни камъка на пръстена, който държиш. Виж колко е бистър!

- Прозрачен е като вода - съгласи се Зарас, вдигнал пръстена към светлината на най-близката лампа.

След като го принуди да проучи внимателно бижуто, принцесата вече остана доволна и протегна ръка да си го вземе.

- Благодаря ти, капитане!

Той положи пръстена в шепата и и тя му се усмихна.

Аз си помислих: „Дори ако в самия пръстен не е скрита магия, в усмивката ти има предостатъчно такава, принцеса Те- хути, стига да събори с тътен крепостните валове и на Мемфис, и на Тива. Та как би могъл невинен младеж като Зарас да устои и за миг на заклинанието ти?“.

Първата и най-важна задача, която ми предстоеше, беше да се постарая трите големи критски триреми да изчезнат безследно. Трябваше да не оставя и капка съмнение у Върховния минос на Крит, че Беон от Хиксос е отговорен за кражбата на съкровището му. Гневът му щеше да бъде утроен от факта, че извършителят е уж негов доверен съюзник.

Първата ми идея беше да изгоря трите кораба и да изхвърля пепелта в Нил, така че загадката за изчезването им да остане за вечни времена. Но след това си представих какво голямо количество дърво ще трябва да унищожа.

Египет е земя почти без големи гори. За нас дървото е горе- долу толкова ценно, колкото и златото или среброто. Помислих си за военните кораби и колесници, които можех да построя от гредите на трите триреми, и не можах да се насиля да поднеса факла към спечелената с толкова труд плячка.

Обсъдих проблема си с фараона и комондор Кратас като главнокомандващи на нашата армия.

- Но къде в цял Египет може да се скрие такова количество дървен материал, Тайта, стар негодник такъв? - поиска да узнае Кратас. - Не си мислил по въпроса, нали?

Фараонът застана на моя страна.

- В едно може да си абсолютно уверен, комондор Кратас, и то е, че Тайта е отделил много време да умува внимателно по тази тема. Тайта мисли за всичко.

Промърморих:

- Фараонът е твърде мил към мен. Но се старая да правя всичко по скромните си сили...

Кратас гръмогласно се разсмя пред възраженията ми:

- В теб няма нищо скромно, Тайта! Дори миризмата на пръдните ти е наситена и всепроникваща!

Комондор Кратас е любимият ми обидчия, в целия Египет няма втори, който може да го надмине по чисто и нецензурира- но мръснословие. Не му обърнах внимание и вместо това заговорих на повелителя си:

- Фараонът е прав както винаги. Имам няколко идеи по въпроса. Същественият факт е, че ще трябва да настаним цял отряд в гробницата на божествения ви баща, бог Мамоз, за да пази струпаните там сребърни кюлчета. Тази охрана може да служи за двояки цели.

Дори Кратас вече слушаше внимателно.

- Продължавай, Тайта - подкани ме фараонът.

- Ами, фараоне, премерих отново входните зали на гробницата. Ако разглобим корпусите на триремите до съставните им дъски, ще има място да ги подредим в подземията, където да останат скрити, докато ни потрябват да ги приложим за други военни цели... - обърнах се да предизвикам Кратас. - Без съмнение комондорът има по-добър план. Може би е редно да изкараме корпусите в дълбоките води на Червено море и Кратас ще ги потопи под тежестта на екскрементите, които с такава лекота излизат между благородните му устни?

- Тайта, в името на гнидите, загнездени в сплъстените срамни косми на Сет, това беше една от най-добрите ти подигравки досега! Трябва да я запомня! - избухна в смях Кратас.

Бива го да понася шеги за своя сметка. Това е една от мно- гото му черти, на които се възхищавам.

Нужни бяха седмици наред и половин полк войници, за да разглобят триремите на съставните им талпи и след това да номерират всяка една и да я приберат в подземните фоайета. Но най-сетне завърших фокуса си с изчезването и големите кораби се изпариха от лицето на земята.

За мен това скривалище имаше и още една допълнителна полза. Успях да изнудя фараона да постави Зарас начело на батальона, натоварен с разглобяването и прибирането на корабите, със стриктната заповед да не мърда от територията на гробницата, докато задачата не бъде изпълнена. Така че когато и двете принцеси - Техути и Беката - поотделно и заедно питаха за местонахождението му, можех съвсем честно да ги осведомя, че фараонът го е изпратил на много тайна военна мисия, от която надали ще се завърне в обозримо бъдеще.

Дворецът в Тива беше за Зарас далеч по-опасно място, от- колкото някое хиксоско бойно поле. Лежах нощем и се потях от ужас за моето протеже. Като изключим факта, че го смятах за мой верен приятел, който беше си рискувал живота за мен, той беше и дързък боец, образован човек, а сега беше ми се разкрил и като обещаващ поет. Имахме много общи черти. Като всички мъже на тази възраст обаче имаше и една преобладаваща слабост, която по никакъв начин не се омаловажаваше от факта, че през повечето време я прикриваше от поглед, прибрана на сигурно място под набедрената му превръзка.

И аз самият знам точно колко безмилостни и безгрижни могат да бъдат младите жени, когато яйчниците им прегреят. Гонадите на милата ми мъничка Техути се бяха запалили още щом го беше зърнала. Не виждах никакъв разумен начин да потуша пламъците в тях.

В дните, последвали завръщането ми в Тива, се оказа, че накъдето и да се обърна, времето ми постоянно е запълнено и нямам възможност да си поема дъх. Случваше се фараонът да пожелае присъствието ми в какви ли не часове на деня, за да обсъждаме политическата буря, която набираше мощ между Хиксос и Върховния минос. Ние с Атон се бяхме споразумели, че предвид заплашителната и опасна ситуация следва да обявим примирие между нашите съперничещи си шпионски организации и че за момента е редно да обединим ресурсите си и да си сътрудничим един с друг в името на безопасността и може би дори на оцеляването на любимия ни Египет.

Странни и безименни мъже и жени се появяваха и изчезваха на нашите врати във всевъзможни часове на нощта, носеха съобщения и информация от севера. Бройката им надвишаваха само пощенските гълъби, които извършваха същото пътешествие. Понякога си представях, че толкова много наши птици летят по едно и също време, че небето като нищо е станало пурпурно от пищното оцветяване на техните пера.

Ние с Атон проучвахме и обсъждахме всяка дума, която получавахме - оценявахме я внимателно, преди да я предадем на фараона и съветниците му.

Сред особено важните сведения от разузнаването беше вестта за кремацията на цар Беон, когото бях усмъртил със стрели в Нил до Мемфис. Хиксосите имат варварския обичай да изгарят телата на убитите си герои на пепел, вместо да ги балсамират като нас, представителите на по-напредничава и цивилизована нация.

В същото време те принасят и човешки жертвоприношения, за да умилостивят чудовищните си богове, на които Сет е главнокомандващ. Ние с Атон научихме, че в пламъците на погребалната клада на Беон са били хвърлени сто от нашите собствени египетски войници, заловени от хиксосите, както били все още живи, последвани от сто девици, на възраст толкова малки, че начевали от петгодишни, едва започнали да осъзнават какво им се случва, когато прекрачват в пламъците. След като чухме за това, как може кой да е разумен човек да спори, че хиксосите не са най-нисша форма на животинския свят?

Бях първият човек в Тива, научил, че след кремацията на Беон за нов цар на хиксосите е бил коронясан най-малкият му брат - Гораб.

Първата грижа на Гораб беше да отмъсти за смъртта на по- големия си брат. Той изведе от предната линия на бойното поле десет хиляди войници, сражавали се досега с египетските сили на границата на Шейх Абада и Асют. Решението на Гораб беше същински късмет за Египет. Фараонът водеше боеве по цялата фронтова линия. Хиксосите никога не се скъпяха за живота на собствените си войници и винаги бяха готови да започнат битка в мига, когато им се открие възможност. До този момент фараонът бе нанасял тежки щети на армията на Беон, но и собствените му хора на свой ред бяха понасяли горчиви загуби.

Сега с едно щракване на пръстите фараонът получи възможност да събере силите си и да заеме добри позиции, когато натискът беше вдигнат и Гораб нареди почти четвърт от армията му да поеме на север, за да атакува критските сили, които бях оставил непокътнати в Дамиета.

Гораб беше станал свидетел на смъртта на брат си. Присъствал беше сред командирите на стражата на борда на царската гемия. Беше гледал как трите триреми се насочват право към тях и лично беше видял минойските униформи на офицерите и екипажа на корабите, които се бяха впуснали в непровокирана и предателска атака.

Гораб беше видял как един от критските стрелци съзнателно набучва с три стрели невъоръжения му брат, докато той се мъчи във водата. След това беше извадил от реката пронизаното със стрелите тяло на цар Беон и беше плакал над него, докато поднасял горящата факла към погребалната му клада. Накрая със собствените си ръце беше положил хиксоската корона на главата си и беше обявил безусловна война на Крит.

Двамата с Атон с наслада проследихме кампанията на Го- раб срещу минойците. Научихме от шпионите си, че старши минойските командири отплавали към Крит от Дамиета с галерата, която им бях оставил. Малката галера побирала само четиридесет души, другите били оставени в крепостта. Когато галерата стигнала в Крит, командирът докладвал на Върховния минос за срамната и страхлива атака, проведена от хиксоси- те над укреплението, и за залавянето на критските кораби със среброто. Той съобщил на минойците, че разбойниците не са направили дори опит да замаскират самоличността си, а са носили пълни хиксоски униформи, и че ги е чул да общуват на този език.

Върховният минос веднага изпрати ескадра свои военни галери в Дамиета да спасят двете хиляди критски войници, останали заклещени там. Корабите му обаче пристигнаха твърде късно.

Десетте хиляди войници на цар Гораб дойдоха в Дамиета преди тях. Критяните оказаха героична съпротива, но Гораб изкла повечето. Оцелелите се предадоха. Той ги обезглави до един и на кея под крепостта построи от главите им пирамида. Спасителната ескадра пристигна от Крит едва след като царят варварин се завърна в Мемфис, оставяйки купчина човешки глави да гние на слънцето, а лешоядите да пируват с останките от войниците на миноса. Спасителната ескадра отплава обратно към Крит, за да съобщи на повелителя си за клането.

Върховният минос даде клетва за отмъщение пред олтара на странните си богове и прати флота си да разграби хиксоски- те пристанища и бази по протежение на цялата северноафри- канска брегова линия.

Цар Гораб отвърна, нанасяйки погром на всички минойци, живеещи под негова власт в Северен Египет. Минойците са деца на хитър и изобретателен народ. Те са много умели във всички занаяти и търговии. Преди всичко обаче са търговци и занаятчии. Ще ги намерите навсякъде, където надушат сладката миризма на сребро и печалба.

Как иначе обитателите на такъв малък остров като Крит ще се превърнат в доминираща сила във всички земи, обкръжаващи Средно море?

От минойците имаше няколко хиляди, заселили се в Северен Египет. Цар Гораб се стовари върху това население с цялата жестокост и животинска свирепост, с които се славят хиксосите. Те извлякоха минойците от домовете им и изнасилиха жените и децата дори на най-нежна възраст. След това ги подкараха - мъже, жени и деца - към храмовете, които минойците бяха издигнали на боговете си, и ги изгориха заедно с хората вътре.

Въпреки че се опитаха да избягат от страната, малцина ми- нойци успяха да се спасят от тази съдба. Корабите на Върховния минос прибраха някои от по-големите късметлии, които живееха в градовете и пристанищата по протежение на крайбрежието на Средно море. Другите, заселили се навътре в сушата, побягнаха в пустините, които обкръжават любимия ни Египет. Там измряха от жажда или за смъртта им се погрижиха бедуините, които също са жестоки и безмилостни варвари.

Няколкостотин минойци обаче избягаха на юг от Мемфис и Асют и част от тях успяха да се измъкнат от преследващите ги хиксоски колесници и да стигнат до бойните ни полета. Ко- мондор Кратас нареди на хората ни да дадат убежище на бежанците, да им осигурят защита и да се отнесат добре с тях.

Качих се на седлото веднага щом чух за случващото се и с цялата скорост, на която бях способен, препуснах към фронтовата линия, където нашите легиони се сражаваха с хиксосите.

В нашите полкове имаше старши офицери, които познавах още от новобранци. Бях ги обучавал в науката и изкуството на войната и влиянието ми беше спомогнало да се издигнат до настоящите си високи военни рангове.

Командир Ремрем беше повишен от фараона на бойното поле в Тива и сега предвождаше полк под прякото командване на генерал Кратас, върховния ни военачалник. Хюи, когото на- времето бях заловил като разбойник, сега беше старши офицер и командваше петстотин колесници. Всички тези стари приятели и познати бяха ощастливени да ме приветстват в лагера си, та дори и онзи ужасен стар негодник Кратас, който се пъчеше като главнокомандващ в отсъствието на фараона. Вечерта при пристигането ми комондор Кратас се опита да ме напие до припадък. По-късно аз бях сред хората, които го отнесоха до нара му, и му държах главата, докато повръщаше погълнатото. На заранта ми благодари отсечено и прати ординареца ми да прекара пред мен минойските бежанци, които бяха успели да избегнат мъстта на цар Гораб и да стигнат до нашия фронт.

Нещастниците се оказаха към петдесетина. Бяха жалка групичка, побягнали само с мизерни вещи и с полуизбитите си от хиксосите семейства.

Напредвах бавно покрай тях, отнасях се към бежанците с уважение и добрина, но и ги разпитвах внимателно.

Имаше една семейна групичка от трима, скупчени в най- отдалечения край на редицата, до които стигнах най-накрая. Бащата говореше египетски поносимо, но с тежък акцент. Наричаше се Амитаон. Допреди три седмици служил като прекупвач в Мемфис - търгувал с царевица, вино и кожи. Беше имал такъв успех, че чрез шпионите си в града дори аз бях чул за него. Хиксосите изгорили дома и склада му и го накарали да гледа как насилват жена му, и тя кървила до смърт.

Синът му беше на деветнадесет години. Наричаше се Икари- он. Понрави ми се незабавно. Беше висок и с едър кокал. Копа гъста, къдрава тъмна коса увенчаваше главата му, а лицето му грееше. Не беше съсипан и смазан от нещастията, какъвто изглежда, бе случаят с баща му.

- Разбира се, избягал си от Мемфис с крилата, които сам си си направил? - подразних го аз.

- Естествено - отвърна Икарион, - но стоях далеч от слънцето, господарю!

Той незабавно подхвана алюзията с името му, която използвах.

- Можеш ли да четеш и пишеш, Икарион?

- Да, господарю. Макар да не ми се удава така добре, кол- кото на сестра ми.

Обърнах се към сестра му, която стоеше зад двамата мъже в семейството, и огледах лицето и. Тя беше доста хубава, с дълга тъмна коса и с живо интелигентно лице, но не толкова красива, колкото която и да е от двете принцеси. Е, вярно, хубавиците като тях се броят на пръсти.

- Наричам се Локсия^17 и съм на петнадесет години - тя сякаш предусещаше въпросите ми. Беше на почти същата възраст като скъпата ми Техути. Египетският и беше съвършен, все едно и беше роден.

- Можеш ли да пишеш, Локсия?

- Да, Ваше благородие. Способна съм да го правя на всички три азбуки: йероглифи, пиктографско писмо и минойска ка- лиграфия.

- Тя върти счетоводството ми и пише цялата ми кореспонденция - вметна баща и Амитаон. - Много умно момиче е!

Попитах Локсия:

- Можеш ли да ме научиш да говоря минойски и да пиша с калиграфска азбука?

Тя се замисли за момент и след това отвърна:

- Може би, но това ще зависи от вашата способност, почитаеми Тайта. Минойският не е лесен език.

Забелязах, че използва пълното ми име и титла. Това ми подсказа, че наистина е толкова умна, колкото се хвалеше баща и. Подканих я:

- Изпробвай ме. Кажи нещо на минойски.

- Както желаете - прие момичето и произнесе дълга поредица фъфлещи и дразнещи слуха срички.

Повторих ги. Имам ухо на музикант за звуците - и инструментални, и словесни. Способен съм да повторя безпогрешно фразите и акцента на всяка човешка реч. В този случай нямах престава какво казвам, но го изрекох идеално. И тримата ме изгледаха стреснато и Локсия се изчерви от недоволство.

- Подиграваш ми се, господарю Тайта. Не ти трябва обучението ми. Говориш езика почти тъй добре, колкото и аз - обвини ме тя. - Къде си го учил?

Усмихнах се загадъчно и я оставих да се чуди.

Взех коне от полка на Хюи и още същия ден ние четиримата поехме на юг към Тива. Намерих удобна квартира за малкото семейство бегълци недалеч отвъд градските стени, в едно от малките селца на наскоро даденото ми имение Мехир.

Ежедневно прекарвах по няколко часа с Локсия, учех се да говоря и пиша на минойски. В течение на няколко кратки месеца и се наложи да признае, че не е останало на какво повече да ме научи.

- Ученикът е надминал учителката си. Смятам, че има много неща, на които да ме научиш, господарю Тайта.

Двете ми принцеси далеч не бяха толкова старателни или умели ученички като мен. В началото и двете упорстваха в твърдението си, че не желаят да имат нищо общо с такъв глупав и неприятен език като минойския. Нито пък имаха намерение да общуват на равни начала с минойска селянка с прост произход. Съобщиха ми, че са взели решението двете заедно и че то е абсолютно последно и необратимо и не бих могъл да сторя нищо, за да го променя. През цялото време говореше Техути, докато малката и сестра стоеше кротко и кимаше с глава.

Отидох да обсъдя въпроса с големия им брат, фараона Тамоз. Описах му нуждата ние, египтяните, да развием и използваме напъпилата ни връзка с Крит и че тя зависи в голяма степен от способността на двете момичета да комуникират с Върховния минос и придворните му. След това му изложих подробно плановете, които бях набелязал за сестрите му.

Фараонът прати да му доведат двете малки бунтовнички и проведе съвещание с тях. Завърши този едностранен разговор с толкова зловещи и убедителни заплахи, че дори аз започнах да се притеснявам да не ги изпълни. Оттам насетне принцесите изцяло промениха напълно твърдото си решение. Но в течение на следващите няколко дни ми се цупеха с обиграна настоятелност.

Недоволството им бързо бе забравено, когато обявих награда за ученичката, която покаже най-голям напредък за изминалата седмица според преценката на новата им учителка по езици - Локсия. Наградата неизменно беше много желано женско парцалче, което Амитаон ми намираше по базарите на града.

Скоро двете принцеси бяха в състояние да дърдорят, да спорят и да се изразяват свободно на говорим минойски и Лок- сия надмина себе си, като ги научи на куп думи и изрази, които подхождаха повече на кръчмите и бордеите на градските копто- ри, а не на изискани дами в двореца. В течение на следващите месеци тези три малки дяволици се забавляваха да ме шокират с подбраните си сквернословия.

Трите скоро се сдушиха толкова добре, че принцесите взеха Локсия да живее с тях в дворцовия харем.

Владението на имението Мехир ми осигуряваше извинение да се измъквам от двореца всеки път когато ми се прииска и да яздя свободен и необезпокояван из собствените си земи, обикновено в компанията на моите принцеси и тяхната любимка Локсия. Бях ги научил да яздят, обкрачвайки коня, което е забележително постижение за всеки египтянин, а още повече - за сестрите на фараона.

Освен това направих за трите момичета специални лъкове, които прецизно съобразих със силата им. След като се по- упражняваха с тях, те вече бяха в състояние да опъват тетивите до устните си и да вкарват две от три стрели в мишена, която съм поставил на разстояние сто стъпки. Поддържах жив ентусиазма им към този спорт, като раздавах награди и отделях особено голяма награда за най-добрата дама стрелец за деня.

Когато селяните ми сееха царевичните ниви, дивите птици политаха над нас на ята, за да откраднат семената. Плащах на момичетата щедра премия за всяко крилато, което сваляха със стрела. И трите бързо се превърнаха в забележителни стрелци, способни да улучват пернатите вредители високо в полет.

Ездата и стрелбата са умения, които знаех, че ще послужат много добре на момичетата в живота.

Наистина се радвах на времето, което успявах да прекарам с ученичките си, понеже щом се върнех в двореца, за пореден път попадах всецяло под властта на фараона. Почти не минаваше ден, без той да ме повика на среща поне веднъж, за да поиска да му помогна за разрешаването на проблем или да му дам съвета или пък мнението си. Научих се да не изпадам в недоумение, когато той отхвърли думите ми, а просто след известно време да ги съживя като негова собствена идея.

Един от другите проблеми, пред които се изправях по това време, беше как да се отърва от съкровището, което бях докарал на фараон Тамоз от минойската крепост Дамиета.

Фараонът гореше от нетърпение да започне да харчи сребро за добруването на поданиците си. Налагаше се да го сдържам да не плати дълговете на народа си със сребърни кюлчета, носещи клеймото на Върховния минос на Крит.

- Велики фараоне, ние и двамата много добре знаем, че миносът има шпиони във всеки град в любимия ни Египет - посочих му аз, - ще отнеме съвсем кратко време някой от тях да прати вест у дома, в Крит, и да му съобщи, че във всеки сук и таверна в Тива се препъват в сребърни кюлчета, носещи знака на критския бик!

- Нима ми казваш, че не трябва да харча плячката, която е прибрана в съкровищницата ми там, отсреща? - той вирна брадичка към бащината си гробница от отвъдната страна на Нил. - Понеже до безкрай ще се опасявам миносът да не научи за съществуването и?

Тонът му беше горчив, а изражението - гневно.

- Моля за прошката ти, египетски княже! Ти си баща на народа. Съкровището ти принадлежи и можеш да го използваш по своя воля. Ще трябва обаче да промениш вида му така, че никой жив човек, и особено пък Върховният минос, да не е в състояние да го разпознае.

- И как да постигна това, Тайта?

Не бях успял да умилостивя фараона кой знае колко. Но поне ме гледаше в лицето с изражение, което отново беше приятелско и заинтригувано.

- Трябва да разтрошим кюлчетата на много по-дребни части, всяка тежаща еднакво с другите - да речем по половин дебен^18. Всяко такова парче може да носи образа на благородния ви лик.

- Хммм... - промърмори той.

Знаех си, че ще му хареса идеята за негово изображение на късовете.

- И как ще ги наречем тези сребърни частици от самия мен, Тата?

- Фараонът несъмнено ще измисли подходящо име, но ми хрумна глупавата идея, че може да бъдат кръстени например сребърни меми.

Мемнон се усмихна със задоволство:

- Струва ми се много подходящо, Тата. А кой образ ще щамповаме на обратната страна на сребърния мем, от противоположната страна на лика ми?

- Естествено, фараонът ще го реши! - сведох глава и избегнах погледа му.

- Естествено, че аз ще го реша - съгласи се той, - но сигурно гориш от желание да дадеш предложение, оттук си личи!

Свих рамене:

- Били сме заедно от мига на рождението ви, Ваше величество...

- Да. Хор знае, че доста често съм слушал тази история от устата ти. Когато споменаваш, че първата ми воля е била да се изпикая върху теб, винаги ми се струва, че е трябвало да пиш- кам по-силно и по-дълго.

Престорих се, че не съм чул последната част от забележката му.

- Винаги съм бил зад гърба ти, верен и коленопрекло- нен. Изглежда ми логично да продължим тази традиция... - замлъкнах, но той ми даде знак да довърша мисълта си.

- Продължавай! Въпреки че вече виждам в коя посока сме се насочили.

- Може би - и го казвам с цялата си скромност, - може би фараонът ще счете за редно да нареди образът на сакатия сокол да украси задната страна на сребърния му мем.

Фараонът избухна в звучен смях.

- Никога не си ме подвеждал, Тата. Всичко си обмислил от самото начало!

Сакатият сокол със счупено крило е моят личен йероглиф.

Под пряк надзор на фараона и при условията на голяма секретност устроих монетен двор в границите на гробницата на Мамоз с цел изработката на тези монети. „Монета“ беше нова дума, която измислих, за да опиша сребърните късове. Фараонът я прие, без да спори.

Тези монети бяха поредното ми постижение, което се оказа изключителен начин за подхранване на напредъка и разцвета на любимия ни Египет. Днес гладко функциониращата монетна система е съществен инструмент на правителството и търговията. Тя е един от моите дарове за родния Египет и сред важните принципни причини да сме винаги най-великата нация от всички. Макар че оттогава насам и други народи са ни имитирали, сребърният мем днес е монетата, която се разпознава и приема с радост във всяка страна по света.

С малко подкана от моя страна, фараонът промени името на гробницата на баща си на Фараонов монетен двор, с което премахна вредното петно на смъртта и задгробния полъх над мястото. След като извърши това, ме назначи за управител на тази институция, с което увеличи сериозно моите задължения и отговорности. Когато дългът зове обаче, аз никога не се оплаквам.

Едно от първите ми решения в новата роля на управител беше да назнача Зарас за нов Пазител на Фараоновия монетен двор и съкровищница. Убедих фараона да му връчи командването на отряд гвардейци, които да му помагат в изпълнението на тези задължения. Разбира се, това постави Зарас изцяло под моя власт.

Откакто принцеса Техути беше изпълнила плана си да го принуди да разгледа диамантения и пръстен и по този начин ясно беше демонстрирала намеренията си пред мен, много внимавах да държа Зарас изолиран на западния бряг на Нил. Знаех, че когато моята любимка си науми някакъв конкретен метод на действие, става извънредно трудно, та дори невъзможно, да бъде разубедена и отклонена от него.

Сещах се само за един начин да прекъсна всякакви връзки между тях двамата със Зарас и той беше да успея да изпълня предопределената и предварително съдба. Очевидно това беше тя да стане царица и да съпровожда най-силната военна фигура в света, не да е играчка и лагерна кукла за някакъв си прост войник, колкото и мил и дружелюбен да е той.

Един от малкото факти, със сигурност известни ми за загадъчния Върховен минос, беше страстта му към красиви жени с царска кръв. За да съм напълно честен, дори това не беше доказан факт. Представляваше просто слух, който чрез често повторение се беше превърнал в установена същина.

Въпреки това бях уверен, че тази сенчеста, но всемогъща фигура ще сметне и двете ми малки принцеси за неустоими и че чрез тях ще съм способен да манипулирам минойците според волята си и за по-великото добро на любимия си Египет. Утешавах се, че Техути не може да се надява на по-голяма чест и по-велик дълг от тези да седне на трона и да спаси родните си земи от варварите. Когато тя осъзнае това, бързо ще остави настрана тривиалното си увлечение по Зарас.

Но междувременно щеше да се наложи да държа този достоен младеж прикован към Фараоновия монетен двор, с малки или никакви възможности да пресича реката - за да не души около харема на фараона като куче с нахлула в ноздрите му миризма на малка разгонена кучка.

До този момент всички - включително фараонът и ние, членовете на неговия Държавен съвет - следяхме с голямо внимание нажежаващия се конфликт между Върховния минос и хиксоския цар Гораб. И бяхме направили всичко по силите си да увеличим тяхната враждебност един към друг. За нещастие, то не беше кой знае колко. Крит се намираше много далеч и ние нямахме конфликт с владетеля му.

Докато изчаквахме да дойде моментът да задействам плана си за Техути и Беката, се захванах да науча каквото мога за Крит и Върховния минос. Това беше моментът, когато и Ами- таон, и дъщеря му Локсия се оказаха безценни за мен с информацията за тази островна държава, нейната история и население, за ресурсите и най-вече за управниците и.

Използвам множественото число „управници“ съзнателно, защото излезе, че Крит има цели четирима царе. Върховният минос, както титлата му подсказва, властва над тримата други по-нисши повелители. Те живеят в отделни дворци, които са свързани с големия палат в Кносос с пътища, величествено павирани с мраморни плочи. В Египет ние бихме ги нарекли сатрапи или управители, но не и царе.

Когато го разпитах по-подробно, научих, че Амитаон е бил роден в малко селце само на три левги от стените на Кносос, цитаделата на Върховния минос. Баща му бил офицер от двореца и като дете Амитаон е бил свидетел на много от фестивалите и процесиите на миноса. Беше първият човек, с когото говорех лично и който наистина е зървал с очите си управника.

Според Амитаон той бил величествена и царствена личност, винаги маскиран при появите си пред народа. Маската, която носел, била с формата на бича глава, изработена от чисто сребро. Никой от поданиците му не бил виждал лицето му.

- Той е безсмъртен - заяви Амитаон. - Управлява още от рождението на народа, тънещо в мъглите на времето.

Кимнах мъдро, но ми хрумна, че ако никой от поданиците никога не е виждал лицето му, то как биха могли да знаят, че през цялото време ги управлява един и същ човек? На мен ми се струваше по-вероятно, когато безсмъртният Върховен ми- нос умира, неговият наследник просто да надява сребърната бича маска и да се възкачва на свой ред на престола.

- Той има сто съпруги - продължи Амитаон и ме погледна с очакването да ме впечатли. Придадох си изумено изражение. - Върховният минос получава съпруги от всички други царе в градовете държави по островите, с които е обсипано Егейско море. Изпращат му ги като един вид данък четири пъти годишно, на фестивалите, с които се отбелязват смените на сезоните.

- Колко васални царе има този Върховен минос, Амитаон?

- Той е могъщ монарх. Има всичко на всичко двадесет и шест васала, господарю - довери ми критянинът, - включително тримата на самия остров Крит.

- И по колко жени му пращат те?

- Ежегодно всеки васален цар му предоставя по седем съпруги.

- Това дава сбор от сто осемдесет и две всяка година. Съгласен ли си със сметката ми, Амитаоне?

Гледах го как брои на пръсти и накрая кима.

- Вярно говорите, господарю.

- Тогава как ще ми обясниш, че броят на съпругите му си остава една стотица, както ме увери първоначално?

- Не съм сигурен, господарю. Така ми е казал още баща ми, когато бях дете...

Търговецът видимо се обърка и предпочетох да сменя темата, за да облекча смущението му.

Амитаон ми беше значително по-полезен при описанието на топографията на остров Крит и неговото население. Бях натрупал прилично количество „точни“ карти на острова, които обаче силно се различаваха една от друга. Миноецът ги прегледа заедно с мен, като старателно поправяше естеството и подробностите, и в края на краищата ги обединихме в една основна карта, за която той гарантираше, че съответства на истината. Тя изобразяваше всичките градове и села, пристанищата и котвените рейдове, пътищата и проходите през критските планински вериги.

Благодарение на семейните си връзки Амитаон беше в състояние да ме снабди и с достоверни цифри, що се отнася до минойските армия и флот.

Научих, че бъдещите ни съюзници разполагат с твърде прилична пехота. Тя обаче беше съставена предимно от наемници, мобилизирани сред другите елински острови и сред ме- дите и ариите от Източна Азия. Поради планинския характер на самия Крит, както Амитаон ми обясни, самите минойци не притежавали много колесници в сравнение с хиксосите или с нашия любим фараон.

Изглеждаше, че Върховният минос компенсира това със силата на флота си, който далеч превъзхождаше всеки друг в Средно море. Амитаон беше в състояние да ми даде само приблизителна оценка за броя и вида на корабите, които влизаха в състава му.

Цитира ми толкова големи цифри, че не ми оставаше друго, освен да предположа, че са преувеличени. Счетох, че ако греша и казаното от критянина е вярно, то тогава Върховният минос наистина е могъщ владетел.

Въоръжен с цялата тази информация, най-сетне прецених, че е настъпило време египтяните да се намесят дейно на страната на Крит във войната между минойците и хиксосите и че може би ще сме в състояние да упражним критичния натиск, нужен да се довърши варварският Хиксос и да го изтласкаме от родните си земи.

Ние с Атон сравнихме цялата информация и разузнавателните сведения, които бяхме получили от агентите си, и той остана впечатлен от мащаба на сборното ми проучване, което се оказа много по-голямо от неговото, но аз не омаловажих и собствените му усилия.

След продължително обсъждане се споразумяхме, че най- приемливият план е да наченем приятелски увертюри със самите минойци и да работим за съюз с тях, което ще направи нашите две нации най-високопоставените народи на земята - мощ, която хиксосите никога не биха се и надявали да предизвикат.

Точно в този момент, поради прилива на ентусиазма си, допуснах грешка. Казах на Атон:

- Помня, че по времето преди хиксоското нашествие в Египет ние винаги поддържахме напрегната, но взаимоизгод- на връзка с Крит. Нашествието на хиксосите в Горен Египет

обаче изолира нашата южна част от страната. Това направи почти невъзможно да продължим и връзката ни с Крит. Двете ни страни се разделиха - разминаха се поради бездната, която хиксосите бяха отворили помежду ни.

Атон ме слушаше с изражение на почуда, което постепенно озаряваше пълничкото му лице. Когато спрях, за да изслушам отговора му, той продължи да ме зяпа в настъпилата тишина. Почувствах се задължен да го притисна:

- Е, какво е мнението ти, Атоне? Планът ми не ти ли допада?

Той не отвърна на въпроса ми, а се върна рязко към онова, което бях споменал в самото начало:

- Нима те чух правилно, Тайта? Да не би да каза, че наистина помниш времената преди хиксоското нашествие в земите ни?

Обикновено пазя в дълбока тайна възрастта си. Дори онези като Атон, които ме познават добре, ме приемат за няколко десетилетия по-млад, отколкото съм всъщност. Ако им кажа вярното число, ще ме помислят за луд в най-добрия случай или за лъжец в по-лошия. Хиксоското нашествие се е случило преди близо деветдесет години и да, аз го помня добре. Но сега трябваше да прикрия грешката си.

Засмях се пренебрежително:

- Ти пък веднага се хвана за думите ми! Имах предвид прочетеното и чутото, свързано с времената отпреди хиксоско- то нашествие, когато Египет е бил в приятелски отношения с Крит... - След това побързах да продължа: - Ако се опитаме да възстановим тези приятелски отношения и да сключим ново споразумение за взаимна защита между нашите две страни, ще бъде извънредно трудно да го сторим пряко. Не си ли съгласен, Атоне?

Той не ми отговори веднага. На лицето му все още беше изписано онова странно изражение и видях очите му да се стрелкат по шията ми и към дланите ми, положени на кедровото писалище пред мен. Атон знае, също като мен, че разрушителните белези на времето са най-добре видими по тези части на човешкото тяло.

Аз обаче съм изключение. Кожата, която покрива цялото ми тяло, е гладка и непокътната като на хлапе, по чиято брадичка още не са порасли косми. Каквито и доказателства за истинската ми възраст да търсеше там, Атон не успя да ги открие. Така че кимна замислено и съсредоточи отново цялото си внимание върху темата, която бях повдигнал.

- Разбира се, това, което казваш за настоящото положение е истина, Тайта. Би било почти невъзможно да се установи пряка връзка с миноса. Ти съвсем правилно очерта проблема. Кажи ми сега какво мислиш, че е решението му... - той смекчи предизвикателството си с мекия тон на гласа си.

- Знаеш, разбира се, че Върховният минос поддържа дипломатическа мисия в двора на цар Нимрод от Акад и Шумер в столичния му град Вавилон.

- Разбира се - съгласи се Атон. - Но дори ако пратим посланик във Вавилон, за да установи контакт с критския посланик, това ще представлява пътешествие по-опасно от онова, което предприе, за да нападнеш крепостта Дамиета.

- Вярно е, Атоне, градът е поне два пъти по-далеч и определено пътят е по-опасен и несигурен. Нашият посланик ще трябва да пътува на изток до бреговете на Червено море. След това ще се наложи да прекоси не само морето, но и обширната и враждебна Арабска пустиня, която се намира отвъд него. Това са земи, забравени от всички благосклонни богове и населени само от враждебните бедуински племена и всички главорези и изгнаници, избегнали някога правосъдието. Разстоянието от Тива до Вавилон надхвърля хиляда и петстотин левги, но и това няма да е краят на пътуването.

- Че защо да не е, Тайта? Стори ми се, съгласни сме, че миносът държи посланик във Вавилон...

- Да, така е, но този дипломат няма да има силата или властта да преговаря за съюз между Крит и Египет. Той ще бъде длъжен да прати нашия куриер с неговото послание в двора на Върховния минос в Крит. Нашият човек ще бъде принуден да си намери кораб в пристанището Тир или в онова на име Сидон, в най-далечния източен край на Средно море. След като се договори за пътуването с капитана на кораба, ще бъде принуден да преплава с него през половината дължина на Средно море, избягвайки зимните бури и вниманието на пиратите и хиксоските военни галери, за да стигне до Върховния минос и неговата цитадела в Кносос на остров Крит.

- Колко време според теб ще отнеме подобно пътуване, Тайта?

- Най-малко ще продължи година, ако посланикът извади късмет и ако боговете са благосклонни към него, и два пъти повече, ако не са.

- Много неща могат да се променят за две години - промърмори Атон.

- И това отново няма да е краят - посочих, - понеже след като Върховният минос проучи съобщението на фараона и го обсъди със съвета си, техният отговор ще трябва да бъде пренесен обратно до Тива по същия път. Общото пътуване може да отнеме като цяло три или дори четири години.

- Не! - възкликна решително Атон. - Не можем да си позволим да чакаме толкова време. Дотогава цар Гораб може да доведе в Тива сто хиляди от кръвожадните си разбойници. Трябва да има някакво друго решение!

- Сигурен съм, че си прав, мили ми Атоне. Какво си намислил? - прехвърлих му обратно задачата. Понякога се изтощава дори и моето търпение да захранвам с идеи хората около мен, на час по лъжичка, сякаш са мои бебенца.

- Не съм имал възможност да умувам по задачата колкото теб. Може би ти вече си стигнал до някакво решение?

Атон ми се усмихна благосклонно и аз, разбира се, се поддадох на умилкването му. Често си мисля, че съм твърде снизходителен с онези, чийто ум не е така остър като моя. Великият Хор знае добре колко малко благодарност получавам за отстъпките си.

- А какво ще кажеш, ако египетският посланик, назначен от фараона, води толкова силен военен ескорт, че може да пътува безопасно и бързо през Червено море и пустинята отвъд, без страх от бандити или бедуини? Ами ако този посланик получи достатъчно сребро да наеме кораб в Тир - кораб толкова голям и бърз, че да надбяга или премаже всеки пират или хиксоска бойна галера?

- Оха! - Очите на Атон блеснаха.

- Ами ако този прекрасен кораб плава право до Кносос на Крит? Ако този посланик носи дарове, каквито Върховният ми- нос най-много харесва и цени? - Наклоних глава на една страна и многозначително присвих очи срещу приятеля си. - Имаш ли представа какви дарове миносът би счел за най-приемливи?

- Така смятам, стар лисугер такъв! - засмя се Атон. - Ако е истина всичко, което съм чувал, то миносът има толкова як чифт тестиси, че си го наваксва по няколко пъти за всички онези като нас с теб, дето са лишени от тях. Неутолим е апетитът му за онези блага, за които нас особено не ни е грижа.

Посмях се пресилено заедно с него, макар че не намирам моя физически недостатък за особено забавен.

- Кажи ми обаче, Тайта, какво ще спечелим с всичко това? Как ще ни помогне да организираме офанзивата срещу легионите на цар Гораб? Командването на египетската армия все така ще зависи от фараона в Тива. Всяка от заповедите му ще трябва да бъде предавана през дългите разстояния, които с теб вече обсъдихме и които ожалихме.

- Отново поставяш пръст право на възела на проблема - похвалих аз шамбелана. - Помислил съм и по този въпрос обаче. Ако посланикът на фараона носи печата с държавния ястреб, ще може да взема решения за бойните действия в съгласие с миноса и неговите съветници на Крит, без да се налага тази постоянна размяна на мнения. Бързите реакции при променящите се обстоятелства много често печелят битките.

Атон заклати глава толкова яростно, че бузите му запля- скаха като криле на пеликан.

- Никога! Фараонът никога няма да предаде командването на армиите си и да прехвърли воденето на война на някого, на когото не се доверява изцяло!

- Именно, Атоне! Вярваш ли, че в Египет няма човек, на когото фараон Тамоз да не вярва изцяло?

- Не, не вярвам, че... - Атон замлъкна и потресен се втренчи в мен. - Себе си ли имаш предвид, Тайта? Нима те чух да предлагаш под властта на ястребовия печат да ти се прехвърли изцяло командването на северния фронт на египетската армия? Та ти не си войник, Тайта! Какво знаеш за воденето на война?

- Ако не си чел свитъците ми, озаглавени „Изкуството на войната“, тогава подлагам на съмнение правото ти да ме съдиш по тази тема. Всеки кандидат за постъпване във военния колеж е длъжен да изучава моя труд, за да се яви на изпит.

- Признавам, че никога не съм те чел. Знаменитите ти свитъци са твърде многословни и са по тема, която не привлича особено интереса ми, тъй като е слабо вероятно някога да командвам легион - призна Атон. - Но онова, което имах предвид, е, че писането на свитък не е същото като вземането на решение в разгара на битката. Какво пряко и практическо знание имаш за командването на армия?

- Бедни ми Атоне, толкова малко знаеш за мен! - изрекох със съжалителен тон. - Може просто да спомена, преди да приключим с темата, че съм автор на първите колесници за нашата армия и че лично аз седях на капрата на онази, понесла фараон Тамоз в битката за Тива. Фараонът разчиташе на мен да го съветвам при вземането на незабавни решения в разгара на боя. Участието ми в битката беше такова, че след като грабнахме победата, той ме награди с медал за доблест и почетен златен знак. Фараонът ми довери живота си в онзи ден! Нищо чудно да реши да го стори отново.

- Не знаех тези подробности, Тайта. Прости ми за предразсъдъците, стари приятелю. Ти си човек с много лица!

От време на време считам за нужно да напомня на Атон къде му е мястото и на кое стъпало се намира в реда на нещата.

Смятам обаче сътрудничеството му за много полезно по отношение подготовката на заповедта, която фараон Тамоз трябваше да подпише за мисията в Крит. Бъде ли насочен в правилната посока, Атон има добро око за детайлите.

Фараонът не отхвърли способностите ми с такава готовност като Атон, особено предвид успехите, на които тъй наскоро се бях насладил при крепостта Дамиета. Той беше благосклонно настроен да отдели на плановете ми да се свържа с миноса цялото си внимание и да ги обмисли. Прекара с мен два пълни дни в обяснения по всяка подробност, търсейки недостатъци в замисъла ми и гледни точки, които бих могъл да съм пропуснал. В края на този период заключи просто:

- Не виждам очевидни недостатъци в кроежите ти, Тайта. Възможно е обаче комондор Кратас и генералите му да имат някои възражения.

В присъствието на фараона и пълния състав на съвета изложих плановете си пред комондор Кратас. Той скочи на крака и затрополи из залата на съвета, а лицето му бе станало пур- пурночервено от гняв, докато ме слушаше. Неведнъж разклати пръст под носа ми и удряше с огромните си космати юмруци по масата на съвета, докато с крясъци изразяваше недоволството си и провъзгласяваше предчувствията си за провал пред всички богове - и добри, и зли. Кратас е негодник по душа и има маниерите на простак. Но е чудесен боец, ако и да не е велик войник.

Оставих го да си излива душата, докато собственият му глас не издрезгавя и не изхаби всички клетви, изрази и проклятия в богатия си речник и накрая не остана да зяпа с отворена уста, изгубил дар слово като риба, която току-що е извадена от реката. След това се намесих с мек и разумен тон:

- Има едно нещо, което пропуснах да спомена, Ваше бла- городие. Ще се наложи да взема Хюи и Ремрем с мен на Крит. Сигурен съм, че ще успеете да намерите адекватна замяна и за двама им сред хората си.

Кратас ме зяпна в безмълвен ужас и след това внезапно избухна в смях. Веселието му начена като колеблив и приглушен кикот и после нарасна по мощ, докато изпълни залата по- шумно и от проклятията му, огласяли я преди малко. Краката му явно бяха омекнали от смях - до точката, в която не бяха в състояние да крепят голямата му тежест. Той се олюля зад- нешком и се стовари в креслото си. Бедната мебел бе специално проектирана да понася тежестта му и пътуваше навсякъде с него. Но сега сглобките и изпукаха в протест срещу напъна и краката и поддадоха почти до счупване.

Генералът спря да се смее почти толкова внезапно, колкото и поде, вдигна полите на туниката си с две ръце да избърше сълзите на смеха от лицето си и в процеса разголи обемното си мъжество. След това спусна полите около коленете си и се обърна към фараона с обичайния си разговорен тон:

- Ваше Величество, когато човек отрезвее, планът на Тай- та, изглежда, си има някои достойнства. Само той би могъл да го намисли и само той би имал топките да го изложи пред съвета... - Кратас стисна челото си в подигравателен размисъл. - Простете ми, господа, май съм избрал неподходяща метафора! - Той го каза сериозно, но след това избухна отново в пристъп на смях.

- Мога ли да приема това за разрешение Хюи и Ремрем да ме съпроводят на Крит? - Съумях да запазя неутралното си изражение въпреки нещастната му алюзия за липсващите ми достойнства.

- Вземай ги, Тайта! Твоите щения за бойна слава заслужават да бъдат възнаградени. Давам ти благословията си да отмъкнеш двама от най-добрите ми бойци. Може би те ще успеят да те спасят от теб самия, с топки или без, макар сериозно да се съмнявам някой да е способен да го стори.

От начало до край подготовката на пътуването до Вавилон отне почти два месеца.

Най-голямата ми грижа бяха безопасността и удобството на принцесите и тяхната свита. Те имаха нужда от осемдесет и три робини и слуги, които да се грижат за техните основни потребности. Групата включваше готвачи, кухненска прислуга, камериерки, гардеробиерки, гримьорки, фризьорки, масажистки, музиканти и други люде на изкуствата. Освен това момичетата настояха да вземат със себе си гадателка и три жрици на Хатор, богинята на радостта, любовта и майчинството, които да се грижат за духовните им нужди. Въпреки съветите ми техният голям брат - фараонът, задоволяваше ексцентричните им желания и не им отказваше нищо.

Съкровищницата на фараона беше препълнена и той изливаше монетите си, без да се стиска и за една от тях. Според мен след многото години принудителна бедност след качването си на трона сега той се наслаждаваше на тази дива екстравагант- ност повече дори от своите сестри.

Това окуражи момичетата ми да решат, че се нуждаят също и от гледачи за разнообразните си домашни котки, маймунки и птички, ловни кучета и соколи, понеже вземаха всичките със себе си. Те бяха повече и от конярите и чирачетата, от които се нуждаехме, за да се грижат за двадесетте коня, които принцесите си бяха избрали от конюшните на фараона.

От моя гледна точка беше жизненоважно момичетата да са превъзходно облечени и да изглеждат възможно най-добре, когато се озовем на Крит, под внимателния поглед на Върховния минос и неговата свита. Фараонът се съгласи с мен и най- добрите шивачки в Египет получиха задачата да кроят и шият за величествените гардероби, които бях измислил за всяка от принцесите.

Ние с момичетата обикаляхме магазинчетата в суковете на Тива и успяхме да съберем няколко големи шкафа с ослепителна бижутерия, възможно най-доброто, с което да омаят миноса и заедно с министрите му да го впечатлят и да му представят богатството и важността на държавата ни. Седмица преди определената за напускане на Тива дата Техути и Беката се издокараха в цялата тази прелест и я показаха на двама ни фараона, за да се възхитим и да дадем одобрението си. Бях доволен, че никой мъж - било той цар или простосмъртен - няма да успее да устои на тяхната красота.

На този етап и двете момичета вече почти бяха изпаднали в истерия от възбуда покрай подготовката и от описанията, които Локсия им беше дала за остров Крит. Те не бяха виждали морето досега, нито бяха плавали по него. Не бяха съзирали високи планини, нито пък гъсти гори и дървета. Не им бяха попадали пред очите планини, бълващи дим и пламъци. През повечето нощи ни държаха будни с Локсия, разпитваха ни и изискваха подробни описания на тези чудеса.

И по време на последните дни и нощи Фараоновият монетен двор на западния бряг работеше с пълна пара, като превръщаше стотици от големите критски кюлчета в цели каруци сребърни меми - монети, които щяха да покрият разходите по пътуването и да ни изхранват, докато се намираме на Крит и в другите чужди земи, които щяхме да посетим по пътя си.

Военният ескорт, който щеше да съпровожда кервана ни чак до Вавилон, беше съставен от два конни отряда от „Сините крокодили“. Те бяха най-известният полк в египетската армия. Фараонът беше облякъл всеки от войниците в новоиз- кована пълна броня, с шлем с гребен, кираса и ръкавици. За всеки имаше нов извит боен лък, копие, меч и щит. Цената на изработката на всички тези оръжия и брони надхвърляше две хиляди дебена сребро. Техният величествен вид обаче трябваше да впечатли всички, които ги видеха.

- Това е нищожна цена за плащане, щом от нея зависи оцеляването на любимия ни Египет - сви рамене фараонът, когато го осведомих за стойността на начинанието. - Не е хубаво да ми се оплакваш точно сега. Цялата идея беше твоя, Тайта!

Нямаше как да споря с него.

Подготовката за пътуването вървеше толкова гладко, че трябваше да се досетя, че няма да продължи по същия начин, особено в случай че принцеса Техути е замесена сериозно в цялата работа, както се беше постарала да стане.

Бях планирал да напуснем Тива в последния ден на месец епифи, който винаги е бил късметлийски за мен. Когато обаче занесох на моята любима гадателка по изпражнения прясно гърне с отходните ми продукти, тя огледа приношението ми и след това ме предупреди, че датата, която съм избрал, е неподходяща и трябва да я избягвам извънредно внимателно.

Посъветва ме да отложа началото на пътуването за първия ден на мезори. Винаги съм смятал нейните предсказания за достоверни. Така че неохотно приех този съвет и изпратих предупреждение за отлагането на заминаването ни до всички, които трябваше да съпровождат кервана, включително и до принцесите.

След няма и час и двете нахлуха в дворцовите ми покои като буря, без покана или предупреждение. Техути водеше нашествието, но както винаги Беката решително подкрепяше по- голямата си сестра.

- Ама ти обеща, Тата! Как може да си толкова жесток и да развалиш цялото удоволствие, Тата? Та ние от цяла вечност очакваме това пътуване с нетърпение! Не ни ли обичаш вече?

Не съм слабак - в повечето случаи успявам да упражня желязната си воля, но не и срещу принцесите ми. Когато ме нападнат задружно, никой мъж не смее да им се противопостави - дори и аз.

На следващата сутрин, по ранина, прекосих Нил и препуснах по канала към Фараоновия монетен двор. Отивах там да предупредя Зарас за променената дата на заминаването ни, както настояха принцесите ми, и да се уверя, че преди да заминем, ще успее да достави последните десет торби със сребърни меми в съкровищницата на фараона в двореца.

С нас щяхме да носим сребро, което надхвърляше десет лаки - достатъчно да се построи флота от военни кораби и да се плати на цяла армия наемници. Все още хранех съмнения относно пренебрегването на съвета на гадателката ми и поставянето на голямо съкровище в опасност.

Когато влязох във Фараоновия монетен двор, там беше горещо и шумно като в ковачница. Огньовете на цеховете ревяха и дрънченето на чуковете ме оглуши.

Зърнах Зарас на отсрещната страна на работилницата. Беше се съблякъл по туника и размахваше бронзов чук, който вдигаше високо над главата си. Мускулестите му ръце бяха лъснали от пот, а потта се стичаше по бузите му и капеше от брадичката му. За младежа беше типично да не се сдържа да стои настрани, докато има работа за вършене. Въпреки високия си военен ранг се беше хвърлил чистосърдечно в черната работа по сеченето на монети.

Представляваше същинска наслада за окото. Не бях го виждал от няколко седмици и почти бях забравил колко близък ми беше станал по време на съвместната ни експедиция до Да- миета. Дори усетих остро пробождане на съжаление, че не смея да го взема за своя дясна ръка на дългото пътуване, което ни предстоеше до Вавилон и Кносос.

Зарас сигурно усети погледа ми върху себе си. Вдигна очи и ме забеляза. Захвърли чука, който иззвънтя на каменния под и с разтворени ръце ми се ухили през дима и пламъците на ковачницата.

Въпреки приятелството ни бях изненадан от топлотата, с която ме приветства и закрачи да ме посрещне.

- Мислех, че си ме забравил и си ме оставил тук да изгния, но трябваше да се досетя, че не е така! Човек като теб никога не оставя приятел! Лъснал съм бронята си и съм наточил меча си. Готов съм да потегля с теб, щом дадеш заповед за тръгване!

Бях изненадан и имах нужда от целия си самоконтрол, за да не избълвам отрицанието си или някаква друга грубост, с която да разкрия изумлението си.

- Не очаквах друго от теб - уверих Зарас и можех само да се надявам, че усмивката ми е убедителна. - Но откъде знаеше, че... - оставих думите многозначително недоизречени, преди да разкрия факта, че нямам и най-смътна представа за какво ми говори той.

- Тъкмо тази сутрин ординарец от военния съвет ми донесе заповедта. Но разбира се, знаех, че ще ме потърсиш! - Младежът се засмя отново и ме подсети колко приятен и искрен е смехът му. - Нямам друг високопоставен приятел!

- Чий печат беше на тази заповед, Зарас?

- Колебая се да изрека името на глас, но... - той се озърна потайно, преди да бръкне в кесията, която висеше на бедрото му, и извади малък свитък папирус, разгърна го грижливо и с голямо уважение ми го предаде.

Стреснах се като познах държавния знак, с който бе запечатан свитъкът.

- Фараонът? - Останах изумен, че фараонът лично ще се захване с подобен тривиален въпрос.

- Лично той - Зарас гледаше сериозно, докато разгъвах свитъка.

Заповедта беше кратка и еднозначна:

Незабавно се постави под прякото командване на почитаемия Тайта. Той ще издаде следващите команди, на които ще се подчиняваш без въпроси, под страх от смъртна заплаха.

- Къде отиваме, Тайта? - Зарас снижи глас до заговорниче- ски шепот. - И какво ще правим, когато най-сетне стигнем там? Сигурен съм, че ще има боеве. Прав ли съм?

- Ще отговоря на въпроса ти, когато настъпи подходящият за това момент. Точно сега не мога да ти кажа нищо повече! - Поклатих упорито глава. - Но стой в готовност!

Той ми отдаде чест със свит юмрук, но макар че успя да потуши усмивката си, очите му блестяха.

Съвсем автоматично се оправих с въпроса за монетите, който бях дошъл да обсъдя с него, и след това забързах към двореца. Отчаяно исках да говоря с фараона и да го накарам да оттегли заповедта си до Зарас - не мога обаче да нахлуя при господаря си необявен или непоканен. Има си стриктен държавен протокол, който следва да бъде спазван, ако човек иска да получи аудиенция.

Отидох направо в приемната на покоите на повелителя ми, където няколко дузини от писарите на господаря седяха с кръстосани крака пред дъските си и усърдно въртяха четките, съставяйки неговите съобщения и заповеди. Главният писар ме позна веднага и побърза да ме посрещне. Но не можеше да ми помогне.

- Фараонът напусна двореца призори тази сутрин. Не остави вест кога ще се върне. Убеден съм, че ако беше тук, щеше да те приеме. Може би ще пожелаеш да изчакаш завръщането му, господарю Тайта?

Канех се да откажа това предложение, когато внезапно чух невъзможните да се сбъркат господарски рогове да отекват в коридорите на властта. Фараонът влезе в приемната, следван от орляк чиновници и благородници. Веднага щом ме видя, той се извърна настрани и удари с длан по рамото ми.

- Радвам се, че си тук. Отново си предвидил желанията ми, Тайта! Тъкмо се канех да пратя да те повикат. Ела с мен!

Все още с ръка на рамото ми, той ме въведе по-навътре в покоите си и незабавно ме въвлече в обсъждане на множество сложни теми. След това ме освободи също тъй внезапно, както беше ме приветствал, и прехвърли вниманието си върху свитъците, които бяха разтворени на ниска масичка пред него.

- Моля за още един миг от времето ти, Мем!

Той вдигна глава и се озъби въпросително срещу мен.

- Въпросът е за капитан Зарас и неговите заповеди...

- Кой? - Фараонът ме погледна неразбиращо. - Какви заповеди?

- Зарас. Капитан Зарас, който дойде с мен в Дамиета.

- А, този младеж ли! - Лицето на господаря ми се проясни. - Да, ти искаше да те съпроводи и на мисията в Крит. Не разбрах защо ти е нужно разрешението ми да го назначиш и защо не считаш за необходимо да ми го кажеш лично. Не ти е присъщо да молиш сестра ми да ти посредничи... - той сведе очи към свитъците си. - Тъй или иначе изпълнил съм молбата ти и се надявам да си доволен, Тата?

Разбира се, че си имах подозрения кой стои в дъното на тази работа, но бях подценил хитростта и дяволията на принцесата ми. За първи път и се случваше да се намесва директно в делата на военната командна верига. Налагаше ми се да взема много бързо решение - да капитулирам тайно или да се изправя пред принудителен сблъсък с принцеса Техути, която никога не бе изпитвала угризения да използва цялата си превъзхождаща царска мощ и всички други способи, за да постигне каквото си е наумила. Сведох глава и се примирих с неизбежното:

- Вие сте великолепен, господарю на Египет, и съм ви пре- благодарен!

Щом цялата ни подготовка завърши и керванът ни се приготви да напусне Тива, изисках от шамбелана Атон да пусне пощенски гълъб. Тази птица беше излюпена в птичарник, поддържан от египетския посланик във Вавилон, и знаеше къде се намира гнездото и. В съобщението, което птицата носеше, молех нашия посланик да информира цар Нимрод от Акад и Шумер, че прицесите наследнички потеглят на дипломатическа мисия и фараон Тамоз ще бъде извънредно благодарен, ако Негово Величество цар Нимрод осигури сърдечно посрещане на царствените дами.

Четири дни по-късно в гълъбарника на фараона на Тива пристигна друг гълъб, извършил обратния преход от Вавилон, с вест от цар Нимрод, предадена чрез египетския посланик в онзи град.

Царят потвърждаваше участието си в съюза между двата ни народа и изразяваше задоволството си от перспективата да приветства цветята на египетската държава в своя дворец, където се надяваше, че ще се насладят на неговото гостоприемство по време на продължително посещение.

Веднага щом получихме това съобщение, пратих Зарас да язди пред кервана с благородните принцеси, начело на голям военен отряд, с който да прочисти пътя, водещ от Тива към близките брегове на Червено море. За свое извинение използвах необходимостта да се убедим, че в засада по маршрута ни няма барикади или залегнали разбойници. Истинският ми мотив беше да го държа далеч от погледа на скъпата ми Техути.

Не съм сигурен как принцесата научи за моя опит да я заобиколя. Тя си има шпиони навсякъде и харемът на фараона е същински врящ казан от интриги и люпилня за слухове.

Същата сутрин бях дал на Зарас заповедите да поеме командването на авангарда и сега седях в градината си до басейна с рибките, наслаждавайки се на чаша вино, с което обичам да посрещам спускането на нощта и да празнувам отминаването на деня с всичките му постижения и успехи и от време на време - провали. Принцесата изникна зад мен тиха като сянка и закри очите ми с прохладните си гладки ръце, а в ухото ми прошепна:

- Познай кой е!

- Нямам представа кой би могъл да е, Ваше царско Височество!

- О! Сигурно си погледнал! - възмути се тя и се настани в скута ми. Преметна ръце около шията ми и ме прегърна. - Толкова много те обичам, скъпи ми Тата! Ще сторя всичко, което поискаш от мен. Ти ще сториш ли всичко, което поискам от теб?

- Разбира се, Ваше царско Височество. Ще сторя всичко, което не представлява заплаха за безопасността ти и не се противопоставя на сигурността и интересите на любимия ни Египет.

- Никога не бих пожелала подобно нещо от теб! - Принцесата видимо се ужаси от това ми обвинение. - Обаче пътуването ни през ужасната пустиня до Шумер и Акад ще бъде дълго. Ние със сестра ми несъмнено ще се отегчим и ще закопнеем за развлечения. Ще бъде прекрасно, ако ни придружава бард, способен да ни пее и да рецитира поезията си.

- Това ли е причината да помолиш брат си, фараона Тамоз, да присъедини капитан Зарас към кервана, който ще ни отведе във Вавилон?

- Капитан Зарас! - възкликна Техути и от изумление широко ококори очи. - Нима той идва с нас? Не е ли прекрасно! Той е талантлив поет и има такъв прекрасен глас. Знам, че го харесваш. Може да язди с Беката и с мен през деня и да ни забавлява.

- Капитан Зарас е първо и преди всичко офицер и войник, а не скитащ менестрел. Вече си водим с нас професионални музиканти, актьори и актриси, шутове, жонгльори, танцьори, акробати и обучени животни, включително танцуваща мечка. Зарас ще командва авангарда и ще осигурява защита за всички ни - особено за теб и по-малката ти сестра.

Подкупващата усмивка слезе от устните на Техути. Тя се отдръпна назад и ме изгледа ледено. Попита:

- Защо си толкова зъл с мен, Тайта? - Бях станал Тайта, сигурен знак за царско недоволство. - Искам от теб нещо толкова дребно!

- Ето каква е причината ми, Ваше Височество! - хванах я за дясната и ръка и я обърнах с дланта надолу, за да се види диамантеният пръстен, който не беше сваляла от пръста си, от- както и го дадох, освен когато накара Зарас да го потърси вместо нея.

Тя измъкна бързо ръката си и я скри зад гърба си. Гледахме се мълчаливо.

Принцесата беше начертала бойното поле и беше извадила метафоричния си кинжал. Изправи се и се отдалечи от мен, изящно полюлявайки бедра, без да погледне назад и без да каже и дума повече.

В първия ден на месец мезори Зарас, начело на своя охранителен отряд, достигнал пристанището Сагафа на близкия бряг на Червено море. Оттам пуснал гълъб със съобщение до мен, гласящо, че е намерил флотилията дау и гемии и те са сглобени и изтеглени на брега в готовност да качат целия ни керван на борда си. Спокоен, че следващата част от пътуването ни е подсигурена, дадох команда за потегляне.

Двамата с фараона изкачихме начело на кервана подпорните насипи на Нил. Когато стигнахме върха, всички слязохме от седлата.

Принцесите се настаниха на подплатени столове, по една от всяка страна на фараона. Всички присъстващи съветници и старши офицери образуваха кръг около царското трио. Фараонът ме извика отпред и аз коленичих в краката му. Той се надвеси над мен и се обърна към присъстващите:

- Призовавам моите обични и верни поданици, събрали се тук, да станат свидетели на това събитие.

Всички до един, включително Техути и Беката, отвърнаха с вик:

- Да живее фараонът! Нека волята му бъде почитана и изпълнявана!

Господарят ми с две ръце вдигна над главата си малката златна статуетка на ястреб.

- Това е моят ястребов печат, мой знак и мой символ. Носителят му говори с цялата ми дадена от боговете власт. Нека го има предвид и се пази от властта и мъстта ми!

Все още коленичил, аз подложих шепи, а фараонът се наведе над мен и положи ястребовия печат в ръцете ми.

- Използвай го мъдро, почитаеми Тайта, и го върни при мен на следващата ни среща!

- Да чуя заповедите ви означава да ви се подчиня, царю на Египет! - извиках с ясен звънък глас.

Моят повелител ме изправи на крака и ме прегърна:

- Нека Хор и всички богове на Египет гледат благосклонно на начинанията ти!

С тези думи се извърна да махне за сбогом и на сестрите си. След това се качи на коня си и взводът му се престрои около него. Фараонът срита жребеца си с шпори и препусна в галоп по насипа надолу към сияйните стени на Тива на брега на майка Нил. Подмина края на кервана ни, който се изкачваше по хълма в противоположна посока.

Робите разгънаха навес от плетена камилска вълна, за да поседим под него и да ни пази сянка от слънцето, което сияеше горещо и високо. Седяхме и гледахме как фараонът и ескортът му изчезват в трептящата омара под нас. Челото на кервана достигна позицията ни и започна да ни подминава.

Отпред яздеше полк от крокодилската гвардия. Следваха ги петдесет камили и техните арабски гледачи. Всяко от тези непохватни животни носеше по четири огромни водни мяха, по два от всяка страна на гърбиците си. Щяхме да бъдем принудени да разчитаме на тях, когато дойде ред да ни прекарат през огромните пустини, които разделяха водните кладенци и оазисите в палещите земи на Арабия.

Зад камилите и скъпоценната вода яздеше втори полк от стражите „Сини крокодили“. Заемаха ключово място - бяха в позиция както да пазят водните ни запаси, така и да се обърнат да охраняват принцесите и слабия ни център, ако се натъкнем на врагове.

Въпреки че бях планирал маршрута ни така, че да мине далеч на юг и на изток от Синайския полуостров, който хиксо- сите бяха обявили за своя територия, не можех да не допусна възможността Гораб да научи за плановете ни и да прати колес- ничен отряд да ни прихване.

Зад стегнатата формация от стражи вървяха още петдесет жилави, дългокраки камили. Те пренасяха шатрите, мебелите и всички други важни лагерни съоръжения, които щяха да бъдат разполагани при всяко спиране за почивка по време на пътуването.

Пеша ги следваха разнообразните лагерни служители, прислугата и робите. Следващи в процесията крачеха още двадесет камили. Те пренасяха тежките торби със сребърни монети.

Ариергардът се състоеше от трети полк стражи и свободните коне, камили и товарните каруци. Когато те се изравниха с мястото, на което почивахме с принцесите, дадох на робите команда да сгъват шатрата, под която седяхме.

Препуснахме напред, докато достигнахме мястото си в средата на дългата кривуличеща процесия, която се точеше на поне левга през пустинята. Тази тътреща се и бавна сбирщина от мъже и животни се нуждаеше от цели десет дни, за да стигне до западните брегове на Червено море.

Зарас препусна срещу нас от пристанище Сагафа, за да ни посрещне. Заедно с почетната му стража преминаха в галоп по протежение на кервана, а когато стигна до царската свита, той дръпна юздите и скочи от седлото, за да приветства двете принцеси.

Падна на едно коляно пред Техути и и отдаде чест с вдигнат свит юмрук. Тя го възнагради с живителна усмивка:

- Капитан Зарас, много съм доволна, че ще се радваме на компанията ти през остатъка от пътуването до Вавилон. Помня добре декламацията ти за щурма на крепостта на Дамиета, когато с Негово благородие Тайта се върнахте от тази мисия. За мен ще бъде голямо удоволствие, ако приемеш да вечеряш с нас днес и след това ни позабавляваш с нова декламация. Що се отнася до остатъка от пътуването до Вавилон, моето желание и нареждане е да предадеш мястото си в авангарда на този керван на друг офицер и да осигуряваш директна защита на сестра ми Беката и мен самата!

Изпъшках остро и достатъчно високо, че да ме чуе и тя, но принцесата пренебрегна приглушеното ми възражение и съсредоточи цялото си внимание върху Зарас. Когато и отговори, той изглеждаше притеснен и заекваше леко - за първи път го виждах да проявява подобен недостатък.

- Ваше Височество, да чуя нареждането ви, означава да му се подчиня. Обаче моля за прошката ви. Трябва незабавно да докладвам на Негово благородие Тайта, под чиято команда фараонът е поставил кервана и на когото е връчил държавния ястребов печат!

Впечатли ме лоялността на Зарас към мен, а също и опитът му да напомни на Техути кой държи пряката власт. Горкичкият, той се опитваше отчаяно да се измъкне от конфликта на интереси, с който се опитваше да го натовари тя.

Приготвих се да се притека на помощ, щом над главата му се развихри царствената буря. Техути не беше свикнала да подлагат на съмнение и най-дребните и нареждания. Тя обаче ме изненада за пореден път. Вместо да нареже Зарас на парчета, само се усмихна и кимна:

- Стори го незабавно, капитане! Дългът ти на войник стои преди всичко друго!

Зарас се изравни с мен, а аз внимателно изостанах само и само да сме далеч от ушите на принцесите, докато яздим към ръба на насипите, под които се ширеха разпилените постройки на Сагафа на морския бряг.

Доловил намеренията ми, Зарас понижи глас, докато ми разказваше, че в очакване на нашето пристигане се е възползвал от възможността да преплава морето в бърза дау и да по- ловува риба в залива Ел Кум край отсрещния бряг. Беше стигнал дотам, за да се увери, че бедуинският ни водач е получил заповедите си и че заедно с хората си ни очакват, за да ни преведат през Арабската пустиня.

Ставаше дума за Ал Намджу - същия водач, превел ни през Синайския полуостров по пътя ни към бреговете на Средно море и крепостта Дамиета.

- С радост съобщавам, че Ал Намджу очаква пристигането ни вече над два месеца, запътил се е насам веднага щом е получил съобщението ми, че пристигаме. - Зарас изглеждаше доволен от себе си. - С него са и двамата му синове, но ги е пратил напред да проверят водните кладенци и оазисите по пътя на кервана. Засега при него се връщат само благоприятни доклади, че във всички водата е добра, както и може да се очаква през този сезон на годината.

- Облекчен съм да го науча - казах му, но поглеждах изпод вежди към него. Понеже ми се стори притеснен, подканих го: - Продължавай, Зарас. Канеше се да кажеш още нещо!

- Откъде... - поде той.

Завърших репликата му вместо него:

- Откъде научих ли? Знам, понеже не си много умел в прикриването на факти от мен. Казвам го по-скоро като комплимент, отколкото като скастряне.

Той поклати глава и се засмя със съжаление:

- Били сме разделени твърде дълго, господарю. Забравил съм колко си умел в разчитането на чуждите мисли. Но си прав, господарю. Канех се да спомена само още една подробност, но се поколебах, да не би да помислиш, че вдигам напразно тревога.

- Нищо, което кажеш, няма да ми внуши подобна мисъл - уверих го аз.

- Тогава трябва да спомена, че докато бях в лагера на Ал Намджу, от пустинята доведоха трима бегълци. Те бяха в лошо състояние, полумъртви от раните си и от жажда. Честно да си призная, единият умря почти веднага, след като достигна до убежището на Ал Намджу, а другите не бяха в състояние да говорят.

- Защо не, Зарас? - поисках да зная. - Каква съдба е сполетяла тези нещастници?

- Господарю, първият бе одран с нагорещени остриета на мечове дотам, че повечето му кожа на тялото беше изгорена. Смъртта му може да се нарече само щастливо освобождение от агонията. Що се отнася до втория, то езикът му е бил отсечен от гърлото най-брутално. Беше способен само да сумти и гърголи като животно.

- В името на Хор милостивия, какво ли ги е сполетяло? - притиснах аз Зарас.

- Третият се беше отървал от подобни брутални наранявания. Беше в състояние да ни каже, че е предвождал керван от петдесет камили и по толкова мъже и жени, пренасяли сол и медни кюлчета от град Турок, където са били нападнати от хората на Джабер ал Хаусауи. Същия, когото наричат Чакала.

- Чувал съм го с лошо - признах си. - Той е сред най- страховитите разбойници в Арабия.

- Има предостатъчно причини да се боят от него, господарю. Посякъл е и е изкормил всички други мъже и жени в кервана просто за удоволствие. Разбира се, Чакала и хората му се съешили с пленниците, мъже и жени, преди да ги избият.

- Къде е сега Чакала? Дали нещастникът знае накъде е потеглил?

- Не, господарю. Изчезнал е обратно в пустинята. Но е сигурно едно и то е, че негодникът се навърта около керванджий- ските пътища също като животното, чието име носи.

В този момент Техути се обърна в седлото и се провикна през рамо:

- Какво обсъждате толкова задълбочено? Елате тук да яздите с нас с Беката. Ако двамата със Зарас си разправяте един на друг истории, бихме искали да ги споделите с нас!

Дори аз не бих посмял да откажа два пъти последователно нейна заповед. Двамата пришпорихме конете си, за да се изравнят с принцесите. Техути умело вмъкна жребеца си между Зарас и мен, за да ни попречи да обсъждаме въпроси, които не я интересуват особено. В този момент неравната и камениста пътека, която следвахме, стигна до билото на насипа и Техути дръпна юздите и изписка от изумление и възхита.

- Вижте! О, погледнете само каква красота! Виждали ли сте толкова широка и синя река? В името на рогатата глава на Хатор, сигурно е сто пъти по-широка от нашата Нил! Не мога дори да видя отсрещния бряг!

- Това не е река, Ваше Височество - каза и Зарас. - Това е морето. Червено море.

- Огромно е - възхити се Техути, ала младежът не я познаваше достатъчно добре, за да осъзнае, че изнася представление в негова чест. - Сигурно е най-голямото море в целия свят!

- Не, Ваше Височество - поправи я уважително войникът. - То е най-малкото от всички морета. Средно море е най- голямото, но мъдреците са пресметнали, че Великият тъмен океан, в който плава целият свят, е още по-голям.

Техути се обърна към него, ококорила възхитено очи:

- Капитан Зарас, толкова много неща знаете, сигурно почти се равнявате на Негово благородие Тайта! Непременно трябва да яздите до мен и сестра ми Беката поне по няколко часа всеки ден, за да ни преподавате по тези въпроси!

Щом милата ми принцеса си постави някоя цел, не е лесно да и я избиеш от главата.

Пресичането на Арабия беше безконечно по-трудно и по-предизвикателно от собственото ни пътуване до Дамиета предишната година. В онзи случай ставаше дума за група от по-малко от двеста души, пътуваща бързо и без багаж, и се налагаше да пресечем само Суецкия залив, който е най-тесният западен пръст вода, който стърчи между Египет и Синайския полуостров. Широк е няма и петдесет левги.

Сега ни предстоеше да преминем през цялото Червено море, в най-широката му точка. Това означаваше плаване от над двеста левги и прехвърляне на хиляда мъже и животни посредством петдесет дау с открита палуба. Всяко от тези малки корабчета може да пренася само десет камили наведнъж. Така че им предстоеше да извършат многобройни плавания.

Вземайки предвид всички тези фактори, бях предвидил в най-добрия случай поне два пълни месеца, за да се прехвърли нашият керван до Арабия.

Оставих групата на принцесите на лагер на египетския бряг, докато прехвърля основната част през тясното море. Знаех от суровия си опит, че не е разумно да оставям подопечните си хубавици да се отегчават или да им позволявам да разполагат с прекомерно много свободно време без надзор.

Специална ограда отделяше техните жилища от останалата част на лагера. Въпреки че бяха с размера на малко селце, то надминаваше дори голям град по изяществото на покоите и по лукса и удобствата, заобикалящи обитателите му.

На всеки няколко дни принцесите излизаха на езда и ловна експедиция, която предвождах аз. Или преследвахме бързо- ногите пустинни газели, които тичаха леки като пеперудки по солените равнини, или се изкачвахме на хълмовете, където по скалите и чукарите като призраци се катереха виторогите ибекси^19. Когато тези ловни излети се проваляха, момичетата пускаха обучените си соколи на диви патици и гъски, от които гъмжеше по морския бряг.

Друг път организирах пикници по крайбрежните острови, където момичетата можеха да поплуват в прозрачните води или да ловуват с копие риби меч и гигантски морски костури, как- вито имаше в изобилие в подводните коралови туфички.

Настоявах за едно - повечето утрини на принцесите да са запълнени с уроци. Бях взел с нас двама ерудирани писари, за да ги обучават на писмо, математика и геометрия. И аз самият се наслаждавах на ролята на техен учител. Уроците ни бяха време, изпълнено с тежък, суров труд, прошарен от изблици на веселие и момичешки кикот. Това бяха любимите ми мигове от дните ни. Момичетата си чуруликаха с Локсия на минойски, като ме изключваха от разговора, сякаш не разбирах и дума на езика. Обсъждаха и най-интимните теми в сочни подробности. Локсия беше най-голямата от трите, така че се беше само- назначила за водещ авторитет по всички телесни и еротични въпроси. Само като я слушах обаче, ставаше ясно, че е напълно лишена от практически опит. За подробностите разчиташе само на живото си и плодовито въображение.

По време на тези сесии наистина успях да опозная по-добре принцесите си и да открия какво в действителност се случва в тези прекрасни и пълни с мисли малки главици.

Всяка от тях признаваше, че е открила любовта на своя живот. Локсия се беше спряла на генерал Ремрем. Тя обаче се вцепеняваше като камък в негово присъствие - губеше ума и дума и бе неспособна на друго, освен да се изчервява и да свежда очи към земята. Мисля, че най-много от всичко я изумяваше това, че е член на Държавния съвет, а тя е от простолюдието и чужденка. Не изглеждаше да я отблъсква фактът, че Ремрем е два пъти по-възрастен от нея и вече е имал три жени, нито пък че изобщо не забелязва присъствието и.

Беката беше останала очарована от Хюи, знаменит ездач и колесничар. Въобще не беше и чувала, че по време на залавянето си е бил кръвен брат на зловещия престъпник Басти Жестокия. Бях сторил всичко по силите си да го опитомя и цивилизовам, но Хюи носеше огромния белег на варварщината, особено когато се стигне до чувството му за хумор. На Беката извънредно много и харесваше да хвърчи по най-неравната повърхност, която Хюи можеше да открие с колесницата си, притиснала се към него, увила ръце около кръста му, и да пищи като изгубена в Хадес душа. Двамата си разменяха шеги и обиди, които бяха напълно неразбираеми за всеки друг слушател, но превиваха от смях. Когато Хюи приемаше поканата и да вечеря с нас, като знак на специалното си одобрение Беката бе започнала да го замерва с парченца хляб и плодове през масата.

Техути стоеше настрана от тези обсъждания на мъже и описания на страсти. Никой от нас не я притискаше по темата.

Прекарвахме вечерите си, като си задавахме загадки, разказвахме си приказки и римувахме, пеехме песни и свирехме на музикални инструменти, гледахме театрални постановки и рецитирахме поезия.

По този начин и чрез внимателно планиране успявах да държа трите си повереници далеч от опасни случки и дните летяха като бързи мигриращи птици. Най-сетне по-голямата част от кервана ни премина на източния бряг на морето и дойде време да ги последваме и ние.

Преди изгрев на петнадесетия ден на месец атир^20 всички се събрахме на плажа, докато трите жрици на Хатор, умело подпомагани и от Техути, и от Беката, принесоха в жертва на богинята чудесен бял овен.

Обещахме на богинята, че ще жертваме за нея камила, ако се отнася с нас добре, докато сме на вода, и ни отведе в безопасност до отвъдния бряг. След това отплавахме.

Богинята навярно ни чу, понеже ни прати лек топъл бриз откъм Египет, за да опъне платната ни и да преведе флотилията ни бързо през развълнуваното море. Още преди залез слънце Африка потъна във вълните зад нас.

Щом се възцари мрак, всеки кораб вдигна маслена лампа на върха на мачтата си, за да можем да се виждаме едни други. Поддържахме курса си на изток, водени от звездите. Когато пукна зората, зърнахме далечния бряг на Арабия да се издига като редица гнили акулски зъби, щръкнали на фона на свежото синьо утринно небе. Цял ден държахме курс към тях и слънцето все още беше на косъм над хоризонта, когато петдесет от крокодилските гвардейци нагазиха, за да хванат корпусите на корабчетата ни и да ги излекат на сухо на брега. Момичетата успяха да стъпят на арабска земя, без да намокрят величествените си малки крачета. Лагерът за принцесите с цялото си великолепие вече беше издигнат над високия прибой, готов да ги приеме. Бях дал заповед да ни очаква.

Не смеехме обаче да се задържаме на това място - ежедневно бяхме принудени да използваме големи количества от ценната си сладка вода.

Главната група и керванът с багажа бяха потеглили на път преди много дни. Вече би трябвало да са изминали много левги. На втория ден от пристигането си в Арабия и ние се качихме на конете и ездитните камили и потеглихме след тях.

Веднага щом се отдалечихме от уравновесяващото влияние на морето, високото слънце стана твърде силно, за да ни позволява да пътуваме през деня. Оттогава насетне започвахме всеки преход в късния следобед, когато слънцето губеше малко от пронизващата си злост. Пътувахме през нощта, спирайки само за около час в полунощ, колкото да напоим конете и камилите от запасите, които основната група на кервана ни беше оставила по пътя. След това продължавахме до след изгрев. Когато жегата ставаше непоносима, вдигахме шатрите и лежахме потни в тяхната сянка, докато слънцето не се спусне достатъчно ниско, за да ни позволи да повторим цикъла.

След петнадесет дни и нощи най-сетне догонихме основната колона на кервана. По това време кожените водни мяхове бяха се изпразнили над половината и на дъното им се плискаха само по няколко галона лигава, зелена и неприятна на вкус вода. Бях принуден да намаля дневните порции до четири чаши на ден на човек.

Вече бяхме навлезли в същинската пустиня. Дюните се разгръщаха пред нас в безконечна поредица. Конете ни проявяваха признаци на притеснение. Когато носеха по мекия пясък дори лек ездач, усилието им идваше в повече. Пуснах ги на свобода, за да се присъединят към табуна в началото на кервана, и подбрах най-добрите ездитни камили вместо тях за момичетата и останалите от групата.

Ал Намджу ме увери, че следващят водоизточник се намира само на един ден път. Така че взех момичетата, Зарас и подбран от него отряд войници и препуснахме пред основната група в търсене на обещаното находище с вода.

За водач в този участък Ал Намджу ми предостави Харун, най-големия си син. Без да ни бави излишен товар, можехме да се придвижваме много по-бързо от основната група. Яздихме с все сили цяла нощ и при първата червенина на зората Ха- рун дръпна юздите на върха на поредната чудовищна дюна от пясък с цвят на червени тухли и посочи напред.

Пред нас се простираше висока скала от утаечен камък. Хоризонталните слоеве бяха нашарени в контрастни, но живописни цветове, редуващи се от меднозлатисто и тебеши- рено бяло до оттенъци на червено, синьо и черно. Някои от по-меките пластове бяха ерозирали от вятъра по-дълбоко от другите отгоре и отдолу. Те образуваха надвиснали галерии и дълбоко врязани пещери, сякаш проектирани от луд архитект.

- Това място се нарича Мая Кеив - обясни Харун. Успях да си преведа от арабски, че името означава „Водната пещера“.

Харун ни поведе под вертикалната каменна стена, в основата на която се разкриваше напречна цепнатина с нисък покрив. Беше висока само колкото човек да влезе, без да се навежда, но на ширина имаше повече от сто стъпки и беше толкова дълбока и сенчеста, че не можех да различа какво има навътре под скалната козирка.

- Водата се намира във вътрешността на тази пещера - осведоми ни Харун.

Принцесите и Локсия накараха камилите си да коленичат и след това скочиха от дяланите си дървени седла. Поведох ги и трите към входа, а Зарас задържа хората си, за да ни предостави свобода и уединение.

Каменният под постепенно се снижаваше под краката ни, а по време на спускането ни светлината на деня отслабваше и въздухът се охлаждаше, докато контрастът с температурата на напичащото горещо слънце отвън не ни накара да се разтрепе- рим.

Вече можех да подуша водата и да чуя покапването и някъде пред нас. Гърлото ми се сви от жажда. Опитах се да преглътна, но в устата ми имаше твърде малко слюнка. Момичетата задър- паха ръцете ми и ме помъкнаха напред към дъното на склона.

Пред нас се намираше голямо езеро, чиято повърхност блестеше с отразената светлина от входа на пещерата. Същата светлина създаваше илюзията, че самата вода е черна като мастило на сепия. Не се поколебахме, а с радостни викове се хвърлихме в нея, както си бяхме облечени в туники и със сандалите. Коленичих, така че водата достигна до брадичката ми. Погледнах надолу към собственото си тяло и видях, че вместо да е черна, течността беше прозрачна като диаманта, който бях подарил на Техути. Напълних си устата и въздъхнах от наслада.

Пил съм най-прекрасните вина от избите в двореца на фараона в Тива, но никое от тях не може да се сравнява с този божествен и естествен извор.

Момичетата стигнаха до средата на басейна, пръскаха ме и се заливаха една друга; стенеха и пъшкаха от студа. Окуражени от шумотевицата, Зарас и войниците му се спуснаха по наклонения под. На свой ред взеха да крещят и да се смеят и също се хвърлиха в тъмната вода.

Когато изпихме всичко, което можеха да поемат коремите ни, мъжете напълниха водните мяхове, които бяхме донесли с нас, и ги изнесоха при камилите. Зарас не им позволи да свалят товарните животни при езерото. Каменният таван беше твърде нисък, за да минат под него, а и рискът да оцапат тази скъпоценна вода с мръсотията си беше твърде голям.

Харун потвърди собствената ми преценка, че основната група на кервана на този етап е на поне три дни зад нас. Това не ме притесняваше особено, защото момичетата бяха уморени от пътуването и една почивка щеше да им даде възможност да възстановят силите си.

Онова, което ме притесняваше, беше нашата уязвимост на това място. Местоположението на водния кладенец несъмнено беше добре известно на бедуинските племена на стотици левги околовръст. Може групата ни да беше малка, но нашите животни, оръжия и брони бяха високоценени от племената и щяха да събудят апетита на престъпниците. Ако научеха за присъствието ни до водния кладенец и знаеха колцина са малкото членове на отряда ни, щяхме да сме в огромна опасност. Трябваше да бъдем нащрек, за да сме сигурни, че няма да ни хванат в миг на невнимание.

Веднага щом Зарас и мъжете му се освежиха, аз ги изведох от пещерата, поставих стражи и организирах защитата ни, за да подсигуря района.

След това взех със себе си Зарас и Харун, за да проуча близките околности и да потърся признаци, че наоколо може наскоро да е имало други хора.

И тримата носехме пълно въоръжение. Бях преметнал дългия си лък през рамо, а през другото - колчан с трийсет стрели. В допълнение, бронзовият меч висеше в ножницата си на дясното ми бедро.

Разделихме се, когато стигнахме до върха на най-близката дюна. Но преди това се споразумяхме да се срещнем отново в Мия Кеив, преди слънцето да стигне до зенита си, което щеше да се случи след около час. Пратих Зарас да направи кръг в северна посока, а Харун - да проучи нещо, което приличаше на следа от керван в долината под нас. Аз пък продължих по високата дюна на юг.

Трудно беше да останеш незабелязан, защото този тип терен почти не предоставяше прикритие, но се постарах да се държа далеч под хоризонта, на фона на който врагът можеше да ме забележи от голямо разстояние.

Скоро се оказах омагьосан от този пейзаж, тъй гол и мрачен, но в същото време и призрачно прекрасен. Беше същинска безкрайност от дюни, които приличаха на полюшване на спокойно море - гладки и нежни като тялото на прекрасна жена, лишено от твърди ъгли, сочно и изваяно. Вятърът неуморно гризеше върховете на тези вълни от пясък и те променяха формата си направо пред очите ми. Всякакви стъпки и следи от копита много бързо губеха очертания и изчезваха напълно за минути.

Докато напредвах, не открих нищо в този неземен свят, което да ми подсказва, че тук някога са съществували човек или звяр, докато внезапно не забелязах парченце избеляла от слънцето кост да стърчи от пясъка в краката ми. Клекнах да я изровя и се изненадах, защото се оказа, че това са черепът и късата, зейнала човка на козодой. Сигурно неподходящи ветрове бяха отнесли птицата толкова далеч от обичайните и обиталища.

Обърнах се и се плъзнах надолу по склона на дюната. Ко- гато стигнах дъното, се насочих към входа на подземния басейн. Щом се приближих, чух отвътре изблици на женски смях и плискане на вода.

Зарас беше се върнал преди мен. Той и хората му бяха раз- седлали камилите, бяха ги прибрали под надвисналата козирка на пещерата бяха ги оставили да коленичат там, защитени от пряката слънчева светлина. Мъжете се грижеха за тях и им раздаваха дажбите царевица в кожени торби. Повиках Зарас.

- Откри ли нещо?

- Не, господарю. Нищо.

- Къде е Харун? Не се ли е върнал още?

- Не е, но скоро ще се върне - отвърна той.

Поколебах се на входа на пещерата. Всичко ми се струваше

съвършено нормално и обичайно. Не разбирах причината за усещането за безпокойство, което ме гризеше, но се познавах добре и не го отхвърлих с лека ръка.

Вместо да вляза в пещерата, се обърнах настрани и тръгнах покрай скалната стена в противоположната посока. Вече не се виждах от входа, когато стигнах до място, където в скалата се отваряше тясна пукнатина. Не бях забелязал този дефект преди и го проучих за момент, преди да реша, че може би ще успея да се покатеря до върха на скалата и да видя какво се намира отвъд. Посегнах и колебливо положих длан на голия камък.

Слънцето беше нагряло повърхността така, че пареше като жарава. Дръпнах ръка толкова рязко, че изтървах птичия череп, който все още носех. Засмуках изгорения си пръст и след това се наведох да вдигна черепа. Спрях, преди пръстите ми да го докоснат.

Плътно до скалната стена, там, където вятърът не бе успял още да я изтрие, в утъпкания пясък имаше една човешка следа. Докато се взирах в нея, едната страна на следата се срути в малка лавина от пясък, демонстрирайки колко наскоро е била направена.

Определено не беше оставена от някое от момичетата ми. Това беше следа от голям мъжки крак, обут в сандал с гладка кожена подметка. Все още можех да чуя слабите гласове и от време на време смеха на Зарас и мъжете зад гърба ми. Върнах се бързо до мястото, откъдето бях в състояние да видя входа на пещерата и групата застанали пред нея войници. Един бърз поглед ми стигаше да се убедя изцяло в онова, което вече знаех. Всичките ми хора носеха обикновени военни сандали с подковани с бронз подметки.

Сред нас имаше чужд човек.

Следващата ми мисъл беше за безопасността на момичетата ми. Наклоних глава да се вслушам в гласовете, които все още идваха от дълбините на пещерата. Разпознах два от тях незабавно, но не долавях третия. Опитвайки се да скрия притеснението си от войниците, преминах покрай тях и влязох навътре. Спуснах се бързо по наклонения под до ръба на басейна. Спрях за миг, за да позволя на очите си да се приспособят към сумра- ка, и се взрях в бледите и гъвкави тела, които се търкаляха и гърчеха в тъмните води като танцуващи видри. Да, но там бяха само две!

- Беката! - Провикнах се, повишил глас до ръба на паниката. - Къде е Техути?

Главата и се подаде с червено-златиста коса, прилепнала мокра по цялото лице.

- Излезе навън да поднесе жертва на Сет, Тата!

Това беше техният момичешки евфемизъм за кулминацията на човешкия храносмилателен процес.

- Накъде отиде?

- Не съм я видяла. Каза просто, че излиза навън да го направи.

Техути беше срамежливо дете. Знаех, че ще се скрие добре, преди да изпълни интимна телесна функция. Не би останала в пещерата. Зарас и хората му все още бяха на същото място, където ги видях и преди - скупчени от лявата страна на входа. Отново викнах на младежа:

- Да си виждал принцеса Техути да напуска пещерата?

- Не, господарю.

- А другите ти хора? Някой виждал ли я е?

Те поклатиха глупаво глави.

Техути щеше да ги заобиколи. Вероятно е намерила друг изход от пещерата, казах си аз. Обърнах се и изтичах покрай процепа в скалната фасада, където бях видял чуждата следа.

- Чуй ме, Хор! - Обърнах се към бога, отправих му молитва с пълната мощ на мислите си, освобождавайки странната сила в мен, която се бях научил да черпя по време на дълбока и отчаяна нужда. - Отвори очите ми, о, Хор! Нека прогледна! О, любими боже, нека прогледна!

Затворих здраво очи за десет удара на сърцето и когато ги отворих отново, зрението ми беше придобило особен, прозрачен блясък. Великият бог Хор беше ме чул. Гледах с вътрешното си око. Около мен цветовете бяха по-ярки, формите - по- наситени и с по-остри ръбове.

Огледах протежението на дъното на скалната стена и я видях. Това не беше Техути, а спомен къде е била доскоро, като ехо или сянка от нея самата. Беше петно на фона на ярката аура, малък неясен облак. Не представляваше дори човек по форма или силует, но знаех, че това е тя. Танцуваше и се отдалечаваше от мен, придържайки се успорено на утаечната скала.

Инстинктивно разбрах, че я преследват и тя се опитва да избяга от опасността. Можех да усетя страхът да резонира в собственото ми сърце и вкусих ужаса и на опакото на езика си.

- На оръжие, Зарас! - изревах. Не осъзнавах, че съм способен да викна с такава сила. - Остави петима да пазят Беката и Локсия. Останалите на седлата и след мен!

Наясно, че Зарас ме е чул, хукнах, без да поглеждам назад, съсредоточил се изцяло в полупрозрачния облак, който не представляваше Техути, а въплъщаваше самото и естество.

Внезапно ми пораснаха крила. Тичах по-бързо и още по- бързо, но малкото облаче се носеше редом с мен и ме увличаше, все едно бях уловен в кърмовата му вълна. След това внезапно се разтвори в нищото в особена точка пред мен, където утаечната скала завиваше под остър ъгъл.

Яркото сияние угасна пред очите ми и зрението ми се върна към нормалното. Краката ми се забавиха и натежаха, лишени от дарената им от боговете пъргавина. Насилих се да продължа напред, докато стигнах до мястото, където пътеводната ми същина се бе разтворила в нищото. Спрях с дрезгаво хъхрещ в дробовете дъх.

Огледах се трескаво, но не видях нищо. Принцесата беше изчезнала.

След това погледнах към земята под мен и забелязах, че макар зрението ми да е отслабнало, Техути е оставила следи от босите си крака по пясъка там, където бяха защитени от вятъра. Вдигнах очи да ги последвам и видях, че на съвсем късо разстояние изчезват отново, но този път не поради вятъра. По-скоро пясъкът е бил заравнен от краката на мъже, носещи плоски сандали. Не можех да кажа колцина са били, но предположих, че са поне дузина или повече. Беше ми ясно, че Техути е била преследвана от тези мъже. Когато са я догонили и заловили, тя им се е противопоставила. Видях къде и как се е сражавала. Моята принцеса притежаваше силата на побесняла дива котка, но накрая бандитите все пак са я победили.

Заедно са я извлекли до основата на каменната стена. Тук видях поредната цепнатина в скалната фасада, но тази беше по- широка и не толкова стръмна, колкото първата. Беше по-скоро като стълбище, а не като тръба. Знаех, че мога да се изкача лесно по нея, но за камилите се налагаше да се търси друг път, за да стигнат до платото на върха на скалата. Погледнах през рамо и видях Зарас да води първата камила покрай основата на скалата към мен. Щом се приближи, извика настоятелно:

- Какво става, Тайта? Какво искаш да направим?

- Техути е била отвлечена. Сигурно са я причаквали в засада ето тук. Тя се е отлъчила и са я хванали... - посочих цепнатината в скалата. - Извлекли са я нагоре оттук, където камилите ни не могат да минат.

- Кои са тези хора? Откъде са дошли?

- Не знам, Зарас. Не задавай повече безсмислени въпроси. Препускай покрай скалата, докато не намериш начин да я изкачиш. Аз тръгвам след тях!

- Ще пратя половината си хора след теб за подкрепление. След това ще взема другите да обикалят с мен и ще се срещнем от горната страна на скалата.

Не му отговорих - пестях си дъха за предстоящото ми изкачване.

Катерех се равномерно, разпределяйки силата си. Чувах хората на Зарас да напредват подире ми. Макар че всичките бяха много по-млади от мен, запазих преднината си до края.

На половината път до върха на стената отгоре чух гласове. Поспрях за няколко секунди да ги подслушам. Не говоря арабски език перфектно, но разбрах достатъчно, за да схвана смисъла.

Мъжете над мен бяха бедуини и се подканваха един друг да побързат. След това смътно чух писъка на Техути - щях да разпозная този глас където и да е и при всякакви обстоятелства.

Отметнах глава и извиках с надежда да ме чуе:

- Не се бой, Техути! Идвам! Зарас също пристига с всичките ни войници!

Звукът на гласа и ме вдъхнови - захванах да се катеря отново с възобновена сила и целеустременост. След това над себе си чух цвиленето на кон, тропот на копита и дрънчене на сбруи. Хората, които я бяха отвлекли, оседлаваха животните си.

Техути извика отново, но смисълът на казаното се изгуби в крясъците на арабите, които се мятаха на седлата, а след това плясъкът на камшици пришпори конете им в галоп. Конете за- цвилиха, после копитата им затътнаха по мекия пясък.

Осъзнах защо тези бандити са оставили конете си от горната страна на скалата. Знаели са, че ще могат да се върнат при тях бързо, а ние ще изгубим време да търсим начин да качим камилите си по непроходимата скала.

Метнах се през последните няколко метра от изкачването и се претъркулих през ръба на скалата. Спрях там да оценя какво е положението.

Пред мен имаше към тридесет-четиридесет арабски конници, облечени в прашни бурнуси и с кефии на главите. Те вече бяха успели да се качат на седлата и повечето препускаха с все сили, отдалечавайки се от мястото, където стоях, като при- шпорваха конете си с диви викове и си подвикваха триумфално един на друг.

Един от бандитите още се бореше с Техути. Беше я преметнал отпред на седлото си и докато гледах, се качи зад нея. Беше едър и зловещ на вид мъжага с къдрава черна брада. Съответстваше на описанието, което Ал Намджу ми беше дал за бандита Ал Хаусауи - Чакала. Но не можех да съм сигурен, че е точно той.

Техути го риташе и пищеше, но той с лекота я удържа на седлото, приковал с една ръка и двете и ръце. Видях, че туниката и косата и са още мокри от къпането. Влажните къдрици подскачаха и танцуваха около главата и.

Тя погледна през рамо, видя ме на скалния ръб и лицето и се озари от патетичното сияние на надеждата. Можех да разчета устните и, докато изричаше името ми:

- Тата! Моля те, помогни ми!

Похитителят и хвана с една ръка юздите, обърна главата на жребеца и след това пришпори животното в див галоп през осеяната с камъни равнина, отдалечавайки се от мен. Веднъж погледна през рамо и ми се ухили подигравателно. Сега вече бях сигурен, че това е Чакала. Мимоходом се почудих дали е знаел приблизително кога ще посетим водоизточника Мия Кеив, скрит в утаечната скала.

Бандата му се събра плътно зад него. Не можех да ги преброя. Докато ги гледах как се отдалечават, бях почти задавен от вълна от див, но безполезен гняв, който ме помете и заплашваше да ме погълне.

Бързо успях да събера здравия си разум и смъкнах извития лък от рамото си. С три бързи движения нагласих тетивата и посегнах да сваля стрела от колчана си.

Разстоянието се увеличаваше бързо. Знаех, че след секунди и Техути, и похитителят и ще са извън обхвата за стрелба. Заех позиция с обърнато към мишената ляво рамо и вдигнах поглед над далечния хоризонт, преценявайки ъгъла на отклонението, което трябва да дам на стрелата си, за да достигне до Чакала.

Буйна радост обгърна сърцето ми, когато осъзнах, че тялото на Чакала е застанало между мен и Техути и че той неволно я е заслонил от стрелата ми. Можех да се целя спокойно, без страх, че ще улуча принцесата. Опънах тетивата и перата на стрелата докоснаха устните ми. Всяко мускулче в ръцете и торса ми се напрегна поради огромната мощ на опънатия лък.

Твърде малко са хората, способни да опънат моето оръжие докрай. Не е само въпрос на груба сила. Изискват се също стойка и баланс и постигането на усещане за единение с лъка.

Когато отворих трите си пръста, които държаха тетивата, тя рикошира, изгаряйки кожата от вътрешната страна на мишницата ми. Усетих от нанесената рана да бликва ярка кръв. Не бях имал възможност да си сложа кожения предпазител, за да се защитя от тетивата.

Не усетих болка. Вместо това сърцето ми се зарея към небето, пъргаво като стрелата, която бях пуснал в полет, и видях, че съм произвел идеален изстрел. Знаех, че свинята, която държи Техути, е мъртва, макар той още да не го осъзнаваше.

След това обаче изкрещях на глас от ярост и разочарование, понеже видях как ездачът, препускащ с все сили зад мишената ми, извърта коня си встрани от редицата. Само Хор знае защо го направи - може би да избегне дупка. Каквато и да е причината, той ми попречи да поразя мишената си. Видях стрелата ми да се спуска към него като падащ сокол и да го улучва високо в гърба, на инч от едната страна на гръбнака. Нещастникът отметна глава и се загърчи в агония, докато се опитваше да посегне през рамо и да хване щръкналата дръжка. Но все тъй блокираше прицела ми.

Поставих втора стрела и пуснах и нея с отчаяната надежда раненият да падне от седлото и да тупне на земята, докато тя е още в полет, като по този начин ми открие тялото на Ал Ха- усауи. Но раненият арабин упорито се държеше на коня; чак когато втората ми стрела го улучи във врата, омекналото му тяло се смъкна от седлото и се търкули в прахоляка, вдигнат от копитата на онези пред него.

По това време Ал Хаусауи вече беше извън обсега ми. Пуснах след него трета стрела, макар да знаех, че няма шанс да го улуча. Но въпреки това проклинах и себе си, и всички тъмни богове, които бяха защитили Чакала - последната стрела падна на двайсет крачки зад копитата на коня му.

Втурнах се към мястото, където лежеше трупът на мъжа с двете ми стрели. Исках да го стигна, преди да умре, така че да мога да избия и изритам някаква информация от него. Може би, ако имах достатъчно късмет, щях да науча със сигурност името на злодея, който беше отвлякъл Техути, както и къде мога да го открия отново.

Не ми беше писано. Когато се приведох над него, безименният бандит беше мъртъв. Едното му око се беше завъртяло в черепа така, че се виждаше само бялото, а другото се взираше в мен с тъпа ярост. Все пак го сритах - и то повече от веднъж. След това седнах до него и отправих отчаяна молитва към Ха- тор, Озирис и Хор, молейки се на всеки от тях да пази Техути, докато успея да стигна до нея.

Онова, което най-много мразя у боговете, е фактът, че рядко са ти подръка, когато най-много ти трябват.

Така че, докато чаках Зарас да ме намери, се захванах да изрязвам стрелите си от трупа на сваления от мен бандит. В Египет няма майстор, който може да направи стрела, по-добра от моите.

На Зарас му отне още час да пристигне. Бандата бедуински бандити отдавна беше изчезнала в сиянието и прахоляка на хоризонта. Аз съм човек, който обикновено напълно владее емоциите си. Способен съм да остана спокоен и съсредоточен пред лицето на катастрофата и трагедията. Имам предвид например разграбването на градове, клането на армии и подобни дребни нещастия. Но загубата на Техути ме потопи в нарастващ, раз- треперващ и безсилен гняв. Колкото повече бях принуден да чакам, толкова повече вряха и кипяха емоциите ми.

В мишена за гнева ми се превърнаха войниците, които Зарас прати да изкачат скалата след мен. Нахвърлих им се и ги изравних със земята, задето са били толкова бавни и неефективни. Обвиних ги в страхливост и преднамерено мотаене, когато съм имал нужда от съдействието им.

Когато най-сетне видях прахоляка от камилите на Зарас да се приближава по протежение на горния ръб на платото над утаечната скала, вече не можех да се сдържам и миг повече. Втурнах се нататък да го пресрещна. Крещях му да побърза, докато още беше твърде далеч, за да ме чуе.

Когато обаче стигна достатъчно близо, за да разчета изражението на лицето му, сполетя ме прозрението, че неговото притеснение се равнява на моето и вероятно дори го надминава. Толкова високо и горчиво, колкото аз му крещях да побърза, та дори и по-високо, той настояваше на свой ред да му кажа къде е Техути и дали е още жива.

Едва тогава осъзнах, че двамата младежи не са в плен на някакво обикновено и преходно увлечение. Ставаше дума за същата величествена и възвишена страст, каквато бях хранил към майката на Техути, царица Лострис. Виждах ясно, че гневът на Зарас, породен от загубата на принцесата, е също толкова разрушителен, както някога беше моят по майка и.

В мига, когато бях принуден да призная този факт, осъзнах също и че светът за трима ни се е променил из основи.

Гледах как Зарас насочва хората си към мен толкова бързо, колкото са способни да галопират камилите. Това бяха величествени животни.

На късо разстояние бедуинските коне щяха да са в състояние да надпрепускат камилите ми, но не можеха да поддържат тази скорост повече от два или три часа. От друга страна за камилите ми не представляваше проблем да тичат цял ден по песъчлива и нестабилна повърхност. Те наскоро бяха изпили порцията си вода. Можеха да минат без глътка повече в течение на над десет дни. В пустинята, подложени на жега, жажда и смазвани от препускането по пясъка, конете щяха да са паднали до утрешния изгрев, а камилите ми - да са свежи и след седмица.

Бях приготвил плана си за действие, докато Зарас се добере до мястото, където бях. Той разполагаше с по един въоръжен войник за всяка камила. Много бързо накарах половината от тях да слязат долу и да се упътят обратно към пещерата пеша, за да застанат на стража при другите две момичета. Разбира се, че по важност безопасността на Беката надминаваше стократно тази на Локсия, но въпреки това бях се привързал към малката критска девойка.

Зарас беше проявил здрав разум да натовари на всяка от камилите пълен мях с вода. Това оправдаваше късното му пристигане. Сега, при условие че половината седла оставаха празни, можех да сменям ездачите на равни интервали. Стана ми приятно да видя също, че Зарас е довел с нас и главния ни водач Ал Намджу. Никой не познаваше околностите по-добре от него.

Докато се мятахме на седлата, всеки ездач - повел резервна камила на допълнително въже зад себе си и с успокоително бълбукащи и гъргорещи водни мяхове, направо бях готов да заложа торба сребърни меми, че ще догоня Ал Хаусауи преди обед на следния ден.

Вятърът бе затихнал до лек полъх, но все още беше твърде горещ, за да ни облекчи по-осезаемо. Поне вече нямаше силата да изтрива следите на Чакала, преди да сме имали възможност да ги прочетем. Държах камилите на ход, чиято скорост бях преценил внимателно.

Пресмятах времето по ъгъла на слънцето и три часа по- късно вече виждах, че сме наваксали значително спрямо плячката си. Спряхме за кратко да сменим животните и позволих на всеки от хората си да пийне по две чаши вода, преди да потеглим отново. Не се насилвахме все още, но се движехме с люлеещ се тръс, на който единствено камилите са способни да придадат такава лекота и небрежност.

След още два часа получих положително доказателство, че изтощаваме бегълците. Стигнахме до един от конете на Чакала, който се беше пречупил и куцаше полека по следата, оставена от табуна му. Изпитах мрачно задоволство от напредъка ни и споделих със Зарас, че се надявам да успеем да догоним бандитите още преди падането на нощта.

Това мнение се оказа твърде прибързано. Час по-късно стигнахме до първото им разцепване. Вдигнах ръка, за да дам знак на отряда си да спре. След това го потвърдих със словесна команда за Зарас.

- Нека мъжете слязат и се поразходят. Може да пият по две чаши вода. Но трябва да стоят назад и да внимават да не объркат следите, преди да съм ги прочел.

Разделянето пред потерята е стар бедуински номер, който се състои от разцепване на групата им на две равни части. След това всяка потегля в различна посока. В този случай беше два пъти по-ефективно, понеже нямаше начин да отгатнем коя от двете групи е взела Техути със себе си. Щяха да ни принудят да разделим собствените си сили, за да последваме и двете.

Слязох от седлото и връчих юздите на камилата си на Зарас, да я подържи вместо мен. Продължих напред пеша, пристъпвайки предпазливо, докато стигнах до мястото, където бандата беше се разделила. Видях, че не са слизали от седлата. Така не бях в състояние да различа следите на Техути. Приклекнах и отново призовах боговете си за помощ.

- Велики Хор, позволи ми да видя! Отвори тези слаби, слепи очи и ми покажи пътя, моля те! Отвори очите ми, любими Хор, и ще ти принеса кръвна жертва за услада на сърцето ти!

Затворих очи и се вслушах в туптенето на сърцето си за двадесет удара, преди да ги отворя отново. Озърнах се внимателно, но зрението ми не беше променено. Пустинята си оставаше същата. Нямаше призрачно сияние да осветява жестоките пясъци; нямаше танцуващи сенки, които да ме водят.

След това чух глас и наклоних глава да разбера думите му. Но това беше само вятърът, който стенеше сред дюните. Бавно завъртях глава и оставих полъха му да погали ухото ми. Тогава до мен достигна и ясният и, макар и тих глас:

- Нека Хатор ти покаже пътя!

Гласът принадлежеше на Техути.

Бързо се извърнах в очакване да я видя до рамото си. Но принцесата не стоеше там. Затворих очи и зачаках малкото чудо, което знаех, че ще се случи. Мълчаливо сведох глава и стиснах клепачи, като отправих към богинята Хатор молба за прошка заради неотдавнашните злостни мисли, които и бях изпратил.

- Имаме нужда от теб, сладка Хатор! Ние с Техути се нуждаем от помощта ти!

Внезапно пред затворените ми очи започна да се разиграва сцена отпреди няколко години. Ние с Техути седяхме в малка тръстикова лодка и плавахме по свещените води на Нил. Принцесата се усмихваше радостно и беше вдигнала подаръка, който току-що и бях дал, за да отпразнуваме напъпването на червеното цвете на нейната женственост. Беше прелестно бижу, в което бях вковал цялата си любов и уменията си. На изящна верижка висеше мъничка златна глава на Хатор, рогатата богиня на любовта и девствеността.

Все още ухилена до уши, Техути надяна златната верижка на шията си и с две ръце я закопча отзад. Златната глава увисна в копринената долина между гърдите и и образът на богинята ми се усмихна загадъчно. Спомних си точните думи на принцесата:

- Винаги ще я нося, Тата! Всеки път, когато я почувствам да се допира до кожата ми, ще си мисля за теб и любовта ми към теб ще нараства!

Тя беше удържала на обещанието си. Всеки път, когато се събирахме - дори след кратка раздяла, - Техути ми показваше висящия на златната си верижка амулет и след това го докосваше до устните си.

Нямах ни най-малка представа защо се бях сетил за него точно сега, когато от най-голямо значение бяха бързината и скоростта. Постарах се да го изтласкам от мислите си, но споменът настоятелно се завръщаше. След това във внезапен прилив на възбуда ми хрумна, че би могло бижуто да е носител на същината на духа на Техути в момента. В такъв случай щях да съм в състояние да го засека безпогрешно, все едно тя самата стои пред мен в плът и кръв. В същия миг и гласът във вятъра потвърди онова, което вече бях осъзнал.

- Намери Хатор и ще намериш и мен!

Скочих на крака. Все още стоях на мястото, на което бандата на Ал Хаусауи се беше разделила на две групи. Едната, с десетина членове, беше завила на север. Реших да последвам първо тях. Пристъпих полека, придържайки се от едната страна на следата, оставена от копитата на конете им.

Разтворих вътрешните си сетива, за да получа напътствия или от Техути, или от Хатор. Не усетих нищо. Продължих да вървя и тогава почувствах как в мен се заражда чувство. Беше усещане за разочарование и самота, което нарастваше с всяка измината от мен стъпка.

Обърнах се обратно към мястото, откъдето тръгнах, неприятното усещане отслабна постепенно и след това изчезна, когато се върнах до точката на разделяне.

Втората група бандити се беше насочила на юг. Последвах тяхната диря.

Почти веднага усетих духът ми да се повишава. Издигаше се все повече на всеки няколко крачки, а след това долових как малка топла ръка хваща моята и я стиска. Погледнах надолу, но шепите ми бяха празни, макар и да знаех с пълна увереност, че до мен има присъствие, което ме води напред.

Затичах се, нетърпелив да претърся сухите пясъци. Изминах сигурно стотина крачки, преди да видя пред мен в пустинята да блести нещо. Беше полузаровено в жълтия пясък, но го познах веднага. Паднах на едно коляно и разрових пръхкавия пясък. Вдигнах триумфално тънката верижка от жълто злато и я докоснах до устните си.

Обърнах се отново към Зарас. Той стоеше до камилата си и гледаше към мен. Размахах ръка над главата си, за да го повикам. Той побърза да се качи на седлото и да се приближи, подръпвайки моята камила за юздата и. Когато ми я връчи, поиска да знае:

- Откъде си толкова сигурен, че са отвели Техути насам, а не с другата група бандити?

- Познаваш ли тази дрънкулка? - Отворих шепа и му показах главата на богинята, сгушена в гънките и.

Той кимна безмълвно.

- Принцесата ми я е оставила като знак, та да не объркам пътя.

- Тя е тъй прелестна! - каза Зарас с почтителен тон. - В целия свят няма друга жена, която може да се сравнява с нея!

Препускахме още два часа, преди да стигнем до поредния предал се бедуински кон. Той стоеше с отпусната глава, неспособен да направи и крачка повече. Преди да го изостави, ездачът му безмилостно го бе шибал с камшика. Задните му крака бяха нарязани от бича и кръвта бе се спекла по раните, черна и лъскава.

- Дай му вода! - Наредих и сам Зарас слезе да напълни кожената кофа от водния мях, носен от камилата му.

Аз също се спеших и заех позиция зад рамото на животното. Извадих меча си. Зарас постави кофата с вода пред нещастния кон и той потопи муцуна в нея. Позволих му да поеме няколко глътки, преди с две ръце да вдигна меча над главата си. Животното още пиеше, когато стоварих острието с цялата си тежест и сила върху шията му.

Отрязана чисто, главата се търкули от чукана на врата. Трупът падна на колене, а кръвта плискаше от отсечените кръвоносни съдове. Най-подир конят се катурна странешком.

- Не хаби водата! - предупредих Зарас, докато избърсвах острието си в рамото на жертвата и след това го прибирах в ножницата.

Проследих как младежът прелива остатъка от водата обратно в меха. Нуждаех се от няколко секунди, за да възстановя душевното си равновесие. Страдах почти толкова, колкото и конят преди милостивия ми удар. Отвращавам се от ненужната жестокост и страданието във всичките му форми, а конят бе подложен на дивашко поругание. Но не допуснах истинските ми чувства да проличат. Ако хората ми знаеха какво съм усетил, можеше да ме помислят за ексцентричен и да изгубя част от тяхното уважение към мен.

Когато слънцето докосна хоризонта, бяхме подминали още три сломени коня и по нарастващата дълбочина на следите в пясъка прецених, че част от бегълците араби са по двама на седлата, като вторият язди зад спътника си. Неколцина бяха тръгнали пеша, държейки се за вървите на стремената на спътниците си, за да останат на крака.

С всеки изминал час все по-бързо скъсявахме разстоянието помежду ни. Накарах отряда ми да остане на седлата и след залез слънце. Най-сетне луната изгря и освети пътя ни. Беше толкова сребристоярка, че хвърляше сенки във всяка от следите от копита, отпечатана от арабските коне в пясъка. Можех да ги различа отдалеч. Хатор е богинята на Луната и знаех, че това сияние е отговор на моите молитви. Движехме се напред със скорост, която по моя преценка двойно надминаваше тази на преследваните от нас разбойници. Камилите препускаха охотно.

Подминахме още два паднали по следата коня, но видях, че за тях страданията са приключили, и не губихме време да им помагаме. След това се натъкнах на човек, проснат направо на земята. Още отдалеч ми се стори смътно познат. Този път спрях камилата си и я принудих да коленичи.

- Внимавай, Тайта! - извика ми нервно Зарас. - Това може да е капан! Ако той се преструва на мъртъв, нищо чудно да държи нож в ръка!

Послушах предупреждението му и извадих меча си. Но когато се изправих до падналия, той се размърда, надигна мъчително глава и ме погледна. Лунната светлина затанцува по лицето на мъжа и аз най-сетне го познах. Взирах се в него, отначало тъй изумен, че бях изгубил дар слово.

- Какво има, Тайта! Какво те мъчи? - извика ми Зарас. - Познаваш ли човека?

Не отговорих незабавно на въпросите му.

- Прати ми Ал Намджу - наредих, без да поглеждам към младия капитан.

Мъжът в краката ми изстена от ужас, без да откъсва очи от мен. След това прикри долната половина на лицето си с прокъ- саната кефия, която беше вързана около гърлото му, и безсилно изви главата си встрани.

Чух Зарас да вика Ал Намджу да дойде насам и след това - как водачът кара камилата си да коленичи до мен.

- Ела тук, Ал Намджу! - заповядах сурово.

Стъпките му изхрущяха по пясъка и арабинът застана редом с мен. Не се обърнах да го погледна.

- Тук съм, господарю - каза той тихо.

- Познаваш ли този човек? - побутнах с върха на сандала си проснатия в краката ми нещастник.

- Не, господарю, не виждам лицето му... - промърмори тихо Ал Намджу, но по потреперването на гласа му стана ясно, че лъже.

Наведох се и сграбчих ъгъла на кефията и я дръпнах от лицето на бандита. Водачът ни изпъшка глухо.

- Сега виждаш лицето му - казах. - Кой е той?

Последва продължително мълчание и проснатият на земята

мъж зарови лице в сгъвката на лакътя си и захълца на задавени пристъпи. Беше неспособен да ни погледне.

- Кажи ми, Ал Намджу, кое е това парче смрадливо свинско лайно? - Специално избрах този обрат на речта, за да дам израз на гнева и недоволството си.

- Това е синът ми, Харун - прошепна старецът.

- И защо плаче синът ти, Ал Намджу?

- Плаче, понеже е предал доверието, което ти и аз му гласувахме, господарю.

- И как е предал доверието ни, старче?

- Казал е на Ал Хаусауи, Чакала, къде може да ни намери. Довел го е до пещерното езеро да ни причака.

- Какво е подходящото наказание за подобно предателство, Ал Намджу?

- Наказанието е смърт. Трябва да убиеш Харун, господарю.

- Не, старче - извадих меча си. - Аз няма да го убия. Той е твой син. Ти трябва да го убиеш.

- Не мога да посегна на собствения си син, господарю! - Арабинът отстъпи назад. - Би било най-злото и ужасно дело на света. За такова нещо и двамата със сина ми ще сме обречени да прекараме цяла вечност в тъмния отвъден свят на Сет!

- Убий го и ще се моля за душата ти. Знаеш, че съм властен човек. Знаеш, че съм посредник на боговете. Възможно е и да се отзоват на молитвите ми. Ще трябва да поемеш рисковете, които това носи...

- Моля те, любими господарю. Спести ми този ужасен дълг!

Сега вече старецът също се разплака, макар и безмълвно.

На лунната светлина по брадата му блестяха сребърни сълзи. Падна на колене и целуна краката ми.

- Да умре от бащината си ръка е единственото подходящо наказание за него - отхвърлих молбите му. - Стани, Ал Нам- джу! Убий го или ще убия първо двамата ти по-малки синове, Талал и Муса, след това ще заколя Харун и накрая ще пронижа и теб. Няма да остане мъжка линия в рода ти. Няма да има кой да се моли за сянката ти!

Разтреперан, той се изправи на крака и аз пъхнах дръжката на меча в ръцете му. Арабинът се взря в очите ми - и видя, че решителността ми е твърда като диамант. Сведе отчаяно поглед.

- Направи го! - настоях.

Той с две ръце избърса сълзите от собственото си лице. След това вдигна решително брадичка и стисна дръжката на меча, който му предлагах. Пристъпи покрай мен и се изправи до Харун.

- Направи го! - потретих.

Ал Намджу вдигна меча и удари веднъж, втори и трети път. След това захвърли оръжието ми и падна върху трупа на най- големия си син. Притисна отрязаната глава към гърдите си и жълтият мозък потече между пръстите му. Старецът поде про- тяжния напев на скръбта.

Вдигнах меча си и избърсах острието му в трупа. След това се върнах при камилата си и се качих на седлото. Оставих Ал Намджу да се примири със загубата си и поех отново по оставената от Чакала следа.

Чувството ми за състрадание не включва цялото човечество. Благосклонността ми не покрива всички извършени срещу мен грехове.

Рано призори стигнахме до мястото, където Ал Хаусауи бе разделил хората си за втори прът. Явно бе на ръба на отчаянието. Несъмнено вече беше убеден, че първото разделяне не ме е отклонило от дирята му.

Слязох от седлото и проучих следите, за да преценя какъв е броят на бедуините.

В едната група имаше шест коня, в другата - само четири. Всеки носеше по двама ездачи. С това общият им брой възлизаше на двадесет. Освен това имаше петима пешаци.

Вдигнах очи да огледам дирята, оставена от по-голямата група, която беше завила на север, и сърцето ми се разтуптя, когато видях подире им малки и изящни стъпки, които добре познавах. Те бяха взели Техути със себе си!

Сега обаче тя се движеше пеша и по следите видях, че я влачат насила двама араби. Изтичах напред да проуча внимателно стъпките и. Облекчението ми премина в гняв, когато видях, че едното и босо краче кърви. Беше се порязала на някакво назъбено парче кремък, с каквито беше осеян пясъкът.

Следата беше ясна и недвусмислена. Нямах и най-малко съмнение, че Техути е с групата, която беше потеглила на север, но знаех, че гневът ми е в състояние да затъмни последователната мисъл. Трябваше да се подсигуря двойно.

- Остани тук, докато те повикам - викнах на Зарас.

Оставих го и последвах редицата познати стъпки.

Изминах само 120 крачки, преди те да изчезнат напълно, но това не ме притесни особено.

Можех да позная, че принцесата е била вдигната във въздуха от един от яздещите араби, вероятно самия Ал Хаусауи. Най-вероятно отново я беше качил на седлото си. Не само тези признаци бяха очевидни, но ги подкрепяше и аурата, излъчвана от главата на Хатор, която държах в дясната си ръка.

Погледнах през рамо и дадох сигнал на Зарас да се присъедини към мен. Той доведе камилата ми. Качих се на седлото и поведох групата ни напред, право по следите на арабите, които бяха завили на север и бяха повели Техути с тях.

Изкачихме се по леко възвишение в пустинята и когато преодоляхме поредното било, осъзнах, че силата на излъчваната от златното бижу на Техути аура намалява. Дръпнах рязко юздите. Огледах замислено ширналите се около нас безконечни дюни. Зарас спря камилата си до моята.

- Какво има, господарю?

Уверено заявих:

- В крайна сметка Техути не е идвала насам. Чакала успя да ни измами.

- Това е невъзможно, Тайта. Аз също видях следите и. Не може да има съмнение - предизвика ме младежът.

- Понякога лъжата се вижда ясно там, където истината остава скрита - казах му, докато обръщах главата на камилата си.

- Не те разбрах, господарю.

- Стана ми ясно от самото начало, Зарас. Но има много неща, които никога няма да разбереш. Така че нека не губим повече време в опити да ти ги обяснявам!

Държах се високомерно, но трябваше да си изкарам разочарованието на някого.

Макар че се стараеха да ги приглушат, все пак чух мърморенето и оплакванията на войниците, принудени да обърнат и да ме последват. Зарас набързо ги усмири.

Препуснах към мястото, където босите стъпки на Техути изчезваха, понеже Ал Хаусауи я беше вдигнал отново в седлото. Слязох на земята и връчих юздата на камилата си в ръцете на един от войниците.

Знаех, че има нещо, което съм пропуснал, и която продължава да ми убягва.

Върнах се до мястото, където двете групи бедуини се бяха разделили, и огледах внимателно земята. Дали имаше следи, които вървят в противоположната посока?, почудих се. Отговорът беше, че такива липсваха. От мястото, където се бяха сбогували, двете групи бяха продължили право напред, нямаше завърнали се и разминали се.

Знаех обаче, че гледам право към отговора на аномалията и просто не мога да го разпозная.

- Тя трябва да се е върнала обратно - прошепнах под нос, - не е продължила напред с втората група, значи е вървяла на- обратно...

Замислих се. Защо бях използвал думата „наобратно“? На родния ми език беше грешна в този контекст, а обикновено се славя с точната и правилна употреба на словото.

- Човек не върви наобратно - казах го вече на глас. Знаех, че съм близо до отговора. - Човек или обръща назад, или върви назад... - на това и завърших размисъла си. Да, тук се криеше отговорът на загадката. Това беше!

Изтичах до мястото, където свършваше редицата боси следи на Техути.

Понеже вече знаех какво търся, открих го незабавно. Имаше и редица мъжки следи, които привидно се движеха в същата северна посока, в която напредваха и останалите бедуини. Виждах обаче известна разлика.

Тези странни следи започваха там, където свършваха следите на Техути. Те обаче минаваха върху всички други отпечатъци. Нещо повече, който и да ги беше оставил, явно носеше тежък товар на плещите си. Но най-интересното беше, че при всяка стъпка зад петата на сандала се беше образувала малка дъга от пясък... вместо, както човек би очаквал, пръстите да потънат отпред.

- Чакала е направил тези следи - досетих се аз, почти виждайки го да се случва, докато изричах обяснението. - Първо е оставил Техути на мястото, където се е разделила групата. Накарал я е да върви на север пред коня му, следвайки северната група. След като са изминали двеста крачки и той е слязъл от седлото. Пратил е коня си да продължи на север. Вдигнал е Техути и я е пренесъл обратно дотам, където са го чакали другите - но сега е вървял заднешком, носейки принцесата през рамо. Първата група е водела свободен кон за него и Техути. На този кон е откарал нашата красавица на юг, като ни е пратил да преследваме другарите му на север...

Дяволски сложен и хитроумен план, нямаше и капка съмнение. Усмихнах се мрачно. Със задоволство изрекох:

- Но не достатъчно хитър!

Зарас и хората му ме гледаха объркани и тотално озадачени и се изумиха още повече, когато обърнах гръб на очевидните следи на Техути и ги поведох обратно към мястото, където двете групи бедуини бяха се разделили.

Очаквах Зарас или поне някой от войниците му да възрази, когато се впуснах в преследване на по-малката, поела на юг група, и дори малко се разочаровах, че никой не успя да събере достатъчно смелост да се противопостави на решението ми. С всяка левга, измината в южна посока, топлината, излъчвана от стиснатата в шепата ми златна глава на богинята, се усилваше.

Сигурен бях, че Техути вече страда ужасно. Когато Чакала я залови, беше облечена само с тънка памучна туника. Тя би и осигурила твърде малка защита от дървеното седло под нея или от слънцето над главата и. Бях видял кръв от порязания и крак там, където я бяха принудили да върви пеша. Крачетата на египетските принцеси са далеч по-нежни от тези на някаква си селянка.

Единствена утеха беше убеждението ми, че Чакала никога не би позволил - нито на себе си, нито на някой от хората си - да посегне на едва напъпилото и тяло. Принцесата беше твърде ценна в състоянието си на девица. Бедуинският вожд несъмнено беше наясно и осъзнаваше, че с откупа за нея би могъл да си купи десет хиляди хубави робини. Въпреки това силно се съблазнявах да ускоря ход и да докарам камилите до ръба на способностите им, за да спестя на милата Техути поне час от мъченията и.

Възпря ме присъщият ми здрав разум. Знаех, че Чакала може да има скрити в ръкава още няколко отчаяни номера и че ще се наложи да държа в резерв нещо, което да им противопоставя. Така че придържах камилите до спокоен тръс, но не правихме повече почивки за вода. Препускахме цяла заран.

Час след като слънцето беше стигнало пладне, поведох отряда си нагоре по поредния хребет от утъпкан варовик и когато стигнах до върха, се оказа, че гледам към широка равна долина с диаметър от много левги. Тя беше пълна с гигантски естествени скулптури, които вятърът бе ваял цяла вечност. Мостове и колони от вкаменена червена скала издигаха глави тъй високо, сякаш галеха корема на бледосиньото небе, но основите им бяха проядени от вятъра, превръщайки се в тънки колони, върху които балансираха масивните им чела.

Моите очи бяха най-стари в отряда, но както винаги се оказаха и най-остри. Бях първият, който забеляза бегълците. Дори когато ги посочих на Зарас и войниците, те не можаха да различат групичката хора в сенките в основата на един от гигантските каменни монолити. Честно казано, нагретият въздух, който се вдигаше от напечените от слънцето скали потрепваше и трептеше като мираж, изкривявайки картината.

След това точица слънчева светлина се отрази от острие или връх на копие и това незабавно фокусира вниманието на всички. Откъм отряда зад гърба ми се разнесоха триумфални викове и кръвожадни бойни призиви, но знаех, че най-лошото тепърва ни предстои. Сега се изправяхме срещу врагове, потънали в кладенеца на отчаянието, и Техути беше в по-голяма опасност, отколкото от попадането и в лапите на Чакала насам.

С рязък жест призовах войниците си към тишина и ги върнах обратно зад хребета. Оставих достоен за доверие сержант и двама от другарите му да държат бедуините под наблюдение. След това, щом се скрихме зад линията на хоризонта, позволих на останалите от отряда ми да се спешат, да си поемат дъх и да приготвят оръжията си за бой.

От дисагите на гърба на камилата свалих бойния си лък в кожения му пътен калъф и взех колчана със стрели. Носех ги с мен, когато отведох Зарас встрани. Намерих удобно място на къс варовик и подканих капитана да седне до мен.

- Всичките им коне са изтощени. Не могат да продължат да бягат. Чакала е избрал позицията, на която да ни окаже последен отпор - подех и след това се заех да обясня какво точно следва да направим, ако се каним да измъкнем Техути невреди- ма от хватката на бандита. Когато завърших, накарах младежа да повтори инструкциите ми, така че да съм сигурен, че ме е разбрал правилно.

Докато си говорехме, сложих на лъка си нова тетива. След това от колчана избрах три стрели, които на пръв поглед изглеждаха съвършени. Повъртях ги в ръце да открия и най- малките неравности. Когато те преминаха щателния ми оглед, ги пъхнах в колана си. Поставих останалите стрели обратно в колчана и го преметнах на гърба си. Беше слабо вероятно да успея да стрелям повече от веднъж, при това щях да опъвам тетивата от изключително голямо разстояние. Ако ми се предоставеше и друга възможност, нямаше да имам и секунда за губене, за да си избирам стрела.

- Готов съм, Зарас! - изправих се и го шляпнах по рамото. - А ти?

Той скочи на крака.

- Да, Тайта! Готов съм да умра за принцесата!

Това беше мелодраматично твърдение, но ме трогна искреността му. Младежката любов притежава свое собствено странно величие.

- Мисля, че както принцеса Техути, така и аз бихме предпочели да останеш жив - отбелязах сухо и го поведох назад, за да се присъединим към застиналия в очакване отряд.

Докато Зарас раздаваше нареждания на войниците си, аз си присвоих от един от стражите кираса от крокодилска кожа и шлем, и ги надянах, за да прикрия изпъкващата си роба и дългата си вееща се коса. Нямах желание да се отличавам излишно сред хората си.

Когато подготовката ни приключи, всички се качихме на седлата, отново пресякохме хребета и се спуснахме към долината от варовикови монолити, като оставихме камилите да крачат спокойно към мястото, където ни очакваха Чакала и хората му.

Използвах тази последна възможност да наместя кожения предпазител на лявата си мишница, с който да се защитя от удара на тетивата. Раната, която вече си бях нанесъл, още беше отворена и кървеше.

Зарас предвождаше отряда ни. Войниците се бяха строили в плътна фаланга на двадесет крачки зад него. Вече не яздех отпред заедно с командира.

Незабележим във взетата назаем броня, аз се придържах отзад, от външната лява страна на втората редица. Прикривах бойния си лък под одеялото на седлото на камилата си, където врагът не можеше да го види, преди да го извадя.

Зарас яздеше значително по-напред от формацията ни - там, където можеше да съсредоточи вниманието на Чакала върху себе си. Беше обърнал меча си и го държеше вдигнат високо с дръжката нагоре. Това е универсалният знак за примирие.

Знаех, че бедуинът ще очаква тази покана за преговори, за- щото се намирахме в патова ситуация. Бандитът не можеше да ни избяга. Конете му бяха обезсилени, а хората му - изтощени.

От друга страна, и ние не можехме да го нападнем, за да го довършим, докато той все още беше опрял ножа в гърлото на Техути.

Налагаше се да разчитам на Зарас да ме отведе на разстояние за сигурен изстрел с лък към Чакала, без да предизвика реакциите му на убиец. Докато се приближавахме, имах възможност да огледам терена по-внимателно.

От прочита на следите им знаех, че броят на хората на Ал Хаусауи е намален от разделянето и от враждебната пустиня до петнадесет оцелели. Аз разполагах с петдесет и шест гвардей- ци, включително Зарас. Те всички бяха относително свежи и в бойна форма. Ако се стигнеше до схватка накрая, тя можеше да има само един изход. Всичките ни противници щяха да загинат, но същата съдба щеше да застигне и принцеса Техути.

Ал Хаусауи беше избрал грижливо последната си позиция - под надвисналото чело на варовиковия монолит. Скалата обезпечаваше фланговете му, но му даваше и допълнително предимство. Надвисналият каменен покрив, който се простираше доста напред от позицията му, ограничаваше обсега дори на моя голям боен лък. Не можех да стоя надалеч и да насоча стрелата си нависоко така, че да убия Чакала, без тя първо да удари каменния таван над главата му. Трябваше да се приближа съвсем плътно и да стрелям по много по-плоска траектория.

Червеният камък обаче служеше и за затворническа килия на Чакала. Отрязваше му всякаква възможност за отстъпление. Той трябваше да преговаря за размяна с нас - животът на хората му и неговия собствен срещу този на моята принцеса.

Водени от Зарас, напредвахме бавно към мястото, където Чакала ни очакваше неподвижен.

Сега вече виждах, че конете на бедуините до един са станали жертва на жаждата и тежките условия. Арабите бяха довлекли последните няколко трупа в полукръг, обърнат навън към нас. Зад тази самоделна и патетично недостатъчна барикада бяха приклекнали сега оцелелите. Над нея стърчаха само теметата на главите им, които се показваха заедно с върховете на копията и извитите остриета на ятаганите.

Щом се приближихме, стана ясно, че поне трима от арабите държат лъкове с приготвени стрели на тетивите, готови да полетят към нас всеки момент. Но бедуините не са стрелци със сериозни умения. Лъковете им са смехотворни, с половината от обсега на могъщото извито оръжие, което беше скрито под одеялото под коляното ми, за да ми е подръка.

Сега всичко зависеше от това колко близо до тези мизерни укрепления ще успее да ме заведе Зарас, преди Ал Хаусауи да спре нашето приближаване. Преценявах скъсяващия се обсег с всяка крачка, която камилата правеше под мен.

Стигнахме до критичната точка, след която знаех, че мога да понижа траекторията си и да достигна всеки от арабите със стрелата си, без страх да ударя каменния таван, увиснал над главите им. Изсумтях с облекчение. Всяка крачка, направена от камилата ми оттам насетне, само ме поставяше в по-изгодна позиция.

Яздещият в редицата пред мен гвардеец ме засланяше от погледите им, така че се пресегнах и стиснах бойния си лък. След това, без да свеждам очи, със свободната си ръка избрах една от стрелите на колана си. Положих я от горната страна на захвата си върху лъка и я задържах там с показалеца на лявата си ръка.

Камилата ми ме понесе напред още пет бавни и достолепни крачки, преди в средата на редицата бедуини един от мъжете да се изправи на крака и да се обърне с лице към нас. Той отметна качулката на бурнуса си, за да разкрие лицето си, и изрева срещу нас на арабски:

- Спрете! Нито крачка напред!

Ехото на гласа му изтътна в покрива от варовик над главата му.

Разпознах го веднага като чернобрадия насилник, който бях видял преди три дни да мята гневно Техути на седлото си, докато ми се хили изпод вдигнатата си ръка. Това впечатление се потвърди незабавно, щом викна отново:

- Аз съм Ал Хаусауи, военен вожд на бедуините. Всички се боят от мощта ми!

Той посегна надолу и иззад трупа на коня си, където я беше скрил, изправи Техути на крака.

Сега я държеше така, че да можем да я видим и да познаем лицето и. Лявата му ръка беше стегната около гърлото и изотзад, задавяйки я до степен да не смее да се бори или да извика, а с десницата стискаше меч. Тялото на принцесата го прикриваше, докато арабинът ни стрелкаше със злобен поглед иззад рамото и.

Ал Хаусауи беше съблякъл от Техути и последното парцалче. Знаех, че го е сторил, за да я унижи и да демонстрира колко цялостно я е покорил. Крайниците и изглеждаха стройни и детински крехки в сравнение с масивната космата ръка, която я стискаше за гърлото. Кожата на голото и тяло беше млечно- сияйна като седеф. Очите и бяха така ококорени от страх, че сякаш изпълваха цялото и лице.

Зарас скочи от гърба на камилата си и все още вдигнал обърнатия си меч, тръгна полека към мястото, където Ал Хаусауи държеше Техути. Вдигна забралото на шлема си и разкри лицето си досущ както арабинът бе сторил преди това.

Видях как ужасът се оттича от очите на Техути, щом тя разпозна Зарас, и го заменя трескавата светлина на смелостта и надеждата. Устните и помръднаха, изричайки името му, но звукът бе приглушен от дебелата ръка около гърлото и.

В този миг ме преизпълни гордост за нея - същата, каквато бях изпитвал към майка и навремето. Но затворих съзнанието си за тези отвличащи ме мисли и спомени. Очите ми премериха обсега, а умът ми пресметна ъгъла и отклонението на стрелата ми в полет.

Усетих лек ветрец по лявото си рамо, но видях, че там, където стои, Ал Хаусауи е защитен от него заради огромната буца варовик. Само майстор стрелец можеше да е уверен в подобна мишена: първо вятърът отнасяше надясно, но следваше ивица неподвижен въздух, през която стрелата щеше да пада последните няколко кубита, за да порази целта си.

Ал Хаусауи беше побеснял, замеряше ни с обиди и предупреждаваше Зарас да стои там, където се намира, и да не се приближава повече. Държеше късия си меч в дясната си ръка и притискаше върха на бронзовото острие под челюстта на Техути, в меката гънка на гърлото и. Изкрещя по посока на Зарас:

- Не смей да мърдаш, инак убивам кучката и ще и изрежа гнилите и разложени яйчници!

- Няма нужда никой да умира - викна му в отговор капитанът с умиротворителен и спокоен глас. - Можем да преговаряме! - И продължи да върви напред.

Пришпорих камилата си.

Зарас ми печелеше ценно пространство. Всяка крачка, която ездитното ми животно правеше, намаляваше елемента на късмет в изстрела ми.

Но още по-важното беше, че младият капитан принуждаваше Ал Хаусауи да се обръща полека, за да остане лице в лице с него. Така разкриваше по-голяма площ от мишената за моята стрела.

Трябваше ми само да отклоня вниманието на Чакала за времето, нужно ми да опъна тетивата и да стрелям и стрелата да достигне целта си.

Без да помръдвам глава, издадох крясъка на ловен сокол, който започва спускането си. И в реалния живот знакът ми е този на сакатия сокол. Усъвършенствал съм призива му. Дори най-умелият соколар не е способен да отличи имитацията ми от истинската птица. Каменната стена усили и отрази звука така, че се разнесе ясно и заглуши тирадата обиди на Ал Хаусауи.

Всички бедуини са страстни соколари. Бандитът разпозна този предизвикателен зов и не успя да му устои. Прекъсна потока си отвратителни сквернословия и вдигна очи натам, откъ- дето му се стори, че се е разнесъл крясъкът. Разсея се само за миг, но това ми беше достатъчно.

Вдигнах лъка и съвършената си стрела с едно движение, а те се напаснаха и прилепнаха като телата на божествени любовници, създадени един за друг в рая. Опънах тетивата и в мига, в който тя докосна устните ми, стрелях. Проследих как стрелата се издига и достига зенита си. Тя подмина каменния покрив над главата на Чакала, без да го докосне и след това започна да се спуска. Струваше ми се, че се движи с достолепна грация, но знаех, че само пъргаво око като моето може да я проследи.

След това видях очите на Чакала да трепват в орбитите си. Колкото и невъзможно да ми изглеждаше, той беше видял или като диво животно беше усетил, че съм стрелял по него. Главата му трепна леко и тялото му започна да се обръща. Но в този миг стрелата го улучи високо в гърдите и на един пръст встрани. Той беше мръднал само колкото да наруши прицела ми и знаех, че върхът е пропуснал сърцето му. Въпреки това силата и скоростта на удара го завъртяха назад. Той инстинктивно разтвори ръце в опит да възстанови равновесието си, но краката му се подгънаха под тялото и бедуинът тупна на варовика.

Техути с въртене излетя от хватката му. Видях я да извива тяло във въздуха и да се приземява с гъвкавостта на котка. Скочи на крака и зае стойка, гола и прелестна, закратко замаяна от внезапната паника, избухнала зад нея.

Зарас беше подготвен за крясъка на сокола - от самото начало бяхме уговорили този знак. Щом го издадох, той беше се хвърлил напред - натам, където се намираше Техути.

Капитанът беше пъргав като ловуващ гепард. Налагаше му се да претича покрай проснатото тяло на Чакала, за да стигне до принцесата. Видя стрелата ми да стърчи от торса на Ал Хаусауи и си помисли, че съм го убил. Не му обърна повече внимание. Стигна до Техути, преди който и да е от другите бе- дуини да осъзнае какво се случва. Сграбчи я и я скри зад гърба си, прикривайки я със собственото си тяло. Подхвърли меча, който държеше наопаки, в другата си ръка и щом той се спусна, го улови за дръжката и застана в защитна позиция, готов да посрещне нападащите араби, които се втурнаха срещу него.

- В атака! - Призовах нашите войници, за да защитят двойката. - Нападайте, момчета!

Пришпорих камилата си в олюляващ се галоп и в същото време поставих втора стрела. Видях единият арабски стрелец да се спира и да вдига лъка си, прицелвайки се в Зарас.

Изстрелях стрелата си миг преди арабинът да пусне своята. Улучих го в гърлото, тъкмо навреме, за да отклоня неговия изстрел. Собствената му стрела литна встрани и нещастникът падна на колене, стиснал дръжката на моята, която стърчеше от шията му, а от зиналата му уста бликаше ярка кръв.

Без да се стресне, един от другарите му налетя с високо вдигнат ятаган срещу Зарас и замахна към главата му. Капитанът отблъсна встрани острието на арабина и след това използва инерцията си, за да отреже чисто при лакътя въоръжената ръка на противника си. Бедуинът изпищя и залитна заднешком, стиснал чукана си. Спъна се в другаря си, коленичил със стрелата ми в гърлото си. Двамата паднаха заедно, препречвайки атаката на останалите.

Пуснах третата си стрела и свалих още един бандит бедуин. Зарас извърна глава и ме озари с одобрителна усмивка. Кол- кото и изумително да ми се струваше, явно беше, че младият идиот в действителност наистина се забавлява! Изкрещях му:

- Връщай се тук! Прибери Техути на безопасно място!

Той вдигна принцесата във въздуха, все едно беше малко

дете, и я преметна през лявото си рамо.

- Сложи ме на земята! - извика му тя и зарита диво с крака, за да се освободи.

Младежът пренебрегна протестите и и закрачи да ни пресрещне, докато препускахме напред, за да прикрием отстъплението му.

Ал Хаусауи все още лежеше там, където го беше повалила стрелата ми. Всички бяхме съсредоточили вниманието си от него към нападащите бедуини. И аз нося същата вина като останалите войници. Знаех, че Чакала е успял да се спаси от изстрела ми в сърцето му и че вероятно е все още жив. Но си мислех, че поне съм го осакатил и вече не представлява заплаха за нас. Безжизненото му тяло лежеше с разперени ръце, а мечът му беше заклещен под него.

Зарас беше принуден да претича покрай Чакала, за да стигне до Техути. Сега отстъпваше и отново се насочваше към него. При това вниманието му беше съсредоточено върху арабите, които го заплашваха.

Внезапно Ал Хаусауи се претъркули и седна. Сега държеше меча в дясната си ръка, но още нямаше сили да се изправи на крака.

- Пази се, Зарас! - извиках му, докато посягах за нова стрела, но затвореният капак на колчана ме забави. - Зад теб! Пази се от Чакала!

Вероятно гласът ми е бил заглушен от шумотевицата на битката или пък капитанът не е разбрал предупреждението ми. Пристъпи още една крачка заднешком, което го доведе в обхвата на острието на Ал Хаусауи.

С нечленоразделен вик на отчаяние Чакала замахна към него. Ударът дойде ниско изотдолу. На острието му липсваше сила, но оръжието на Ал Хаусауи беше достатъчно остро да прониже кожената пола на Зарас и да се вреже между здравите му млади крака.

Ал Хаусауи се опита вяло да извади острието си от жилавата плът на противника, но не му стигаше сила да го стори. Падна по гръб и се подпря на лакти. Докато пъхтеше дрезгаво да си поеме въздух, дръжката на стрелата ми, щръкнала от гърдите му, се люлееше в такт с дишането му, а от ъгълчето на устата му протече струйка кръв.

Цялото тяло на Зарас подскочи и после се скова като дъска. Мечът се изхлузи от десницата му и падна в краката му. Теху- ти се изплъзна от хватката на лявата му ръка и се приземи на крака.

- Върви при Тайта! - Чух го да изпъшква през болката. - Умирам! Тайта ще те защити!

Зарас се преви и притисна корема си, където усещаше острието на меча, проникнало дълбоко във вътрешностите му.

Техути пренебрегна нареждането му. Стоеше замаяна до него. Струваше ми се, че в началото не беше в състояние да проумее какво се е случило, докато не сведе поглед и не видя дръжката на меча на Чакала да стърчи от полите на любимия и, а кръвта да капе между краката му.

Зарас падна на колене. Сведе глава, докато челото му не докосна земята.

Застанала над него, принцесата изкриви лице в маска от гняв и изпищя срещу Ал Хаусауи:

- Ти уби Зарас! Уби моя любим! - И грабна меча на капитана от земята, където го беше изтървал. Извърна се към Чакала със сила, която изобщо не подхождаше на деликатното и тяло, и с гняв, несъразмерен на женствеността и. Заби острието на меча в гърлото на бедуина.

Дъхът му изсъска през срязания гръклян и той сграбчи острието с две ръце, сякаш да я спре да не го прониже отново. С трескава сила принцесата изстръгна оръжието от гърлото му. Докато то се изплъзваше, острият като бръснач ръб сряза до кост и сграбчилите го пръсти на Ал Хаусауи.

Техути се изправи над арабина и го промуши отново, и отново удари в гърдите му, между ребрата и в жизненоважните му органи в коремната кухина.

Междувременно войниците ми нахлуха на мястото, където стоеше принцесата, изблъскаха оттам сражаващите се бедуи- ни, навеждайки се ловко от седлата и пронизвайки ги с дългите си кавалерийски копия.

Оставих ги да ги довършат. Дръпнах юздите на камилата си до Техути и скочих от седлото. Прегърнах я с все сила и я държах, докато се успокои, а след това взех меча от ръцете и.

- Ти го уби десетократно! - казах и остро. - Сега Зарас се нуждае от помощта ни!

Знаех, че името му ще успокои гнева и и ще съсредоточи ума и.

Не исках да местя Зарас, понеже подобна постъпка често би могла да задълбочи нараняване като полученото от него. Накарах войниците да построят примитивно укритие над него там, където беше паднал.

Докато се занимаваха с това, наредих на сержанта на гвардията да събере от труповете на арабите най-чистите и най- малко окървавените дрехи и да ми ги донесе. Използвах ги да прикрия Техути от слънцето и от очарованите погледи на мъжете.

След това им наредих да съберат мъртвите коне на арабите и телата на Чакала и хората му, да ги завлекат на една левга по посока на вятъра и да ги захвърлят в пустинята. В тази жега щяха да започнат да се разлагат за броени часове. За последно видях да влачат Чакала гол, зад камила, с въже, вързано около глезените, а главата му подскачаше по каменистата почва. Ръцете му бяха протегнати зад главата към мен и се друсаха, сякаш ми махаше за сбогом.

Бях взел с мен медицинската бохча и малък запас билки и лекарства. Нося ги със себе си винаги и навсякъде, все едно са част от собственото ми тяло. Но още преди да започна с огледа на раната на Зарас, знаех, че няма да са достатъчни за задачата, която ми предстоеше.

Не разполагах с трениран помощник, на когото да разчитам. Суровите гвардейци с мен бяха много ефикасни при отнемането на човешки живот, но изключително неуки, когато се стигне до спасяването и лекуването му.

Доверие можех да имам единствено на Техути. Тя ми беше помагала да се грижа за ранени коне и други домашни животни. Но все още гледах на нея като на дете. Не исках да вижда как умира Зарас, а несъмнено му предстоеше такава съдба. Но нямах избор.

- Ще трябва да ми помогнеш да се грижа за него, принцесо - казах и, докато се подготвях да източа от сока на аленото кадифено цвете, който е достатъчно мощен да упои и вол.

- Да - отвърна тя тихо, но с такава твърда решителност, че отново ми напомни за майка си. - Само ми кажи какво искаш да сторя и ще бъде направено.

- Първо се убеди, че ще го изпие до капка!

Връчих и медната чаша, пълна догоре с наркотика. Теху- ти положи главата на капитана в скута си. Поднесе съда към устните му и стисна ноздрите му така, че той бе принуден да преглътне течността. Междувременно аз извадих хирургическите си инструменти.

Когато зениците на Зарас се разшириха и той изпадна в предизвикана от питието омая, ние свалихме бронята му и бричовете отдолу. След това го положихме по корем гол, както майка го е родила, върху постелка от одеяла за под седло. Разбира се, бях виждал Зарас гол и преди, но както винаги останах впечатлен от великолепната му физика. Прониза ме дълбока жал, че тъй скоро ще трябва да предам този шедьовър на природата обратно на земята.

Разтворих краката му, за да мога да достигна до входното отверстие на острието на Чакала. Разбира се, острието все още запечатваше раната. Знаех, че всеки друг, представящ се за хирург, ще изтръгне меча без грижа или умисъл, подписвайки съдбата на пациента си на мига.

Докато изучавах ъгъла и дълбочината, на които се беше забил мечът, видях, че ударът е оставил напълно незасегната мъжествеността на младежа. Това бе ситуация, която приех със смесени чувства.

Наум възликувах заради благото на Зарас и Техути. Но от моя собствена гледна точка не бях толкова доволен. Може би щеше да е по-добре тези основни органи на Зарас да са били обезопасени от острието на меча. Ако това се беше случило, много от онези проблеми, които предвиждах да надвисват пред мен, щяха да бъдат ликвидирани с един-единствен удар. Отблъснах всички тези недостойни мисли и съсредоточих пълното си внимание върху изваждането на острието.

То беше преминало през лявата буза на дупето. Ако след това беше попаднало на вдлъбнатината на дебелата кост на слабините, щеше да имаме късмета да не е проникнало по-нататък.

За съжаление, случаят не беше такъв. Можех да позная, че острието е намерило път, по протежение на който да влезе покрай костния щит в кухината, където се съхраняваха вътрешностите на Зарас. Имал съм възможността да правя дисекция и да проучвам стотици човешки трупове. Знам как храната, която

ядем, преминава през тези тръби от плът, докато бъде изхвърлена от фундаменталния отвор, разположен между бузите на задните ни части.

Вече бях сериозно притеснен. Ако острието на Чакала бе пронизало някоя от тези тръби във вътрешностите на Зарас, то съдържанието им би протекло в стомашната кухина. Това

съдържание, което в простонародната реч наричаме „лайна“, е проявление на зловредни телесни духове , които му придават характерната неприятна миризма. Те са също и фатално отровни и ако бъдат освободени в тялото, водят до загниването му. Смъртта е неизбежно последствие.

Мечът трябваше да бъде изваден незабавно. Призовах шестима от най-силните войници да удържат Зарас, защото въпреки силния опиат, който му бях дал, изпитваната от него болка щеше да направи лекарството безполезно.

Техути седеше с главата му в скута си. Галеше косите му и му гукаше като майка на детето си. Държачите заеха местата си и приковаха крайниците на капитана си. Коленичих между краката му и хванах с две ръце дръжката на меча.

- Дръжте го!

След тази заповед се дръпнах назад и приложих цялата си сила и тежест, поддържайки острието под един и същ ъгъл спрямо входния канал, за да избегна допълнителни щети за плътта и вътрешностите.

Цялото тяло на Зарас се скова. Всеки мускул се стегна като мрамор и той изрева като ранен бик в агония. Шестимата силни мъже се напънаха да го удържат. В течение на дълга секунда нищо не поддаваше. Бронзовото острие беше заседнало дълбоко във вътрешностите, заклинено в тазовите кости и държано от подпухналата всмукала го плът. След това най-сетне се отлепи и мечът изскочи от раната. Търкулнах се по гръб. 21

Зарас издаде последно треперливо стенание и тялото му отново се отпусна в безсъзнание. Бях приготвил тампон от агнешка вълна и го положих върху раната, като наредих на Те- хути:

- Дръж го на място, но налегни с цялата си тежест и се опитай да спреш кървенето! - След това се обърнах към хората, които държаха капитана си. Наредих им: - Пуснете го!

Вниманието си насочих към меча в ръката ми и на око премерих дълбочината, на която беше проникнал.

- Педя и половина дължина, половин кубит - прецених, а ужасът засенчваше надеждата. - Бил е дълбоко, твърде дълбоко!

За миг повдигнах тампона, който Техути притискаше над раната. Наведох се напред да я огледам.

Беше разрез, широк колкото два мои слепени пръста. Веднага щом освободих налягането, отвътре бликна тънка струйка кръв. Изглеждаше чиста и здрава. Приведох лице близо до нея и подуших кръвта. Не долових миризма на изпражнения.

Усетих искрица възобновена надежда - дали беше възможно острият като бръснач бронз да не е прекъснал вътрешностите?

Техути ме гледаше напрегнато:

- Какво правиш, Тайта?

- Опитвам се да преценя какви са шансовете ни.

Превързах тампона от агнешка вълна на място, за да покрива входната рана, и го напоих с дестилат от вино, за да уми- ротворя злонравието вътре. След това се преместих зад Зарас и положих по една ръка на всяка от бузите на дупето му. Събрах смелост и ги разтворих. Тихичко въздъхнах с облекчение. Изходният му отвор беше чист и стегнат.

Оставаше да направя още един тест. Положих длан на основата на кръста му и натиснах силно. От червата му се разнесе съскане на освободен газ, последвано от струя воднисти екскременти и ярка кръв, бликнали от ануса му. Смрадта накара и двама ни с Техути да направим гримаси.

Сега вече знаех с фатална увереност, че мечът наистина е пронизал червата му. Бях смазан от мъка и отчаяние. Зарас беше мъртвец. Никой лекар на света, колкото и умел да беше, не би могъл да го спаси - дори и аз. Той вече принадлежеше на Сет.

Не вдигнах очи към принцесата, макар да усещах, че тя се взира в мен. Бях безпомощен и мразех това усещане. Не е нещо, с което човек е в състояние да свикне.

- Тайта - прошепна тя името ми.

Все още не можех да се насиля да я погледна и да призная колко съм безсилен.

- Моля те, Тайта! - Техути леко повиши глас. - Можеш да спасиш живота му, нали? Кажи ми, че ще можеш да спасиш За- рас за мен!

Трябваше да и отговоря, не биваше да и позволя да страда повече.

Вдигнах глава и я погледнах. Никога не бях виждал толкова страдание и мъка като нейните, а съм се изправял пред стотици жени, станали току-що вдовици.

Приготвих отрицанието в мислите и на езика си и дори поклатих глава. Но не можех да изрека думата „Не“. Не можех да изоставя тези двама младежи.

- Да, мога да го спася за теб, Техути...

Знаех, че е проява на безсърдечие да го кажа. Твърдата увереност несъмнено е по-добра от фалшивата надежда, но не можех да понеса страданието и отчаянието на принцесата.

Така че безмълвно се помолих на добрите богове да простят лъжата ми и се захванах да се боря със Сет за душата на Зарас.

Със сигурност знаех само, че се налага да работя бързо. Никое човешко тяло не може да издържи толкова дългосрочна намеса.

Нямах напътствия, които да следвам. Не съществува на света друг хирург, посмял някога да направи това, което се канех да опитам.

Беше ми останала една манерка от червеното кадифено цвете, която може би стигаше да държи Зарас в безсъзнание не повече от час. Сокът щеше да ми е нужен до капка.

Налагаше се да отворя стомашната кухина и да намеря мястото, където са били пронизани вътрешностите му. Трябваше да възстановя разрязаното от меча, като съшия краищата. След това се налагаше да отмия злите течни духове, измъкнали се на свобода от червата му и протекли във вътрешностите.

За щастие, като всички нас Зарас също бе ял твърде малко, след като напуснахме Мия Кеив. Не носехме кой знае колко храна и бях разпределял стриктно запасите ни. Червата му нямаше да са пълни с отходни продукти. Разполагах с извлек от върбова кора и кедров сок, но в недостатъчни количества, че да стигнат да измия както трябва отровите. Най-ефикасно от всички щеше да е дестилираното вино. От него имах само малък воден мях. И двамата с Техути си измихме ръцете в една малка купа, пълна с тази скъпоценна течност.

Отдавна бях открил, че горещината помага да се намалят, ако не и да се унищожат напълно злите духове. По мое нареждане двама войници поставиха голям съд с вода на огъня. Кога- то тя кипна бурно, потопих в нея бронзовите ми хирургически бръсначи, игли и сушени котешки черва за шев^22.

Налях нова голяма доза „червено кадифе“ в гърлото на За- рас, докато Техути измие корема му с дестилат от вино.

След това верните ми стражници отново приковаха ранения. Положих сгъната на две подплата от кожа между зъбите му така, че да не се пукнат и начупят, когато челюстите му се сключат в гърча на агонията. Вече бях готов. Нямах други извинения да отлагам повече.

Извърших първия дълъг разрез през коремната му стена точно под пъпа му и до основата на срамната кост. Въпреки кожената лента в устата си, Зарас нададе вой и замята глава насам-натам.

Показах на Техути как да задържи раната отворена, като вкопчи пръсти от двете страни на дългия ми разрез и изтегли краищата на отвора встрани. Сега вече можех да вкарам в кухината на корема и двете си ръце чак до китките. Пред очите си, разбира се, имах ясна картина докъде беше стигнало острието при забиването му навътре и се движех по протежение на тази траектория.

Почти веднага намерих в хлъзгавите намотки на червата на капитана пробив, дълъг колкото кутрето ми. От прореза се стичаха смрадливите останки от смляна храна.

Заших отвора със сушени черва и спретнати равни бодове на извитата ми бронзова игла. След това хванах гумената змия на червото и го стиснах с двете си ръце, за да се уверя, че няма повече течове. Закърпеното място държеше отлично, но налягането накара кафявата и воняща течност да блъвне през три други разреза по-дълбоко в намотките.

Заших и тези три по-малки отвора, работейки с деликатно равновесие между бързина и ефикасност. Виждах, че Зарас започва да губи сили поради необичайната процедура, която бях принуден да проведа.

Когато със задоволство се убедих, че не съм пропуснал нито една друга щета, нанесена от острието, и двамата с Теху- ти бяхме привикнали с миризмата на фекалии. Въпреки това тя постоянно ми напомняше колко жизненоважно е да измия добре всички остатъци от тялото, преди да затворя зейналата стомашна кухина. Всичко, което смърди толкова ужасно, несъмнено е зло по природа.

Техути продължаваше да държи стомашната кухина на капитана отворена, а аз пълнех бузите си с винен дестилат и го впръсквах през свитите си устни в гънките и намотките на червата. След това обърнахме Зарас на хълбок и изляхме течността от вътрешностите му.

Повторно измихме коремната му кухина с преварена вода, която беше изстинала до телесна температура. Източихме и нея.

Накрая го изплакнахме със собствената си урина. Това е една от най-ефективните рецепти срещу злите течни духове, но урината трябва да е прясна и да не е замърсена с никаква друга течност или телесен извлек. В идеалния случай трябва да изтича направо от здрав пикочен мехур, без да се докосва до външните сексуални органи на донора - пениса и кожичката на мъжката или женската лабия.

За мен това не представляваше трудност. Премахването на признаците на моя пол беше толкова древна история, че споменът за тях вече не ми причинява и потрепване. Докато изпразвах водата си в Зарас, Техути обърса своите слабини с вълнен парцал, напоен с дестилирано вино, а когато отстъпих встрани, тя приклекна над капитана и разтвори устните на вул- вата си. След това прицели съскащата струя в стомашната му кухина. Когато приключи, обърнахме отпуснатото тяло на Зарас настрани, за да се оттече течността за трети и последен път.

После затворих корема му и с всеки шев рецитирах по един куплет от молитвата за зарастване на рана:

- Затварям жестоката ти червена уста, о, зло творение на Сет! Напусни това място. Нареждам ти - върви си! Отстъпи назад, чакалоглави Анубис, боже на гробищата! Нека този човек живее. Плачи за него, добросърдечна Хатор. Окажи му милостта си и успокой болката му. Нека живее!

Вече падаше здрач, когато превързах корема на пациента си с ленени ивици, откъснати от полите на робата ми, и го положих на пода на укритието му. Двамата с Техути седнахме от двете му страни, готови да му предоставим каквито удобства и утеха бяха по силите ни.

Когато Зарас изпадна в делириум, започна да бълнува и да се бори с въображаеми и истински демони, които се събираха около постелката му, Техути легна до него и го взе в обятията си. Прегръщаше го силно и му запя.

Разпознах приспивната песен. Беше една от онези, които царица Лострис пееше на дъщеря си, когато тя самата беше бебе. Постепенно Зарас се успокои.

Около укритието, в което се бяхме настанили тримата, гвардейците му запалиха кръг от стражеви огньове. Мисля, че се молеха за капитана си така, както и ние. В течение на цялата дълга и гореща нощ чувах мърморенето на гласовете им.

Заспал съм по някое време призори. Не бях в състояние да сторя нищо повече, освен да събирам сили за упокойната молитва на душата, която, както си знаех, скоро щях да бъда призован да изпълня.

Усетих малка гореща длан да ме стиска за рамото и се събудих незабавно. През процепите в покрива на убежището ни видях, че утрото не е далеч. Бях поспал съвсем малко, но се чувствах толкова виновен, сякаш съм извършил убийство.

- Какво има, принцесо?

- Кожата му пари. Зарас гори отвътре. Толкова е горещ, че направо ме боли да го пипам!

Имах подръка подпалка от кедрова кора. Пъхнах връхчето и в гаснещата жарава на огъня и я подухнах. Когато избухна в пламъче, запалих маслената лампа в основата на постелята и се приведох над Зарас.

Лицето му беше зачервено и блестеше от пот. Очите му бяха отворени, но невиждащи от треската. Когато се опитвахме да го задържим неподвижен и да го успокоим, той замахваше към нас. Въртеше глава насам-натам и крещеше проклятия срещу ни.

Очаквах това да се случи. Познавах добре изгарящата треска, която е предвестник на влошения отток на течностите на духовете. Бях виждал много случаи, в които се проявяват почти същите симптоми. Те всички бяха завършвали със смъртта на пациента. Но държах в готовност първата си защитна линия.

Призовах шестимата си помощници и заедно успяхме да увием Зарас в пашкул от одеяла, така че да не е способен на друго, освен да мърда глава. След това напоихме одеялата с кофи с вода и им вяхме, за да ускорим изпарението. Това смъкна температурата на тялото му дотолкова, че той взе да трепери от относителна хладина.

Поддържахме процедурата почти цяла заран, но до обед силата на Зарас започна да намалява. Той следваше същия курс, изминат от предишните ми пациенти с нарушен духовен отток. Вече нямаше сила да се съпротивлява на лечението, което му прилагах.

Не издаваше нито звук, само тракаше със зъби. Кожата му бе добила бледосин оттенък.

Развихме одеялата и Техути отново го взе в ръце и ме погледна над мокрото му и треперещо тяло.

- Ти каза, че можеш да го спасиш, Тайта! Сега обаче разбирам, че не си способен на това.

Силата на отчаянието и ме поряза толкова дълбоко, колко- то мечът на Чакала бе ранил Зарас.

По време на изгнанието, когато хиксоските нашественици прогониха от родните земи народа ни, египтяните, ние избягахме на юг през праговете на Нил в най-отдалечените части на Африка. В течение на много години скиталчество оцелявахме в пустошта, докато не станахме достатъчно силни да се върнем и да спечелим отново каквото ни се пада по рождение. През това време се научих да познавам и разбирам чернокожите племена. Те имат умения и особени способности, на които завиждах. Особено ме привличаше племето шилук^23 и аз се сприятелих с мнозина от тях.

В това племе имаше много стар шаман на име Умтагас^24. Съплеменниците му го смятаха за примитивен вещер, сдружил се с демоните. Те твърдяха, че се намира само на едно стъпало над дивите животни, които изобилстваха в онези далечни южни земи. Но с времето аз стигнах до извода, че той е мъдрец и е проумял много неща, които убягваха на нас, бездомниците от севера. Той ме научи на много повече, отколкото аз бях способен да му покажа.

Когато тежестта на годините най-сетне го пребори и му оставаха броени дни до смъртта, Умтагас притисна в дланите ми кожена торбичка с изсушени от слънцето черни гъби от вид, който не бях виждал дотогава. Бяха покрити с дебела зелена плесен. Предупреди ме да не махам плесента, понеже е съществена съставка от лечебната сила на лекарството. След това ми обясни как да приготвям отвара от тези гъби, като ме осведоми и че тя убива по-често, отколкото лекува. Трябвало да я употребявам само когато е единственото, което стои между пациента ми и отвъдното.

През годините след завръщането ми в любимия Египет посмях да използвам този лек само в седем случая. Във всеки един пациентът ми беше смъртник и единствено тежестта на перо от слънчевата птица го спираше да не се прекатури през ръба на вечността. Петима от тези пациенти издъхнаха почти веднага щом вкусиха отварата на устните си. Един се бори на ръба в течение на десет дни, полека-лека набирайки сили, до- като краят му не настъпи внезапно и неочаквано.

Единствено седмият ми пациент оцеля при стрела в дроба си и оттока на злите духове, разбунили се след това нараняване. Беше си възвърнал силите. Все още живее в Тива и всяка година в деня, който нарича мое чудо, идва да ме посети с всичките си внуци.

Прекрасно знам, че резултат едно от седем не е причина за хвалби, но виждах, че на Зарас му е останал не повече от час живот, а Техути ме гледаше с онези ми ти огромни и нещастни очи.

В кесийката от кожа на газела беше останала не повече от шепа от плесенясалите гъби. Сварих ги в меден чайник, докато сокът не стана черен и лепкав. След това го оставих да изстине, преди да положа дървена лопатка на ръба на челюстта на За- рас, за да държи устата му отворена, докато наливах отварата между зъбите му. Бях вкусил капка от еликсира в един от предишните случаи. Не възнамерявам да повтарям този опит до края на живота си.

Реакцията на капитана към вкуса съответстваше на моята. Той се бореше толкова диво, че за да го успокоим, потрябваха усилията на шестимата ми помощници и Техути, а след това повърна повече от половината от количеството, което го принудих да погълне. Остъргах върнатото от него и му го дадох втори път. След това махнах дъсчицата, която бях сложил между зъбите му, и държах устата му затворена, докато се убедих, че скъпоценните ми гъби ще останат под вода въпреки постоянните му опити да ги разтовари повторно.

Накрая Техути го уви в одеяла и отпрати останалите. Седнахме от двете му страни и зачакахме младежът да умре.

До падането на нощта изглеждаше, че е достигнал до прага на това състояние. Въпреки одеялата температурата му беше паднала до тази на прясно уловен скат и дишането му бе почти недоловимо. Двамата се редувахме да полагаме ухо на устата му, за да се вслушваме за всяко вдишване.

Малко след полунощ, когато луната беше залязла, Техути ми каза твърдо:

- Студен е като труп. Ще трябва да легна до него да го стопля.

Тя свали окървавените и не по мярка дрехи, които бях събрал за нея от труповете на бедуините, и се пъхна под одеялото до Зарас.

И двамата не бяхме спали през последните три дни, но не заспахме и сега, нито пък говорихме. Не беше останало какво друго да си кажем. Бяхме се отказали от надеждата.

Над нас се спусна гробовният час - най-тъмният от нощта. В покрива на убежището ни имаше отвор там, където две от одеялата бяха по-несръчно съединени. Погледнах нагоре и видях в дупката, точно в средата и, да наднича великата червена звезда, която познаваме като окото на Сет.

Злият бог гледаше право към нас. Разтреперих се до дъното на душата си. Знаех, че Зарас е загубил битката и Сет е дошъл да го отведе.

След това се случи нещо странно и прекрасно. Светлината на звездата угасна като духната свещ. Сърцето ми се разтуптя в гърдите. Не можех да разбера знака, но знаех, че несъмнено е добър. Изправих се на крака - тихо, за да не притесня Теху- ти, която се беше свила на постелката до Зарас. Измъкнах се през входа на укритието ни, вдигнах глава и се взрях в нощното небе.

Целият небосвод сияеше под блясъка на безброй звезди - с изключение на мястото точно над главата ми, където преди малко бях видял червеното око на Сет да се взира в мен. Сега обаче окото бе затъмнено.

Закриваше го малко тъмно облаче. Беше единственото в небето и не по-голямо от юмрука ми, но зловредният бог Сет беше заслепен от него.

След това чух гласове. Носеха се не от звездното небе над мен, а от грубоватото укритие, което току-що бях напуснал.

- Къде съм? - прошепна гласът на Зарас. - И защо коремът ме боли така зверски?

След това гласът, който познавах така добре, му отвърна загрижено:

- Не се опитвай да ставаш, Зарас, глупако. Трябва да лежиш неподвижен. Беше тежко ранен!

- Принцесо Техути! Ти си в леглото ми... - младежът повиши глас от шока и вълнението. - И си без дрехи. Ако Тайта ни намери така, ще убие и двама ни...

- Не и този път, Зарас! - уверих го аз, мушнах се обратно в убежището с пеещо сърце и коленичих на постелката, на която лежаха двамата. - Но бъди сигурен, че следващия път ще го сторя!

Веднага щом дневната светлина се усили достатъчно, прегледах внимателно Зарас. Кожата му се беше охладила, така че температурата и беше като на ръката ми. Яркото възпаление беше избледняло от бодовете на шевовете, с които бях затворил дългата рана на корема му. Подуших коричките и те се оказаха чисти.

Зарас беше жаден и Техути му донесе голяма купа с вода. Той я изпи и потърси още. Бях възхитен. Това беше сигурен знак, че се възстановява. Беше също и напомняне, че водните мяхове са почти празни и че най-близката прясна вода е в пещерата, където бяхме оставили Беката и другите от отряда. Трябваше да потеглим натам незабавно.

Въпреки че Зарас възразяваше, че е в състояние да върви или поне най-малкото да язди камила, пренебрегнах тези хвалби и конструирах и сглобих за нуждите му шейна. Състоеше се от две дълги копия, между които беше опънато одеяло за под седло. Конструкцията привързах от двете страни на камилски седла с върховете на копията, влачещи се след животните. Положихме Зарас на носилката.

Техути настоя да язди камилата му. Седеше с лице към опашката, така че да може да бди над него. Когато земята беше неравна и камениста, тя слизаше от седлото и се качваше на носилката до Зарас - да го държи и да омекотява движението, за да не бъде разтърсван твърде рязко.

По време на пътуването ни тя трепереше над капитана и го изнудваше безсрамно и макар че той възразяваше, беше ясно, че е на седмото небе от вниманието и.

Следобеда на третия ден настоя да стане от носилката си и да повърви редом с принцесата, макар и на късо разстояние - превит и влачейки крака като старец. Крепеше се с една ръка за шейната си. Техути държеше другата му ръка, за да му помага да пази равновесие и да го окуражава. Бърбореше му, подхвърляше глупави шегички и го убеждаваше какъв е умник. Когато го накара да се разсмее, той трябваше да спре и да стисне корема си с две ръце, но това явно не ограничи способността му да се весели.

Когато спряхме за почивка, прегледах много внимателно шевовете на Зарас и с облекчение открих, че са непокътнати. Дадох му последната останала в манерката глътка „червено цвете“ и той спа като бебе.

На следващия ден се чувстваше по-силен и вървя по- дълго и по-бързо. Знаех, че за него компанията на Техути е по- лековита от моята, така че се преместих напред, в авангарда на колоната. Макар че се придържах дискретно извън обхвата на слуха, можех да проследя разговора им.

И двамата все още изобщо не осъзнаваха способността ми да разчитам по устните. Така че си говореха без задръжки. Част от хумора им беше груб и неделикатен за млада дама с толкова високопоставен произход. Но ги оставих да се радват на мига, тъй като никой от нас не знаеше ще разполагат ли с друг.

Между двамата се проведе и разговор, който си остана моя тайна до ден днешен, макар че те сигурно са си мислели, че са единствените хора на света, които са взели участие в него.

Скоростта на придвижването ни се ограничаваше от състоянието на Зарас, така че завръщането ни в Мия Кеив беше много по-бавно от преследването на Чакала и бандата му бедуини. На петия ден все още не бяхме достигнали целта си. Бях пратил пет бързи камили напред, за да ни донесат вода, но те още не бяха се завърнали. Почти всички водни мяхове бяха празни и ни беше останала много малко храна. Принуден бях да намаля дневната порция до три малки чаши вода и по половин самун сухар на човек. Естествено, това ограничение не се отнасяше за принцесата. Нейно царско право беше да яде и да пие кол- кото си пожелае от нашите оскъдни запаси. Пазех и едно-друго изключително за нейна употреба: половин пита сирене и малко по-малко количество солено сушено месо. Въпреки поканите ми обаче, тя отказваше да се възползва от щедростта ми и се ограничи до общия порцион.

Вечерта на четвъртия ден я видях тайничко да вади от ръкава на робата си дебел резен твърдо сирене и друг - сушено месо, и да се опитва да убеди Зарас да ги приеме.

- Ти си ранен, Зарас! Трябва да се грижим за възстановяването ти!

- Аз съм само обикновен войник, Ваше Височество! - възрази той. - Твърде си благосклонна към мен. Благодарен съм ти за добрината, но изобщо не съм гладен.

- Колко си галантен, Зарас! - Принцесата говореше толкова тихо и срамежливо, че дори на мен ми беше трудно да чета по устните и. - Ти ми спаси живота и почти пожертва твоя заради това. С радост бих ти дала всичко, което пожелаеш от мен... - Ако думите и бяха само намек, то изражението и беше недвусмислено.

Сърцето ми се смегчи към тях двамата. Разцъфващата им любов беше прекрасна гледка. А аз единствен от всички знаех, че съвсем скоро трябва да бъде преодоляна и стъпкана в името на дълга.

И тъй, най-сетне стигнахме до утаечните скали, надвиснали над Мия Кеив, и онези от отряда, които ни очакваха там, се втурнаха да ни посрещнат. Обкръжиха ни с радостни викове и се проснаха в краката на принцеса Техути. След това я вдигнаха във въздуха и я занесоха до мястото, където сестра и Беката чакаше да я приветства заедно с генерал Ремрем и полковник Хюи.

Празнувахме три последователни нощи. Заклахме три млади камили и опекохме сладкото им месо на въглените на петдесет огъня. Всяка вечер принцеса Техути поръчваше да бъдат отворени и разпределени между всички по петдесет големи амфори бира. Сметнах го за прекомерно разхищение, но въпреки това потиснах скрупулите си и пробвах халба-две от питието. Повече внимание обръщах на не тъй обилните приношения на вино от избите в двореца на фараона. Утешавах се с мисълта, че този нектар би бил похабен за сбирщина прости войници.

Придворните музиканти свиреха за нас и отрядът танцуваше и пееше около огньовете, докато луната залезе. След това благородните принцеси ме убеждаваха да попея, но аз призовах Зарас да се присъедини към мен. Обучавах го, когато ни се удаваше възможност. Бях в състояние да шлифовам вродения му талант и да му придам лустро, което бе превъзхождано само от моето собствено. Когато ние двамата запявахме в дует, публиката едва смееше да диша, да не би да пропуснат някоя от изключителните ноти в изпълнението ни.

Легнах си доста доволен от себе си. Много бързо заспах. Рядко спя особено дълбоко. Умът ми е твърде активен и нащрек, за да ми позволи тази форма на самосъхранение.

Събудих се с увереността, че някой е влязъл в шатрата ми твърде потайно и в пълния мрак се е навел над леглото ми. Чувах дишането на негодника и бях сигурен, че за да избегне стражите на входа на господарската ограда, намеренията му са зли и несъмнено представлява сериозна заплаха и опасност.

Без да променям темпото на собственото си дишане или да издавам и най-малкия необичаен звук, аз се пресегнах за кинжала, който винаги окачвам в специална кания до главата на ложето си.

Звездната светлина се процеждаше през тъканта на шатрата ми, а аз имам превъзходно нощно зрение, така че успях да различа формата на главата на убиеца над мен. С дясната си ръка извадих кинжала от канията и в същото време сграбчих с лявата врата на злодея в удушваческа хватка.

- Ако мръднеш, ще те убия! - предупредих го и той изписка като младо момиче.

Чак тогава надуших сладката млечна миризма на дъха му и усетих издайническите издутини и извивки на тялото, което бях притиснал към моето собствено.

- Не ме убивай, Тайта! Това съм аз, Беката! А и аз бездруго умирам. Дойдох да ме спасиш. Изкървявам до смърт! Моля те, не ме оставяй да умра!

Пуснах я трескаво и скочих от леглото си. Отне ми само минута да запаля фитила на маслената си лампа. Междувременно Беката се беше свила на постелката ми, хълцаше жалостиво и притискаше корема си.

- Много ме боли, Тайта! Моля те, прогони болката!

Взех я нежно в обятията си.

- Откъде кървиш, мъничката ми?

- Между краката си. Моля те, накарай кървенето да спре! Не искам да умра!

Простенах под нос. Така значи, сега трябваше да се оправям не с една, а с две разгонени девойки!

Полковник Хюи скоро щеше да има повече притеснения от простото извъртане от хлебните снаряди, с които го замерват през масата на вечеря.

Задържахме се в Мия Кеив, докато чаках раните на Зарас да зараснат достатъчно, за да му позволят да издържи последната част от пътуването до Земята на двете реки и град Вавилон. Това щеше да е най-дългата и изтощителна част от пътя, така че бях решен да не поемам никакви рискове със здравето му.

Често се изненадвам какви изпитания може да преживее младото тяло и колко бързо се възстановява. Въпреки меча, който само преди няколко дни Чакала бе намушкал във вътрешностите му, и факта, че го бях изкормил и зашил отново, Зарас се държеше, все едно тренира за ежегодните лекоатлетически игри, които фараонът провеждаше през първата седмица на епифи в храма на Хор в Тива, за да празнува жътвата.

Отначало упражненията се провеждаха в компанията на Техути и се състояха само от къса и мъчителна разходка по протежение на основата на скалата. На всеки петдесетина крачки се налагаше Зарас да спре и да се хване за корема, като хем се мъчеше да сдържи стенанията си, хем да не отблъсне твърде грубо състрадателно протегнатата ръка на принцесата.

Въпреки предупрежденията и възраженията ми обаче той с всеки изминал ден увеличаваше продължителността на обиколката си и скоростта на движение. Скоро започна да носи пълна броня и да се натоварва с плоча варовик на раменете.

Всеки ден му нареждах да се съблече гол, за да огледам раните му. Изглеждаше, че се затварят и се свиват до бледи белези буквално пред очите ми. Младежът притежаваше рядката способност да пренебрегва и притъпява телесната болка. Насилваше пострадалите си мускули да работят там, където друг, не тъй смел човек, би останал осакатен или обездвижен за седмици или дори за по-дълго. В неговия случай физическите занимания сякаш ускоряваха заздравяването, вместо да го забавят.

Нараняванията на Зарас обаче го бяха отвели до ръба на пропастта. Дори огромните ми умения едва бяха стигнали да го спасят и спомените за другите пациенти, които бях лекувал с плесенясалите гъби, бяха твърде пресни в мислите ми.

Като изключим приятелската привързаност, която бях развил към капитана на гвардейците, и факта, че той беше се превърнал в символ и доказателство на лекарските ми умения, виждах, че обезсиленото му физическо състояние представлява прекрасен повод да го отделя от принцеса Техути, преди те двамата да са имали възможност напълно да съсипят внимателно съставените ми планове да постигна съюз между Върховния минос на Крит и собствения ми фараон Тамоз - съдружие, жизненоважно за оцеляването на нашия любим Египет като суверенна нация.

Така че на петата вечер след завръщането ни при утаечните скали призовах генерал Ремрем и Хюи в шатрата си, за да им дам нови заповеди. Наредих също и Зарас да присъства на сбирката. Естествено, възнамерявах те двамата с Хюи да бъдат само наблюдатели, а не участници в каквито и да са съществени обсъждания.

Четиримата тъкмо се бяхме настанили да обсъждаме важните въпроси, всеки с по бокал хубаво вино на масата пред себе си, за да облекчи мъката от вземането на трудните решения, пред които бяхме изправени, когато внезапно усетих студено течение на вечерен въздух по врата си. Бързо се извърнах в очакване да открия подслушвач на съвещанието ни. За мое изумление обаче принцеса Техути изящно пристъпи през входа на шатрата на гребена на вълна от любимия си парфюм.

- Не допускайте да прекъсвам разговора ви, господа! Моля да не ми обръщате никакво внимание! Няма да кажа и думица. Ще седя толкова тихо, че скоро напълно ще забравите за присъствието ми.

За да бъде напълно незабележима, тя носеше великолепна рокля от рядка, везана със злато, коприна, която и бях купил на висока цена в сука в Тива. По онова време тя доброволно се беше съгласила с нареждането ми да не я облича, преди да пристигнем в Крит и я представя на Върховния минос за първи път. Дали не беше забравила за уговорката ни?

На крачетата и бяха надянати сребърни чехлички. А на гърлото и се полюляваше огърлицата на Хатор, заедно с набор други лъскави скъпоценни камъни, най-вече сапфири и изумруди. Косата и представляваше бляскаво чудо, превъзхождано само от усмивката и.

Беше по-прекрасна отвсякога.

Със завихряне на златните поли принцесата седна в краката ми, като положи лакти на коленете си и брадичка в шепата си така, че диамантеният пръстен, който и бях подарил, засия с отражения от лампите. След това хвърли потайно усмивка на Зарас и се постара да си придаде невинен вид.

Как жените узнават разни неща, които си остават загадка за нас, нисшите твари от противоположния пол? Не и бях съобщил за нашето събиране, всъщност бях призовал останалите само преди час и не им бях намекнал дори какво се очаква да обсъждаме. Принцесата не би могла дори да предполага какво се мъти. Но ето я, облечена за битка и с онзи целеустремен блясък в очите, който познавах така добре.

- Моля, продължавай с онова, което се канеше да кажеш, миличък Тайта! Обещах, че няма да ви прекъсвам!

- Благодаря, Ваше царско Височество! - заекнах аз.

Дали имаше начин да избегна битката с принцесата, почудих се. Разбира се, че имаше. Аз бях носител на фараонския ястребов печат. Говорех с гласа на повелителя. Никой не би посмял да ми се противопостави, нали? Събрах цялата си смелост.

- Драги господа, говорих с Ал Намджу, нашия водач, и с Кондос, главния гледач в царската конюшня. И двамата са съгласни, че нашият отряд е твърде многоброен, за да пребивава по-продължително време тук, при Мия Кеив. Напомням ви, че водим със себе си триста коня и камили, да не споменаваме тези на войниците и принцесите ни. Със скоростта, с която я употребяваме, в близките няколко дни водата в пещерата ще бъде изразходена напълно. Както всички бихте се съгласили, това ще е истинска катастрофа.

- Разбира се. И дума да не става - трябва да продължим нататък! - Докато огласяше съгласието си, Ремрем подръпваше брадата си, която, както знаех, беше сребърносива, но той я боядисваше яркорижа с къна, за да скрие истинската си възраст. Беше превъзходен командир и лукав и умен боец. Обичах го досущ като брат, какъвто в много отношения наистина ми беше. Ремрем обаче имаше един недостатък. Непоносимо суетен беше относно външния си вид.

Кимнах да благодаря за подкрепата му и продължих нататък.

- Не е толкова просто, господарю. Ал Намджу ми обясни, че следващият оазис по пътя се нарича Зайнаб, което означава „Безценно бижу“. Намира се на над двеста левги пред нас. Ще са нужни десет дни, за да изминем това разстояние. Това означава, че когато стигнем там, животните ни ще са изтощени и ще са измъчени ужасно от жажда. Ще трябва да отпочинат поне две седмици, за да им позволим да се възстановят. Зайнаб обаче е малък оазис. Водата, намираща се там, не е достатъчна да задоволи нуждите на целия състав на кервана ни за повече от няколко дни... - поспрях, за да дам възможност на Ремрем или някой друг да предложи логично решение на това затруднение. То щеше да ми позволи да отклоня част от вината към друг носител, когато принцеса Техути ни хвърлеше всички в паника и бъркотия, каквато несъмнено щеше да последва веднага, след като научи всички последствия от плана ми. Настъпи тежко мълчание, така че бях принуден да продължа и самичък да се изправя пред последствията.

- Единственото решение е да разделим кервана си - да пратим половината от хората и животните си напред, в Зайнаб. Другата половина ще остане тук още две седмици, за да им даде преднина. Ще поддържаме това положение и през останалата част от пътуването ни. Няма да се съберем, преди да стигнем до Земята на двете реки. По този начин няма да изпадаме в опасност напълно да изхабим водните запаси в който и да е оазис поради големия брой животни.

Последва мълчание, докато присъстващите обмисляха изказването ми.

- Както винаги в плана ти има много достойнства, Тайта - заговори най-сетне Ремрем с величествения си тътнещ глас. - И доколкото те познавам, вече си взел решението за разделяне на армията ни...

Усмихнах се и сведох леко глава, признавайки правотата му:

- Вие, господарю Ремрем, ще поемете командването на авангарда. В него ще влизат половината от войниците и всички камили. Освен това ще вземете под крилото си и дамите, принцеса Беката и принцеса Техути. Естествено, критското момиче Локсия ще пътува с тях като тяхна довереница.

- Задължен съм ти, почитаеми Тайта. Вярата ти в мен е изключително удовлетворителна! - Ремрем имаше способността да придаде дори на такива мили думи помпозно звучене.

Поех си дълбоко дъх и продължих:

- Когато ви последвам след две седмици, ще доведа конете. Ще задържа също така капитан Зарас и полковник Хюи с мен във втората група. Ще ми трябва Хюи да се справи с конете... - погледнах към него и той кимна. Хюи не понася да го разделят от любимите му животни. След това се обърнах към Зарас. - Две седмици от днес нататък би трябвало да са достатъчни за възстановяването от раната ти, за да пътуваш спокойно.

Планът ми беше практически гениален. Принцесите щяха да тръгнат първи с Ремрем. Хюи и Зарас щяха да останат при мен. С един замах разделях момичетата от момчетата и уреждах нещата така, че и Зарас, и животните ми да пристигнат във Вавилон добре напоени и в отлично здраве. И което е най- важното, щях да се уверя, че и принцесите ми биха пристигнали недокоснати и непипнати.

Не исках да поглеждам към Техути. Надявах се, че не съм и оставил пространство за маневри и че ще капитулира елегантно.

- Не - обади се тя тихо, но ясно. - Изобщо не смятам това за добра идея, почитаеми Тайта!

Отново се бях превърнал в „почитаеми Тайта“, а не в „скъпи Тата“.

Знаех, че съм проявил прекомерен оптимизъм. Бръкнах в ръкава си и стиснах държавния ястребов печат, който винаги носех със себе си. Нуждаех се от целия авторитет, който можех да събера.

- Изключително много съжалявам да го чуя, Ваше Височество. Сигурен бях, че ще видите нуждата от подобни мерки, както командир Ремрем стори с такава готовност! - Извадих ястребовата статуя от ръкава си и разсеяно я завъртях между пръстите си.

- О, нима ми предлагате да ме подкупите? - без да дочака отговора ми, Техути посегна и взе печата от ръката ми. Бях толкова изненадан, че го пуснах без да възразя.

- Вярно ли е това, което казват, почитаеми Тайта?

- А какво казват, Ваше царско Височество?

- Твърди се, че който държи ястребовия печат, говори с гласа на фараона.

- Да, Ваше Височество. Вярно е.

- Виж кой го държи сега, драги!

В момента и тримата присъстващи в шатрата мъже бяха наясно за битката на воли, която се разиграваше в момента, и неуспешно се опитваха да прикрият омаята, която тя предизвикваше. Дори за мен беше очевидно, че започвах да изглеждам глупаво. Усетих, че челото ми се набръчква от гримаса, и го изгладих, щом се поклоних добросъвестно на Техути. Изпробвах малко ласкателство:

- Очаквам да чуя как заговаряте с благородния глас на фараона!

Думите ми обаче не попаднаха на гостоприемна почва. Усмивката на Техути се разпадна в трагични руини, а прелестните и очи се изпълниха със сълзи.

- О, миличък Тайта - прошепна тя и продължи почти хлипайки, - моля те, не бъди толкова жесток към мен! Ти си единственият баща, който някога съм познавала. Не ме отпращай, умолявам те. Обеща на брат ми и майка ми, че винаги ще се грижиш за мен. Ти си единственият мъж, когото обичам и на когото вярвам! - Тя се задави и ми върна ястребовия печат. - Ето, вземи го. Отпрати ме, ако така трябва. Ще сторя, каквото ми наредиш!

Заитригуваната ни публика беше спряла да се усмихва. На лицата им беше изписано объркване и ужас. Тримата едновременно обърнаха обвинителните си погледи към мен. Внезапно се бях превърнал в злодей.

Разбира се, те и тримата не бяха наясно каква превъзходна актриса е принцесата. Беше ме накарала да изглеждам насилник и ужасен негодник. Нямах повече сили да се боря.

- Прости ми, Техути! Кажи ми какво желаеш и ще ти го

дам.

- Ние с Беката просто бихме желали да останем с теб, наш истински татко. Това е всичко.

Принцесата преглътна поредното изхлипване, но това вече беше преиграване. Знаеше, че е победила. Беше постигнала целта си, без нито веднъж да спомене името на мъжа, за когото в действителност воювахме.

Четири дни по-късно, в прохладата на късния следобед, генерал Ремрем се отправи с половината отряд към оазиса Зай- наб, на двеста левги на север. Взех Техути с мен и препуснахме с Ремрем, за да го изпратим спокойно през първите пет левги от пътуването му. След това най-сетне се сбогувахме и двамата обърнахме назад към Мия Кеив. Телохранителите ни - двадесет гвардейци от „Сините крокодили“ - изостанаха на дискретно разстояние зад гърбовете ни, достатъчно близо да се втурнат на помощ, ако ни заплаши опасност, но не достатъчно близо, за да подслушват разговора ни.

Преди да напуснем Мия Кеив, бях поканил принцеса Бека- та да язди с нас, но за мое изумление, тя отказа с извинението, че иска да завърши свитъка с йероглифи, който и бях задал като част от уроците и. Беката обикновено не е толкова послушна и изпълнителна ученичка. Сега щях да науча причината, запалила у нея такъв интерес към писането.

През първата левга двамата с Техути яздехме шпора до шпора в сговорно мълчание. След това тя внезапно ме попита:

- Познавал си много добре баща ми, нали? Аз не знам почти нищо. Досега никога не е ставало дума за него. Моля те, разкажи ми какъв е бил, Тайта.

- Всички в Египет познават баща ти много добре. Той беше небесният бог фараон Мамоз - осмият с това име и род. Беше опора на битието, справедлив, велик и всевиждащ, и всемило- стив...

- Не, не е бил - възпротиви ми се тя равно. - Моля те, не ме лъжи, миличък Тайта!

Това обвинение пръсна мислите ми из пустинята и аз се обърнах на седлото и се втренчих в принцесата с тревога, до- като успея да си ги събера отново.

- Струва ми се, че съм бил информиран погрешно - опитах да се пошегувам пренебрежително, но шегичката дори и на мен ми прозвуча фалшиво, - така че ако не е бил фараонът, то моля те да ми съобщиш кой е бил такъв късметлия да те има за дъщеря. Наистина му завиждам!

- Истинският ми баща е комондор Танус, а негов баща е бил Пианки, принц Хараб. Майка му е била освободена роби- ня от техену, с руса коса и сини очи, които съм наследила и аз. Казват, че е била наистина много красива. Казват също, че баща ми е приличал на нея и също е бил голям красавец. Казват, че е бил най-красивият в Египет.

- Кой ти е казал всичко това... - понечих да изрека „...цялата тази ужасна глупост“, но с огромно усилие успях да се сдържа.

- Собствената ми майка ми каза. Царица Лострис. А сега ме убеди, че ме е излъгала.

Бях поразен и за първи път в живота си близо до откровена паника. Тронът на фараона и основите на любимия ми Египет се бяха разтресли. Постройката беше на път да се срине върху главата ми. Това беше най-опасната реплика, която някога съм чувал.

- С кого другиго си го споделяла? - успях да промълвя най- накрая.

- С никого, единствено с теб.

- Знаеш ли какво ще се случи, ако някога кажеш същото на когото и да било?

- Миличък Тайта, не съм пълна идиотка! - Принцесата се наведе от седлото и ме хвана за ръката като майка, която успокоява уплашеното си дете.

- Сигурна ли си, че не си споменавала за това на брат си? - поисках да знам, повишавайки глас, който прозвуча треперливо и в собствените ми уши. - Фараонът знае ли? Ами Беката? На нея казвала ли си?

- Не - отвърна Техути с уверен, успокоителен глас. - Беката е все още глупаво малко момиченце. А ако Мем научи, че не е истинският фараон, това ще го убие.

- Значи майка ти ти е казала и това? - Разтърсих трескаво ръката и, вече бях ужасен. - Всичко ли ти е казала? Моля те, кажи ми, че не съм те разбрал правилно!

- Съвсем правилно ме разбра. Майка ми ми разказа, че и тримата сме потомци на комондор Танус, а не на фараона Ма- моз. Ние сме три малки копеленца.

- И защо го споделяш с мен точно сега, Техути?

- Защото скоро ще се озова в положение, много сходно с това, в което е попаднала майка ми. Ти си я спасил... - поде тя и аз поклатих глава в знак на отказ.

- Хич недей ми клати глава, почитаеми Тайта! - присмя ми се принцесата. Тя наистина имаше наглостта да ми се изсмее право в лицето! - Ти си спасил майка ми, а сега си длъжен да сториш същото и за мен.

Поне това твърдение беше вярно. Царица Лострис може и да беше единствената истинска любов на живота ми, но сега тя беше мъртва и Техути беше заела мястото и. Не можех да и отказвам нищо, но поне можех да налагам своите собствени правила и да поставям условия. Тя почти със сигурност щеше да ги пренебрегва така, както беше правила и майка и, но поне щях да съм положил някакви усилия.

- Кажи ми какво точно изискваш да сторя, Техути.

- Майка ми е била омъжена за цар, но е имала съпруг по свой собствен избор. Тя е износила неговите деца, не онези на царя. Не би могла да стори това сам-сама. Ти си и помогнал да го постигне. Не съм ли права?

- Да, наистина беше така - признах. Не виждах какви други възможности ми остават.

- Прекарала съм в харема на брат си по-голямата част от живота си - продължи Техути. - Той има двеста съпруги, но обича само една от тях. Масара е първата от всичките и тя му е родила трима синове. Ако бих могла да притежавам онова, което има тя, бих била доволна. Но съм свидетелка и колко нещастни са останалите му жени. За цялото време, откакто ги е взел, повечето не е посетил повече от веднъж-дваж. Знаеш ли какво правят те, Тайта? - попита ме принцесата и гласът и бе натежал от неодобрение. Поклатих глава и тя продължи: - Играят си със себе си или с другите жени в харема, вместо с мъж... мъж, когото биха пожелали и обичали. Те имат играчки пениси, изработени от слонова кост или сребро. Напъхват тези отвратителни неща дълбоко в себе си или една в друга! - Теху- ти се задави и потрепери. - Толкова е тъжно. Не искам да бъда като тях!

Видях изражението и да се променя, да потъмнява от мъка. Във вътрешните ъгълчета на очите и набъбнаха неканени сълзи. Този път принцесата не се преструваше.

- Знам, че се каниш да ме заведеш в непозната и чужда страна. Там ще ме връчиш на старец, който е сбръчкан и посивял, човек със студени ръце и гнил дъх, който ще ме отвращава до дъното на стомаха ми. Ще прави с мен отвратителни неща... - тя преглътна хлип. - Но поне веднъж, преди да се случи това, искам да притежавам същото, което си дал на майка ми. Искам да бъда с мъж, който ме кара да се смея и заради когото сърцето ми бие по-бързо. Искам мъж, който наистина ме обича и когото обичам от все сърце и аз!

- Искаш Зарас - промълвих тихо, а тя вирна брадичка и срещна погледа ми през сълзи.

- Да, искам Зарас. Искам един-единствен път да се влюбя и да запазя това скъпоценно чувство близо до сърцето си. Искам да имам Зарас за мой съпруг и да го приема дълбоко в себе си. Ако ми дариш това за съвсем малък миг във времето, тогава с радост ще тръгна и ще изпълня дълга си към фараона, към Египет и към теб, мой миличък Тайта.

- Готова ли си да ми го обещаеш, Техути? Готова ли си да не го кажеш никому, никога, дори на собствените си деца?

- Майка ми... - поде тя, но аз прекъснах възражението и, преди да го довърши.

- При майка ти обстоятелствата бяха по-специални. В твоя случай те няма да са същите. Трябва да ми дадеш истинското си обещание!

- Обещавам ти наистина - съгласи се тя и не можех да се усъмня в думите и.

- Трябва да разбереш обаче, че никога няма да си в състояние да износиш деца на Зарас.

- Бих искала случаят да беше различен, Тайта. Всичко бих дала да притежавам свой собствен мъничък Зарас. Но знам, че трябва да стане, както ти казваш.

- Всеки месец, когато дойде ред червеното цвете на твоята женственост да разцъфне, ще ти давам да пиеш отвара. Детето ще бъде изхвърлено от утробата ти на гребена на вълна от собствената ти кръв.

- Ще плача при мисълта за това.

- Когато станеш съпруга на Върховния минос, ще забравиш Зарас завинаги. Ще живееш в царския харем в Крит. Твоят любим ще се завърне в Египет. Никога повече няма да го видиш. Нали разбираш всичко това, Техути?

Принцесата кимна внимателно.

- Говори ми! - наредих. - Кажи на глас, че си ме разбрала.

- Разбрах те - отвърна ми тя ясно.

- В нощта на сватбата ти на Минос ще приготвя за теб агнешки мехур с кръв. Ще се пръсне, когато той те вземе в леглото си. Това ще го убеди в твоята девственост и непоквареност.

- Разбрах те - прошепна принцесата.

- Няма да казваш за това на никого - настоях. - Дори и на Беката - особено пък на нея...

Малката и сестра беше ненаситна клюкарка и се славеше с неспособността си да пази тайна.

- На никого няма да кажа - съгласи се Техути. - Дори на малката си сестра.

- Нали разбираш в каква опасност ще бъдеш, Техути? Ми- носът ще разполага с властта на живота и смъртта над теб. Голяма глупост е да мамиш цар. Трябва да вземеш всички възможни предпазни мерки измамата никога да не бъде разкрита.

- Разбирам те. Знам, че ти поемаш същия риск като мен. Заради което те обичам още повече!

Разбира се, това беше чиста лудост, но през живота си съм правил много налудничави неща. Единствената ми утеха беше, че все още разполагах с малко време за маневри, докато извърша подготовката си. Раните на Зарас му поставяха определени ограничения. Той все още не беше в състояние да се впусне в голямо даряване на любов. Обаче се възстановяваше доста бързо.

Два дни по-късно Зарас ме посети и помоли за разрешение да поговорим.

- Откога ти трябва разрешението ми? Липсата му никога преди не те е спирала...

Той ми се стори смутен.

- Принцеса Техути иска да я уча на ръкопашен бой и да я просветя в употребата на меч. Казах и, че ще се нуждая от разрешението ти за целта.

- Това вероятно не е разумно, Зарас. Онова, което Нейно царско Височество желае, Нейно царско Височество обикновено получава...

- Не съм си и помислил да не уважа желанията и - побърза да ме увери той и аз се засмях на смущението му.

- Принцесата е превъзходен стрелец с лък - посочих му аз. - Много е бърза. Има остър поглед и здрави ръце. Така че не се съмнявам особено, че от нея ще излезе и добър боец с меч. Това е умение, което може да и дойде отръки и да и е от полза в някой бъдещ момент. Кой знае? Може дори да и спаси живота някой ден... - не съм сигурен защо точно го казах. В светлината на бъдещите събития това щеше да се окаже най-подцененото предположение в живота ми. - Имаш ли някакви възражения да изпълниш това, което е пожелала от теб принцесата, Зарас?

- Съвършено никакви възражения, господарю - увери ме младежът бързешком. - Напротив, бих го сметнал за голяма чест и привилегия.

- Тогава се захващай с уроците. Ще ми е много интересно да видя какво ще постигнеш с нея!

Повече не се и замислих по въпроса, което, разбира се, не е буквалната истина. Почти не мислех за нищо друго. През идните седмици направо изгарях в агония по повод случващото се около Зарас и Техути.

Младежът си възвръщаше силите с всеки изминал ден. Ако към подчинените си войници беше суров, то към себе си се отнасяше абсолютно безмилостно.

От изгрев слънце всяка заран до обед той водеше подчинените си на надбягване пешком през най-неравния терен. Аз тичах заедно с тях. Благословен съм с извънмерна сила и издръжливост на духа и съм способен да се равнявам с младежи наполовина на възрастта ми или дори по-малки.

В началото виждах колко страда Зарас и бях впечатлен как успява да скрие мъките си от всички, освен от мен. Но след броени дни вече с лекота се държеше редом с мен, пееше марша на батальона за войниците си и се смееше свободно на шегите и лудориите ми.

Одобрявах находчивостта му и постоянното търсене на самоусъвършенстване. От друга страна, всяко нещо си има граници. Поведение, приемливо при простолюдието, невина- ги е подходящо за достойнството на горните класи на обществото ни.

Когато, без да се консултира с мен, Зарас реши, че занапред по време на сутрешните кросове всеки от хората му трябва да носи торба с пясък, равна на четвърт от собственото му телесно тегло, осъзнах, че съм обърнал гръб на другите си, по- важни задължения. Вместо глупаво да търча през пустинята в опит да се съревновавам с банда млади хулигани, трябваше да обучавам принцесите на премъдростите на математиката и астрологията, а също и да допиша последните глави на труда ми върху генеалогията на боговете. Поне що се отнася до моите разбирания, умът винаги трябва да стои по-високо от мускулатурата.

Докато се мотаехме в Мия Кеив, за да позволим на генерал Ремрем и групата му да ни изпреварят по пътя към оазиса Зай- наб, имах време да чета и да планирам щателно пристигането ни във Вавилон. Времето ни премина, ако не бързо, то поне приятно.

Някои други в нашия отряд преживяха по-забележителни и взривяващи събития. Главното сред тях беше прекратяването на дружбата между Беката и полковник Хюи.

По настояване на малката принцеса Хюи започна всяка вечер да и дава уроци по езда. Под негово ръководство тя бързо се превърна в дръзка ездачка. Винаги е била безстрашна, а равновесието и стойката и в седлото превъзхождаха тези на по- вечето от войниците на полковника. Тези господа по природа се чувстват по-добре на капрата на колесниците си и повечето от тях предпочитат да се намират зад задницата на коня, а не на гърба му.

От друга страна, Беката обожаваше да язди изправена и прекрасна, както я бях научил. Винаги успяваше да изцеди най- доброто от животното си. Обичаше да демонстрира уменията си и винаги даваше най-доброто от себе си, стига да имаше публика.

Една вечер се случи така, че Хюи я обучаваше в игра на сфери. Сферата е голяма и тежка топка, съставена от ивици плетена кожа. Противниковите отбори са съставени от по четирима ездачи всеки, а целта е сферата да се пренесе между два побити кола в края на разчертаното поле, докато отсрещният отбор се старае да не допусне това да се случи. Съперничеството при мачове беше сурово и грубовато и често бе наблюдавано и приветствано от голяма тълпа.

Тази конкретна вечер Хюи караше Беката да се упражнява в навеждане от седлото и вдигане на сферата, която се търкаляше и отскачаше по песъкливата земя пред коня и. Както обикновено, имаше публика от петдесетина гвардейци, които не бяха на смяна, както и други зяпачи, наредили се около полето, за да наблюдават урока.

Беката се впусна по полето в пълен галоп. Беше освободила и двете си ръце от юздите и направляваше коня си с колене.

Хюи стоеше на страничната линия и я изчакваше с топката. При появата на принцесата, той хвърли сферата пред нея. Момичето се наведе от седлото да я вдигне; сега цялата и тежест падаше на стремето от вътрешната и страна. Според моето информирано и критично мнение смятах, че се представя възможно най-елегантно и атлетично. Тълпата избухна в окуражителни викове и аз се присъединих към тях.

Беката изглеждаше извънредно изящна на гърба на огромния звяр, но все пак успя да се пресегне достатъчно надолу, за да сграбчи една от четирите кожени дръжки на търкалящата се сфера. Триумфално започна да вдига плячката си.

Точно тогава кожата на стремето и се скъса и за мой ужас принцесата се изхлузи от седлото. Втурнах се напред още преди тя да падне на земята. Сигурен бях, че е мъртва или поне сериозно пострадала. Когато принцесата остана без кон, Хюи беше също толкова бърз и се намираше по-близо до нея от мен.

За мое радостно облекчение, Беката скочи отново на крака и се изправи, разтреперана от унижение и гняв. Беше се приземила в купчина прясна конска тор. Това беше омекотило падането и и вероятно и беше спасило живота, но не беше подобрило с нищо външния и вид и определено не беше допринесло за повишаване на достойнството и.

Тя беше изцапана с полутечни зелени изпражнения от върха на огнените си къдрици чак до петите на сандалите си. Хюи се спря малко преди да стигне до нея и я зяпна безпомощно. Виждах, че няма и най-малка представа как да постъпи оттук нататък. Преди да успея да стигна до него, да умилостивя Беката и да разреша кризата, полковникът стори единственото нещо, което със сигурност можеше да я задълбочи - избухна в смях.

Беката реагира по единствения начин, който и беше присъщ. Тя изтърва юздите на знаменития си темперамент. Все още стискаше сферата в дясната си ръка. Запрати я към главата на Хюи. Войникът не очакваше да бъде нападнат и атаката го хвана неподготвен. Улучиха го от упор. Сферата беше тежка и изсушената и от слънцето кожа - твърда като кост. Удари Хюи по изпъкналия му нос и кръвта шурна на струя. Дори това не стигаше да умилостиви наранената гордост на Беката.

Тя се наведе и с едно бързо движение загреба две шепи конски изпражнения от купчината, в която се намираше, след това се втурна право към Хюи и залепи и двете си длани върху наранения му нос.

- Ако смяташ, че съм много смешна, добре е да се видиш какъв си сега, полковник Хюи! - рече му с леден гняв. След това се обърна и се отдалечи от полето в посока към господарската ограда. Никой друг в тълпата зяпачи не посмя да се засмее, дори и аз.

Хюи никога повече не получи покана да вечеря на царската маса. Оттам насетне не се радваше на удоволствието да бъде замерян с парченца храна и не му се случи да дава уроци по езда на благородничките.

Няколко дни по-късно подслушах разговор между Беката и Локсия. Беше на минойски и те се намираха в шатрата зад господарската ограда, която бях заделил за класна стая на момичетата. Стоях отвън, до задната част на шатрата, наслаждавайки се на гледката на разноцветните планини отвъд лагера. Разбира се, не подслушвах нарочно ученичките си, но понякога, когато за момент се поспра на това конкретно място, преди да вляза в шатрата, без да искам чувам някои интересни разговори помежду им.

В случая Локсия попита:

- Още ли не си простила на полковник Хюи?

Беката отвърна извънредно яростно:

- Никога няма да му простя. Той е стар пръч и варварин. Когато стана царица на Крит, вероятно ще наредя да го обезглавят.

- Това би било забавно. Ще ме поканиш ли да гледам?

- Не се шегувам, Локсия. Наистина го мисля.

- Но нали каза на двете ни с Техути, че той е най-голямата ти любов?

- Промених мнението си - отсече високомерно Беката. - Какво ще диря от грозен старец без маниери и с четирийсет съпруги, до една грозни като него?

- Не е толкова стар, Беката, и си е дори относително хубав. Със сигурност знам, че в Тива има само пет съпруги и няколко от тях са доста хубавки.

- Той е изкопаемо - отвърна принцесата твърдо. - Вероятно е по-дърт дори от Тайта. А и не ми направи впечатление на толкова хубав с този счупен нос и конски фъшкии по цялата физиономия. Петте му жени да си го задържат. Не ща никога повече да имам нещо общо с него!

Извиних неподходящия избор на думи от нейна страна и неприятното и позоваване на възрастта ми. Поне един от непосредствените ми проблеми се беше разрешил без моя намеса. Вече нямаше нужда да пазя щателно девствеността на Беката в допълнение към тази на голямата и сестра.

Позволих си да ме сполети пристъп на кашлица и гласовете от шатрата замлъкнаха. Когато преминах превит през входа, главите на двете млади дами бяха сведени над плочите им за писане. И двете бяха най-дълбоко погълнати от задачата, която им бях поставил - да прекопират свитък от египетската история от достоверна версия, която самият аз бях написал преди няколко години, и да го преведат на критски език. Беката почти не вдигна поглед към мен, когато се спрях до нея.

- Много съм впечатлен от находчивостта ти и съвършенството на йероглифите ти, Ваше Височество. Но защо сестра ти не е тук с теб?

- О, тя е твърде заета отвън - принцесата махна с четката си. - Каза ми, че ще се присъедини към нас по-късно... - и отново съсредоточи пълното си внимание върху свитъка, върху който работеше.

Бях чул ритмуването на гвардейците, разнасящо се откъм импровизираната тренировъчна площадка в края на лагера ни, но това беше толкова обичайно явление, че не му обърнах внимание. Сега, когато Беката събуди любопитството ми, напуснах шатрата и отидох да проверя какво става. Видях строени около площадката на войниците цял орляк коняри, актьори, слуги, роби и какви ли не други, определено невоенни лица. Бяха толкова погълнати от зрелището, че се наложи да ги раз- бутам с жезъла си, за да ми направят път да мина. Стигнах до края на тренировъчната площадка и спрях там в търсене на Те- хути, но не я забелязах веднага.

Зарас стоеше, обърнат с лице към подчинените си. Те всички бяха надянали частична броня. Забралата на шлемовете им обаче бяха вдигнати, за да се виждат лицата им. Стояха мирно, вдигнали за почест извадените си мечове, остриетата докосваха устните им.

- Готови за атака! - извика с все сила Зарас. - За дванадесетте нападателни удара и замаха! Едно...

- Едно! - извикаха войниците му и в съвършен синхрон се впуснаха в нисък удар отляво, след това се върнаха в начална стойка. Под лъчите на залязващото слънце остриетата блещукаха като златни.

Внезапно погледът ми се спря на по-дребна фигурка в предната редица. За момент се усъмних в това, което виждам. После осъзнах, че не греша и това там наистина е Техути. Тя носеше идеално пасваща и гвардейска униформа. Поне три от нубийските и прислужнички бяха отлични майсторки на иглата, които можеха да и я сътворят за една вечер. Който и да е от ковачите на полка беше в състояние да пригоди леката броня да приляга на елегантните и форми. Принцесата обаче размахваше тежък меч, изкован за мъж два пъти по-едър от нея самата.

Лицето и беше зачервено. Косата и беше подгизнала от пот, както и туниката и. Засрамих се. Приличаше на селянка, която е прекарала деня в бране на царевица или в оран на нивата на съпруга си. Беше заобиколена от банда недодялани войници и се държеше сякаш самата тя не чувства срам от вида си или уважение към ранга и високия си произход.

Разбира се, че се бях съгласил да получава уроци по бой с меч от Зарас. Признавам, че дори бях окуражил този план. Но бях приел за даденост, че тези уроци ще се провеждат на четири очи и няма да са като театрално представление пред простолюдието.

Боговете са ми свидетели, че не съм сноб, но побратимяването на благородните издънки с тълпите трябва да си има граници.

Първият ми импулс беше да се втурна насред тренировъчната площадка, да грабна Техути за яката, да я завлека на закрито зад господарската ограда и да и поставя най-сурови условия занапред да бъде по-подходящо облечена и да се държи далеч по-приемливо, когато е на публично място.

След това здравият ми разум надделя. Знаех, че принцесата няма да се поколебае да ми се противопостави пред целия полк и да разреди уважението и възхитата, които изпитват околните към мен. Докато се колебаех, възможността ме подмина.

Проследих как Техути плавно преминава през поредицата упражнения с такова върховно умение и грация, че в сравнение с нея заобикалящите я сурови гвардейци приличаха на дървеня- ци селяндури. Не пропусна нито една стъпка, не загуби ритъма. Плавно прехвърляше меча си от ръка в ръка, замахваше и удряше така бързо и точно с левачката, както и с десницата. Лицето и бе маска от съсредоточение и целеустременост. Изпълнението и беше плод на изумително умение и невероятна красота и нямаше начин да се сбърка мощта на тънките и ръце, които въртяха тежкото острие. Тя го караше да шепне и да пее песен на смъртоносна заплаха, докато напредваше през упражненията. В края застина неподвижна като статуя от слонова кост, балансирайки напълно изпъната и вдигнала меча си, все едно е лек като перце, а не е от тежък метал.

- Свободно! - нареди Зарас.

Зрителите избухнаха в хор от аплодисменти, ръкопляскаха и тропаха с крака. След това самотен глас извика името на принцесата, разделяйки го на три отделни срички:

- Те-ху-ти!

Останалите веднага подеха скандирането:

- Те-ху-ти!

Възхитата им беше заразна. Преливах от гордост и любов към малкото си протеже. И аз самият бях прихванал от бого- творенето на героинята. Присъединих се към скандиращата тълпа, забравил собственото си достойнство:

- Те-ху-ти!

В Мия Кеив най-сетне пристигна ездач на камила от север. Носеше вест от генерал Ремрем, който ми съобщаваше, че първата половина на кервана е на път да напусне оазиса Зайнаб, където се бяха възстановявали през последните две седмици.

Ремрем ме уверяваше, че всичко е минало добре. Не беше изгубил хора и само една камила - мъжкар, си счупила крака в бой с друга. Бил принуден да заколи животното и да раздаде месото като порцион на войниците си. Подканваше ме да стигна с най-висока скорост до Зейнаб, където ще намеря оазиса празен и водата в кладенеца - напълно възстановена от подземния си извор.

Предадох заповедта на Зарас, но бяха нужни още два дни да вдигнем лагера и да подготвим товарните животни. През това време повиках капитана в покоите си и го накарах да се съблече, за да мога да проверя как зарастват нараняванията му. Според заключенията ми намираше се във великолепно физическо състояние. Хирургическите белези се откриваха трудно, особено предвид факта, че тъмното му телесно окосмяване беше израсло обилно и ги прикриваше изцяло. Той ме увери, че въпреки вътрешните сраствания, които шевовете бяха предизвикали, червата му функционират тъй ефикасно, както и преди, а аз не сметнах за необходимо да пожелая демонстрация на това твърдение. Същата сутрин бях видял Зарас да се връща начело на надбягването от десет левги в пълна броня и с преметнат през рамо голям чувал пясък

Отрядът ни напусна Мия Кеив в късния следобед, след като слънцето беше отслабило зловещата си хватка. Напредвахме цяла нощ под нащърбената луна, която благосклонно осветяваше пътя ни. С изгрева на новото горещо слънце отново вдигнахме шатрите, след като оставихме зад гърба си почти двадесет левги. Бях много доволен. Преди да се отдам на собствената си почивка, обиколих новия лагер, за да се уверя, че всичко е направено както трябва. Винаги се изненадвам колко ценни са дори за най-нижестоящите членове на свитата ни няколко добри думи. Човек често забравя колко го уважават останалите, които са по-малко талантливи от него самия.

В този случай обаче самодоволството ми бе разбито на парченца от шумотевицата, която ме посрещна при завръщането ми зад господарската ограда. Всъщност я дочух още докато се намирах на известно разстояние оттам. Плачът и отчаяните викове и писъците на горчиво съжаление се разнасяха съвсем ясно в пустинния въздух. Хукнах нататък, убеден, че право в сърцето са ни поразили трагедия и смърт.

Когато влязох зад оградата, открих, че прислужничките и слугите на принцесите направо са изгубили ума и дума от ужас. Те бяха неспособни да отговорят на настоятелните ми въпроси. Толкова бях изгубил търпение заради глупостта им, че хванах една от нубийските девойки за раменете и се опитах с тръскане да и наместя мозъка в главата. Това се оказа неразумна идея. Обкръжаващата ме трагична шумотевица прерасна в пълна лудница.

Побързах да пусна малката мизерница и я уверих, че нямам намерение да я пребивам, а след това се насочих към централната шатра, която принадлежеше на Техути. Когато влязох, се наложи да си проправя път през тълпа от шумно пригласящи жени, за да стигна до принцесата си, която лежеше на леглото си. Беше се проснала по корем, със заровено в шепи лице. Цялото и тяло се разтърсваше от хлипове.

Веднага щом чу гласа ми, тя скочи от леглото и се хвърли в обятията ми.

- Какво има, мъничка моя? Да не е умрял някой? Каква ужасна трагедия ти се е случила?

- Пръстенът ми! Изгубих си пръстена... и съм сигурна, че някой го е откраднал.

- Какъв пръстен? - за момент останах озадачен.

Тя вдигна лявата си ръка, изпънала и петте си пръста.

- Пръстена ми го няма! Онзи, който ти ми подари - магическия диамантен пръстен, който ми донесе от крепостта Да- миета.

- Успокой се. Ще го намерим, не се притеснявай... - бях облекчен от нищожното естество на катастрофата.

- Но какво ще стане, ако не го намерим? Това е нещото, което обичам най-много на света! Ще се самоубия, ако изчезне!

- Първо нека махнем всички тези жени оттук, за да можем да поговорим спокойно и разумно по въпроса!

Използвах жезъла си и най-убедителните си слова, за да избутам кудкудякащото ято от шатрата. След това се върнах да приседна на леглото до Техути и да я хвана за ръката.

- А сега ми разкажи кога за последно видя пръстена - приканих я аз.

Тя поумува върху въпроса, а аз следях изражението и, до- като осъзнавах, че въпреки всичките хлипове, самобичуване и заплахи за самоубийство в прелестните и очи няма нито една сълза. Всъщност сега, когато бяхме сами, принцесата ми се стори доста спокойна, дори като че ли самодоволна. Подозренията ми незабавно надигнаха глави.

- О, ами да! Сега се сетих! - Лицето на храненицата ми се озари от театрално облекчение. - Спомних си. Знам къде може да съм го изгубила. Точно преди да тръгнем от Мия Кеив вчера следобед, трите с Локсия и Беката отидохме да поплуваме за последно в пещерното езеро. Помня, че преди да влезем във водата, свалих пръстена от пръста си и го поставих в същата цепнатина на скалата, където винаги го слагам, за да не го загубя. Сигурно съм го оставила там.

- Сигурна ли си? Възможно ли е да си го изпуснала другаде? - попитах сериозно по сценария на приумиците и измислиците и.

- Да, сигурна съм. И не, не може да съм го изпуснала другаде - увери ме Техути също така искрено.

- Добре, в такъв случай всичко е лесно - усмихнах и се аз. - Няма нужда да се тревожиш повече, мила моя. Ще пратя полковник Хюи обратно до Мия Кеив да намери пръстена ти. На най-бързия си кон той ще успее да иде и да се върне още преди утре сутрин.

- Но... - предложението ми я свари неподготвена. Тя притеснено взе да чупи ръце. - Но... аз не искам да пращаш Хюи!

- Защо не? - попитах невинно. - Той е добър човек.

- Мисля... - тя замлъкна в опит да намери убедителен довод. Дадох и достатъчно време да измисли следващото си извинение. - Ами, ще бъде трудно да обясня на Хюи точно къде съм го оставила. Той е чужденец. Египетският му не е много добър.

Упорито се взирах в Техути и тя не можеше да се насили да срещне погледа ми.

- Може и да има чужд акцент, но египетският му е достатъчно добър да командва батальон - отхвърлих довода и, но тя се изправи веднага.

- Нямам вяра на Хюи. Знаеш как унижи горката малка Беката. Като нищо ще открадне пръстена. При него всичко е възможно.

- Може би в такъв случай ще е по-добре лично да се върнеш при пещерата, за да си потърсиш украшението?

- Не бях се сетила за тази възможност! - възкликна ентусиазирано Техути, напътила ме към заключението, което целеше през цялото време. - Но ти си прав, Тайта. Ще трябва да отида лично.

- Само че не може да го сториш сама. Ще трябва да пратя някой с теб. Не Хюи, разбира се, понеже ти нямаш вяра на чужденци... - престорих се, че обмислям проблема. - Щях да пратя генерал Ремрем, но той, разбира се, не е тук. По всяко друго време лично бих яздил с теб, но гърбът ме боли и се налага да му дам почивка... - хванах се с две ръце за кръста и изпъшках тихичко от болка.

- Горкичкият ми Тайта! Никога не бих ти позволила да поемеш риск да се контузиш по-сериозно! - Принцесата наблюдаваше внимателно изражението ми.

- Сетих се! - възкликнах. - Ще трябва да пратя капитан Зарас с теб!

Принцесата сведе очи. Досетила се беше, че се закачам с нея, и имаше достойнството поне да се засрами. Погледна ме и видя, че съм добронамерен. Отказа се от театъра и се изкикоти разтапящо сърцето. След това ме прегърна през врата и ме притисна толкова силно, че ме заболя.

- Обичам те! - прошепна. - Наистина и честно!

Отвърнах на прегръдката и и прошепнах:

- Може да стане по-дискретно, ако оставиш при мен този гаден пръстен, просто за всеки случай, да не падне наистина от пръста ти!

Тя бръкна в ръкава си. Когато извади ръка, пръстите и бяха свити в юмрук. Завъртя го съблазнително пред лицето ми.

- Бих ти доверила всичко друго, което имам, но не и това!

Отвори шепа и ето го знаменития диамантен пръстен на

средата на дланта и.

- Когато се завърна, ще се намира на пръста ми и никога няма да го сваля отново. Завинаги ще бъде символ на любовта ми към Зарас. Дори когато дългът ми ме принуди да се лиша от него до края на живота си, този пръстен ще си остане с мен, за да ми напомня за истинския ми съпруг!

Двамата със Зарас тръгнаха след час. Така бясно пришпор- ваха конете си на юг, че още преди да се изгубят от поглед зад първата дюна, телохранителите им бяха изостанали повече от половин левга.

Чувствах се малко виновен пред това фрапантно отклонение от изпълнението на дълга ми. Но вината ми беше засенчена от възхитата, която изпитвах от факта, че съм способен да осигуря мимолетно щастие за двама младежи, които са ми тъй скъпи.

Не очаквах двамата да се забързат с връщането от Мия Кеив, за да се присъединят към кервана. Не ме разочароваха. Чакахме в Зайнаб почти седмица, преди двамата най-сетне да се появят отново.

Когато слязоха от седлата пред командирската ми шатра, Техути прошепна на Зарас:

- Изчакай тук. Трябва да поговоря с него насаме!

Двамата стояха на яркото слънце и не видяха, че ги гледам

от сенчестата вътрешност на щаба си. Бях способен да прочета репликите по устните на принцесата, без тя да го осъзнава.

Тя изтича във входа на шатрата ми. Когато се приближих, за да я посрещна, изписка тихичко от радост и се втурна в отворените ми обятия. Докато се прегръщахме, осъзнах, че за краткото време, откакто я видях за последно, се е преобразила като по чудо от детинска хубост в пълна женственост - от бляскава шлака в царско злато.

- Намери ли онова, което отиде да потърсиш? - попитах Техути, без да разхлабвам прегръдката си.

- О, да, и още как - тя вдигна ръка пред лицето ми. Диамантът заблестя, но не тъй ярко като очите и. - Обожавам го. Но обичам и другото съкровище, което открих в пещерата, и то ми е много по-скъпо!

- Не смятам, че би трябвало да го обсъждаме - побързах да я прекъсна и се освободих от прегръдката и. - Не искам и да чувам за това.

- Да, но се каня да споделя с теб всичко, всяка подробност, понеже това е най-прекрасното нещо, което някога ми се е случвало! - убедено и искрено ми заяви принцесата.

Надзърнах през входа на шатрата. Бедният Зарас все още стоеше на мястото, където го беше оставила тя, досущ като обучено куче - досущ като момченце, спипано в овощната градина да краде ябълки и в очакване да бъде набито заради простъпката си. Оставих въпроса за случилото се да мине покрай ушите ми, без да навлизам в допълнителни подробности.

Бях толкова близо по дух до Техути, че малко от екстаза и сякаш се бе прелял и у мен - и от мен във всички останали в кервана.

Лагерът се превърна в прекрасно място, изпълнено с усмивки и смях. Аз обаче останах приятно изненадан колко дискретни бяха Техути и Зарас в преследването на любовта си. Смятам, че най-вероятно бях единственият, който знаеше какво се случва. Не го бе узнала дори Беката, която не допуска почти нищо да остане скрито от нея. Бях доволен и дори горд от решението си да стана пазител на любовта на двойката, вместо пръчка в тяхното колело. Целенасочено ми беше напомнено как преди много, много години бях изпълнил същата роля за бащата и майката на Техути.

Престоят ни в оазиса Зейнаб се оказа твърде кратък за всички ни. Наложи се да продължим. Седмица след седмица напредвахме по дирите, оставени от Ремрем и групата му през величествената пустош. Пустинята притежава неприсъщи на никое друго място в света красота и величие, които успокояват трескавото сърце и ни въздигат до боговете. Това беше един от най-паметните и удовлетворителни периоди в живота ми.

Но с всяка крачка на север се приближавахме все повече до генерал Ремрем и неговата част от кервана, докато накрая не ги догонихме и не обединихме силите си. Това беше поредната стъпка от внимателно съставения ми план и обединението ни се случи, когато се намирахме само на четиридесет левги южно от Ефрат, макар че не съзирахме признаци подобна могъща река да се намира тъй близо пред нас. Все още бяхме заобиколени от голи хълмове с назъбени камънаци и прашни, обгорени от слънцето долини.

Нашият едноок водач - Ал Намджу - ни беше довел в последния оазис, преди да стигнем до реката. Това беше място, наричано Крус^25. Тук се намираше група от около петнадесет кладенеца, всеки от тях пълен с хубава сладка вода. Този запас захранваше многобройно селище и голяма плантация с палми с фурми и други селскостопански растения. Водният запас беше достатъчен да напои и голям брой хора и животни като нашия керван, макар и за кратко време.

Веднага щом вдигнахме лагер, Ал Намджу дойде при мен с дори още по-печално изражение от онова, което обикновено украсява грозното му лице. Поклони ми се ниско:

- Почитаеми Тайта, Ваше благородие!

Откакто екзекутирах неговия син, предателя, научих, че подобно свръхлюбезно поведение предизвестява някое невъзможно изискване или особено неприятно и песимистично съобщение. Такъв бе случаят и този път.

- Оттук нататък пътят на кервана към град Ур в Халдея на река Ефрат е добре известен и ясно маркиран. Реката не е далеч. Невъзможно е да се отклоните.

- В такъв случай няма да ти е трудно и да ни отведеш до Ур, както е според договора ни, нали, Ал Намджу?

- Могъщи господарю Тайта, моля те да проявиш разбиране и състрадание. Не смея да вляза в град Ур. На карта ще бъде заложен не само моят мизерен живот. Там имам кръвни врагове. Местните акадци са отмъстителни и опасни. Моля те да ме освободиш и да ме оставиш да се прибера на юг в Зуба, където да жаля за най-големия си син... - той успя да изцеди сълза от празната си очна орбита. Не беше приятна гледка.

Попитах:

- Разбира се, ще пожелаеш да ти платя пълната сума по договора, както сме се споразумели?

Арабинът падна на колене и започна да скубе кичури къдрави косми от брадата си:

- Ти си ми баща и господар. Ти решаваш, но знай, че аз съм бедняк. Трябва да се грижа за вдовицата на сина си Гарун и за всичката и челяд. Съдбата не е била благосклонна към мен.

Слушах как изброява сполетелите го нещастия, докато обмислях молбата му. Не можех да пренебрегна факта, че той беше бащата на сина предател и този син е отлят в същия калъп като баща си. От друга страна, бях го насилил да убие собственото си дете. Дали с това изплащаше дълга си, запитах се. Може би беше страдал достатъчно?

По природа съм мил и щедър човек, но това е по-скоро недостатък, отколкото добродетел. Свих рамене и му казах:

- Добре поработи за мен, Ал Намджу. Можеш да си вървиш с благословията ми!

С тези думи отворих кесията си и извадих оттам две сребърни монети. Пуснах мемите в свитите му шепи. След това му позволих да ми целуне краката и да се оттегли.

Четири дни по-късно стоях на ниските хълмове над Ур в Халдея и за първи път съзерзавах ширналия се под нас град и зелената река Ефрат. Бях потресен от откритието, че реката е по-широка от нашата майка Нил, за която до този момент не се бях съмнявал, че е най-великата река в света.

Бреговете на Ефрат бяха гъсто обрасли с дървета, поне до- колкото бях способен да видя, и в двете посоки. В горските масиви бяха врязани големи ниви със селскостопански посеви. След суровите пустинни пейзажи, през които бяхме пътували толкова дълго, подобна шир с изобилна зеленина беше наслада за очите ми. На речния бряг под мястото, на което се намирах, се простираше град Ур. В средата му се издигаше голям зику- рат - храм, посветен на богинята Ищар, самата тя - главно божество на шумерския и акадския народ. Този тук представляваше пирамидална постройка с пет тераси с намаляващи размери, поставени една върху друга. Не само беше храм, но и служеше за убежище на жреците и жриците, когато реката залееше бреговете си и погълнеше града и околностите му.

Поехме надолу по пътя към града. Яздех пред колоната на кервана заедно с генерал Ремрем и принцесите и още преди да достигнем подножието на хълмовете, от главната порта на градската стена от тухли от сушена червена глина се появи процесия от жреци и жрици и дойде да ни посрещне.

Макар че до Вавилон имаше все още 120 левги нагоре по течението, не исках да пристигна в столицата на цар Нимрод веднага, след като бях завършил пресичането на пустинята. Имах намерение да впечатля шумерите с нашето богатство и помпозност. В момента, изтощени след пътуването, повече приличахме на пустинни бедуини, отколкото на представители на една от най-великите и най-проспериращи нации на земята.

Щом процесията приближи, видях начело, между висшите жрец и жрица на храма, да крачи Негово благородие Фат Тур, египетският посланик в Шумер. Двамата се познаваме от дълго време преди да напусне Тива и да заеме настоящия си пост. Той беше достатъчно честен и достоен за доверие чиновник, така че бях сигурен, че се е погрижил, както следва, за подготовката за пристигането ни във Вавилон. Спеших се, за да го поздравя топло, и след това, докато вървяхме заедно към градските порти, си поговорихме като стари приятели.

- Както пожела, Тайта, наел съм десет големи удобни речни баржи да превозят теб, принцесите и старши членовете на делегацията ти нагоре по течението до Вавилон, веднага щом сте готови да пътувате. Естествено, ще ви съпроводя и аз. Но междувременно уважително ви предлагам по-голямата част от кервана да потегли по суша към Вавилон, за да очаква пристигането ви там.

Слънцето вече залязваше, когато се настанихме в квартирата, която Фат Тур беше уредил за нас в големия зикурат. Оставих принцесите и прислужниците им да разопаковат всички дрехи, които си бяха донесли от Тива. Най-сетне щяха да имат възможност да започнат да се разкрасяват и кипрят, готвейки се за пристигането си в двора на цар Нимрод във Вавилон.

Бях обяснил на моите принцеси колко важно е да изнесат истинско представление, за да впечатлят Негово Величество цар Нимрод, както и критския посланик, който щеше да докладва за това на господаря си, Върховния минос на Крит.

Тази вечер вечеряхме с Фат Тур и Ремрем. Настанихме се на широката тераса на зикурата под покривалото на звездите и уго- дихме на апетита си с голям златен речен костур, дълъг колкото ръката ми, уловен същата тази сутрин в Ефрат. Преглътнахме сладката му розова плът с няколко гарафи приятно червено вино от лозята, които растяха по протежение на речния бряг.

Щом похапнахме, вече можеше да съсредоточим цялото си внимание върху величествения ми план за довеждането на войната срещу Хиксос до окончателния и завършек.

- Както добре знаете, моето намерение е да събера цар Нимрод и Върховния минос във военно съдружие с нашия любим фараон. Щом постигнем това, то тогава цар Гораб ще бъде положен на наковалнята, с три грамадни чука, удрящи го до пълното му смазване.

- Както винаги подборът на словата ти е изумителен, но не и напълно понятен, добри ми Тайта. Не ми стана напълно ясно кой ще е наковалнята и кои са чуковете, за които се изказа така възхитително - заключи Ремрем.

Изпъшках наум. Понякога разговорите с него са като да качваш сакат човек в планината. Налага се да му помагаш на всяка крачка нагоре по склона.

- Налага се да ми простиш. Използвах метафора. Трябваше да се изкажа по-ясно. Сахара е наковалнята, а армиите на Крит, Шумер и нашия Египет са чуковете.

- Тогава можеше да кажеш, че Гораб ще е попаднал в обкръжението ни - педантично ме поучи Ремрем. - Позоваването ти на чукове и наковални беше леко объркващо. Простата реч винаги е за предпочитане, не е ли така?

- Без съмнение си прав и съм ти благодарен, господарю, за учения съвет - отвърнах с такова спокойствие, че успях да изненадам и сам себе си. - Но по-важното, което се опитвах да кажа, е, че нито за Крит, нито за Шумер битката с Хиксос е от такова голямо значение, каквото е за нас... - с облекчение прехвърлих вниманието си от Ремрем към Фат Тур. - Много бих искал да чуя гледната ти точка за позицията на цар Нимрод. Може би ще си в състояние да ни просветиш по-добре.

Фат Тур наклони глава в размисъл.

- С нетърпение очаквах да се срещнем лице в лице и да ти обясня въпроса по-подробно, отколкото е възможно чрез съобщения, пренасяни на крачето на гълъб. Разбира се, знаеш, че

Нимрод наследи короната от баща си цар Мардук, който почина преди четиринадесет години.

- Да - съгласих се. - Това ми е известно.

- Последните тридесет години от управлението на Мардук преминаха в прекрояване на Вавилон и преобразуването му в най-красивия и величествен град на света.

- Действително чувал съм, че Мардук е свършил изключително сериозна работа. Съмнявам се обаче, че Вавилон е в състояние да се сравни с великолепието на Тива.

- В такъв случай вероятно те очаква голяма изненада - усмихна се Фат Тур. - Като цяло се смята, че цар Мардук е похарчил над шестстотин лаки сребро по проекта си. Сигурно е едно - че е изпразнил съкровищницата, докато се е занимавал с тази своя мания.

Взирах се изумено в него. Отне ми известно време, преди да успея да оформя отговора си.

- Бях подведен да вярвам, че Шумер е богата страна, може би дори по-богата от Крит... - и поклатих глава със съмнение.

- Да, така си мислят повечето хора. Прекарал съм във Вавилон по-голямата част от последните пет години и в началото също вярвах в мита за голямото богатство на Шумер. Едва напоследък научих истината. Цар Нимрод не разполага с достатъчно средства да плаща на собствените си министри. Гражданските му служби са в окаяно състояние. Армията му е осакатена поради липса на оръжия и оборудване. Войниците му дезертират на цели полкове, понеже не може да им плаща. Не би бил в състояние да организира съпротива срещу хиксо- сите дори и да е напълно наясно, че ако не го стори, ще постави страната си в смъртна опасност.

И двамата с Ремрем зяпахме посланика, изгубили дар слово.

Ремрем изглеждаше смазан. Знаех, че вижда как целият ни проект се разпада. Той беше убеден, че Нимрод от Шумер ще стане наш силен съюзник. Фат Тур усърдно бе съсипал тази надежда.

От друга страна, аз бях възхитен. За мен пътят напред беше разчистен. Нимрод не представляваше препятствие. Той губеше армията и страната си. Навярно бе на ръба на отчаянието. Аз разполагах с почти десет лаки сребро, скрити под фалшивите подове на каруците и в дисагите на камилите, и имах още стотици лаки, струпани в съкровищницата на фараона в Долината на царете. Цар Нимрод от Шумерия ни принадлежеше. Щях да бъда в състояние да му диктувам цена по свое усмотрение. Нимрод не би посмял да ми откаже.

Вече държах първия си чук в ръка, въпреки дребнавото заяждане на Ремрем срещу подбора на термините ми. Другият чук ме очакваше на остров Крит. Цената за него в сребро беше минимална, но цената в нещастие и разбити сърца можеше да се окаже съсипваща.

На следващата заран се събудих с приповдигнат дух, а главният ми слуга Ръсти ми донесе закуската и с нея сребърна гарафа с любимото ми вино. Разредих го с розова вода и го изпих на малки глътки, докато крачех по терасата, загледан надолу към могъщата река, която е представлявала център на историята от началото на времето.

Въпреки наскоро придобитите сведения за неравнопоставеното положение на цар Нимрод, разкриващата се пред мен величествена гледка на реката и далечните, увенчани със сняг, планини, и великолепното вино в чашата ми, усетих как настроението ми се вкисва. Знаех, че има нещо важно, което пропускам, но то ми убягваше като бръмчащ около главата ми комар, и макар да се опитвах, не успявах да го уловя.

Обиколих терасата за пореден път и изведнъж спрях насред крачка, както бях вдигнал десния си крак във въздуха. Ръсти се взираше тревожно в мен. Попита притеснено:

- Нима нещо не е по вкуса ти, господарю?

Спуснах крак на плочите.

- Нищо, за което да не мога да се погрижа - уверих го аз.

Върнах се при масата си за писане и нанесох няколко слова на късче папирус. Сгънах го, запечатах го и го връчих на Ръсти.

- Моля те, отнеси го незабавно на Нейно Височество принцеса Техути и се увери, че ще попадне право в нейните ръце. След това иди при главния коняр и му кажи, че искам два от най-добрите му коне да бъдат оседлани и да чакат в двора. Ще сляза веднага и имам предвид, че няма да се бавя. Не желая да ме кара да чакам!

Ръсти изтърча да изпълни заръките ми.

Разговорът, който се канех да проведа, не можеше да се състои в рамките на зикурата. Нямах съмненния, че в каменните стени има построени тайни стаи и секретни прозорци и отвори за подслушване, обслужвани от хора на цар Нимрод или поне от служители на върховния жрец. Чудесно можех да си представя с каква наслада биха докладвали на господарите си факта, че се опитвам да продавам презрял плод.

Пресуших остатъка от виното в чашата с много по-малко церемониалност, отколкото заслужаваше, и побързах към стаята да си взема наметалото за езда. След това слязох в конюшнята в задната част на зикурата. Техути ме остави да чакам само около половин час, но когато се появи, беше весела и се смееше. Прелестното и лице сияеше от щастие и отлично настроение и от нова, деликатна красота, каквато преди и бе липсвала. Втурна се да ме прегърне и се изправи на пръсти, за да прошепне в ухото ми:

- Ръсти каза, че си ми приготвил изненада. Ето защо не бива да казвам на другите момичета, че ще се срещам с теб... - и се засмя в лицето ми. - Кажи ми, кажи ми! Знаеш, че не мога да пазя тайни, миличък Тайта...

- Нека отидем някъде, където ще бъдем сами!

Въпреки настояванията на принцесата, че направо ще падне и ще умре от нетърпение, аз я качих на седлото и след това препуснах пред нея по брега на река Ефрат. Когато стигнахме до укрепленията над водата, забавих коня си до спокоен ход и оставих Техути да се изравни с мен.

- Как може да си толкова жесток? Знам, че имаш подарък за мен. Кълна се в любовта си в Озирис, че не мога да понасям и миг повече да ме измъчваш!

- Този път нямам подарък за теб. Имам само прост, малък въпрос. Колко време мина, откакто със Зарас се върнахте от езерото при Мия Кеив?

- О, това е прост въпрос. Минаха четиридесет и три дни и... - тя вдигна поглед към слънцето да прецени височината му - и около седем часа.

Кимнах, без да се усмихна.

- И случайно да ти е липсвало нещо оттогава насам?

- О, не! Ето, не съм се делила от магическия пръстен! - Техути протегна ръка към мен и диамантът на пръста и блесна почти толкова ярко като очите и.

Не отвърнах на усмивката и, а се втренчих безизразно в тъй прелестното и лице. След като мълчанието ми се проточи, радостта, която озаряваше принцесата, изчезна и я замени объркване, докато накрая тя внезапно осъзна към какъв извод я навежда въпросът ми. Сведе поглед встрани от моя.

- Забравила си да ми кажеш, нали, Техути? - попитах безмилостно и непрощаващо. - Червената ти луна е закъсняла почти месец и се опита да скриеш този факт от мен, въпреки че ми даде думата си.

- Не съм се опитвала да те измамя нарочно - прошепна тя. - Просто исках да оставя бебето си живо в мен само още мъничко. Щях да ти кажа, Тата, честно - щях!

- Да - съгласих се. - Сигурен съм, че щеше да ми кажеш, когато вече е твърде късно. Изложи на риск собствения си живот и трона на Египет заради глупавия си егоизъм!

- Никога няма да го повторя, миличък Тайта! - Задавено каза принцесата и се извърна встрани от мен, за да скрие сълзите си, докато ги бършеше от очите си с опакото на ръката, на която носеше диамантения си пръстен.

- Така твърдиш сега - бях ядосан и не се опитвах да го скрия. - Време е да дойдеш с мен.

- Къде отиваме?

- Обратно в апартамента ми в зикурата.

Бях приготвил отварата, преди да сляза да се срещна с принцесата в конюшнята. Бях сварил сушената кора от тико- вото дърво ироко^26, което донесох със себе си от дивите земи отвъд праговете на майка Нил. Когато стигнах до покоите си, отровните сокове вече бяха изстинали. Въведох Техути в спалнята си и я настаних на дивана. След това и поднесох купата и я накарах да изпие черната отвара до последната капка. Знаех, че вкусът е горчив като жлъчка, но нямаше да и го спестя. Тя се задави три пъти и почти повърна, но аз бях неумолим.

Смилих се над принцесата едва когато чашата се изпразни. Лицето и беше станало бяло като избеляла от слънцето кост, а очите и бяха кървясали и плуваха в сълзи.

- Много съжалявам, Тата. Беше лоша и глупава постъпка. Предадох доверието ти и знам, че никога няма да ми простиш.

Седнах до нея, взех я в обятията си и я люлях, докато плачът и не утихна. Изчаках принцесата да заспи, увих я с дебела завивка от пухкави кожи и слязох да поговоря с другите две момичета. Обясних им, че Техути е станала жертва на заразна и тежка треска и поради опасността да не се заразят и те не мога да им позволя да я посещават, докато не се излекува.

Върнах се при принцесата и стоях неотлъчно до нея в течение на мъчителните дни и нощи, които последваха. Денем и четях, свирех на лютня и и пеех всичките и любими балади. Нощем я вземах в леглото си и я люлеех като болно дете, докато не подействаше отварата за сън, която и давах.

На третата нощ тя ме събуди със стенания и болезнени писъци. Взех я в обятията си и я люлях, като през цялото време и шепнех мили слова и я окуражавах, докато не усетих контракциите в утробата и да се усилват. След това масажирах корема и, за да облекча болката и да помогна на добрите богове да изпроводят мъртвото същество в нея.

Когато най-сетне то излезе сред прилив от кръв и слуз, принцесата се надигна на лакти и ме помоли:

- Моля те, остави ме да го видя! Моля те, нека погледна бебето си!

Към плацентата беше прикрепено такова отвратително малко вързопче от гнилоч и жлъч, че бях сигурен - гледката би я преследвала до края на дните и. Не можех да се подчиня на молбите и. Изсипах безжизненото парче месо в сребърната ми каничка за вино и веднага щом падна нощта, се втурнах надолу към конюшните, препуснах към най-гъстата част на гората, израсла на брега на реката и погребах там мъничкия сребърен саркофаг в основата на грамаден платан. Коленичих до безименния гроб и се помолих на Изис, богинята на децата, да се погрижи за мъничката душица.

Върнах се в спалнята си в зикурата. Мислех си, че Теху- ти спи, но когато се промъкнах в леглото до нея, оказа се, че още плаче. Прегърнах я здраво и оплаках болката, която и бях причинил, и своята собствена вина за потушаването на онази безценна искра живот, запалена между мъж и жена, при това между двамата, които обичах толкова силно.

Останахме само още дванадесет нощи в зикурата в Ур. Това време беше достатъчно Техути да се възстанови от преживяването си, а красотата и остана непокътната.

Последната сутрин яздих с генерал Ремрем през градските порти. Керванът ни беше на лагер точно зад стените на града. Шатрите бяха събрани, животните - натоварени, и групата беше готова да потегли на последното кратко пътуване от дългия път до Вавилон.

Телохранителите на Ремрем бяха строени за почест. Сбогувах се топло с него. Той е отличен войник и галантен благородник, макар че изминат в неговата компания кубит може да се разтегне цяла левга. Един час негово присъствие се усеща като месец. С радост се отървавах от него.

Изчаках, докато заеме мястото си начело на кервана, заобиколен от офицерите си. Вдигна дясната си ръка и роговете дадоха сигнал за потегляне. Барабаните започнаха да отмерват ритъма и отрядът потегли. Обърнах коня си и препуснах обратно към Ур с олекнало сърце.

Когато стигнах до реката, принцесите ме очакваха на кея с цялата си свита. Баржите, наети от Фат Тур, бяха закотвени по средата на течението. Бяха украсени с разноцветни знамена и флагове. Веднага щом слязох от седлото и прегърнах двете си повереници, водещата баржа вдигна котва и се насочи към кея, за да започне товаренето.

Фат Тур беше организирал процедурата с обичайната си ефикасност. Качи принцесите на борда и ги поведе към дневната почивалня под слънчобрана на кърмата на водещата баржа. Юнгите им сервираха меден шербет в златни бокали, изстудени с лед, донесен от върховете на планините Загрос с бързи колесници и в специално изолирани кутии. Момичетата никога не бяха вкусвали нещо тъй сладко и студено и се разпищяха от изумление и наслада.

Полъхваше попътен вятър, който изпълваше платната и облекчаваше гребците така, че да засилят баржите нагоре по могъщата река. На откритата палуба свиреха музиканти, въртяха номера клоуни и подмятаха уредите си жонгльори. Позволих на Беката да ме победи на дъската за бао, а Зарас изрецитира най- новото си стихотворение за наслада на Техути. Тези строфи не съответстваха на високите стандарти, поставени от описанията му на войнстващи легиони и битки до смърт. Вместо това се отнасяха за разбити сърца и безответна страст, но доведоха поне един член на високопоставената му публика до сълзи, макар че не ме трогнаха и закопнях за по-бързото настъпване на края им.

Когато не се занимавахме със забавляване на принцесите, двамата с Фат Тур крояхме планове как най-добре да узурпираме командването на легионите и колесниците на цар Нимрод. Без генерал Ремрем да ни забавя в размишленията, двамата бяхме в състояние да усъвършенстваме, излъскаме и завършим тези планове много преди баржата ни да вземе последния завой на реката и да се озовем изправени пред великолепието на Вавилон.

Това беше един от наистина редките случаи в живота ми, когато останах изумен. Незабавно осъзнах, че описанията на града, които бях преценявал като безумно преувеличени, всъщност са били твърде сдържани и не са му отдавали дължимото.

Моята любима Тива, красивият град със стоте порти, представляваше само скромно селце в сравнение с този бляскав град, разпрострял се и по двата бряга на реката. Познах много от паметниците от рисунките и скиците, които бях виждал. Но описанията в тези изумителни трудове на свитък папирус бяха толкова неадекватни, колкото и опит да се опише великото Средно море, като се покаже кофа със солена вода.

Дворецът на Мардук доминираше на южния бряг. Беше построен изцяло от лъскав бял мрамор. Фат Тур стоеше до мен на носа на баржата, готов да потвърди това, в което очите ми се съмняваха.

- Фасадата на двореца е дълга половин левга от изток на запад и той е три пъти по-висок от двореца на фараона в Тива... - посланикът се наслаждаваше на изумлението ми. - С лице към северния бряг на реката са Висящите градини. Мардук ги е разположил така, че всяка тераса и прозорец на двореца му да имат пълна видимост към великолепието им.

Градините представляваха серия от открити галерии, многократно по-високи от двореца, който гледаше към тях. Геният на архитектите на цар Мардук беше сътворил илюзията, че те не се намират на твърда земя, а са чудотворно провесени от небесата. Бяха наклонени под ъгъл, така че наблюдателят от двореца на отсрещния бряг на реката разполагаше с пълна видимост към всяко едно дърво и растение, покрили галериите като гора.

Откакто фараонът ми беше дарил имението Мехир по протежение на брега на Нил, увлечението ми по отглеждане на растения се беше превърнало в мания. Тази чудна градина в небето превръщаше всичките ми плодородни поля в мизерен буренак.

- Обичам дърветата и всичко зелено. Те стоплят сърцето ми и осветяват душата - казах на Фат Тур, докато стояхме заедно, загледани във въздушните градини.

- Цар Мардук несъмнено е обичал растителността досущ като теб - отбеляза сухо Фат Тур. - Довел е народа си до про- сешка тояга, за да изрази тази любов.

Сметнах за разумно да сменя темата. Посланикът не осъзнаваше, че в дисагите на камилския ми керван има голямо сребърно съкровище. Една изтървана от него дума можеше да предупреди цар Нимрод за съществуването му, а всички управници са бандити по душа и са алчни за плячка. Нямах причини да вярвам, че Нимрод е изключение от правилото.

- Как успяват да поливат всички тези дървета? - поинтересувах се аз.

- Инженерите на цар Мардук са измислили специални водни помпи - Фат Тур посочи към бронзовите колони, които стърчаха под ъгъл от повърхността на реката и водеха до най- високите участъци на горната галерия на градините.

Когато ги проучих по-внимателно, видях, че те представляват кухи тръби, които се въртят бавно. Полюбопитствах:

- Какво ги кара да се въртят?

- В горния им край има вятърна перка, както можеш да се убедиш и сам. Под повърхността на реката пък се намира водната помпа - обясни Фат Тур. - Речното течение върти перките, които са скрити вътре в тръбите. Тези перки загребват водата и я изкачват до върха... - той посочи нагоре. - Ето. Виждаш ли сега?

Взрях се нагоре и наистина видях речната вода да се излива от горния край на тръбите в улуците, които я разнасяха до всяка точка на галериите под тях. Като всички прекрасни идеи, и тази беше толкова проста! Смръзнах се от срам, че не съм се досетил сам. Прилагането на идеята в действие щеше да стане мой главен проект веднага щом се завърна в имението си в Мехир. Бях учетворил плодородието на нивите си с помощта на компост и торове. Можех да го удвоя отново, като приложа перки от рода на тези, за да напоявам полята си. Разбира се, налагаше се да пазя в тайна от всички в Тива факта, че изобретението не е мое. Всички в Египет приемат гениалността ми за даденост. Няма причина да разбивам илюзиите им.

- А каква е тази постройка, която се издига отвъд градините? - посочих каменната кула, толкова висока, че сякаш оставяше следа по корема на надвисналите облаци, които прииждаха откъм Персийския залив.

- Това е Облачната кула, посветена на богинята Ищар. И тя е построена от цар Мардук, но след като се саморъкоположил до статута на бог. Той пожелал да се ожени за богинята. Как- то знаеш, Тайта, Ищар е богиня на любовта, секса и военната победа. Това са основните качества, ценени най-високо и най- търсени и от самия Мардук. Той наредил да построят кулата, за да впечатли Ищар с богатството и могъществото си и да я съблазни да се спусне до върха, та там да може да сключи брак с нея. След това двамата щели да управляват целия свят като мъж и жена. За съжаление и на двама им, Мардук починал, преди кулата да достигне предвидената височина от триста кубита. Така Ищар успяла да устои на съблазънта да стъпи на земята... - Фат Тур се изкиска на иронията на съдбата и аз се усмихнах заедно с него.

- А какво е станало с кулата сега, след като Мардук вече няма полза от нея? - попитах любопитно.

- Завещал я е на сина си, настоящия цар Нимрод, с когото скоро ще се срещнеш. Нимрод не разполага нито с богатството, нито с желанието да осъществи плановете на баща си да примами Ищар да слезе от божественото си ложе.

- Чувал съм да наричат Нимрод Великия ловец, избил цели сто лъва и сто от великите зубри в планините Загрос - отбеля- зах. - Наистина ли такъв знаменит ловец не е и голям любител на жените? Защо тогава ще отхвърля възможността за съюз с богинята?

- О, сигурен съм, че с най-голямо удоволствие би се позабавлявал с богинята в постелята си. Носи му се славата на превъзходен сексуален атлет, както и на могъщ ловец. Срамота е, че съдържанието на съкровищницата му не се простира толкова, колкото дължината на половия му член...

Хванах Фат Тур за ръката и го отведох до десния борд на баржата, откъдето се разкриваше по-добра гледка към двореца на цар Нимрод. Размерите и величието на постройката ме държаха омаян известно време, а след това погледът ми се отклони още по-нагоре по течението и кацна върху зикурата, издигнат на речния бряг редом с двореца.

Това също беше огромна постройка, три или четири пъти по-голяма от зикурата в Ур на Халдея, където бяхме отседнали при първото си слизане при Ефрат. Този обаче беше с обла форма, а не пирамидален. Терасата се издигаше в безкрайна спирала, обикаляща около основната сграда от нивото на земята, та чак до върха.

Фат Тур видя, че сега вниманието ми е съсредоточено върху храма, и ми обясни:

- Това е храм, посветен на Ищар, но не бива да се бърка с Кулата на богинята! Това е потресаващо място. Не мога да ти опиша естеството на церемониите, които се провеждат между стените му. Чувствам се длъжен да те заведа там при първа възможност и да те оставя да ги наблюдаваш лично.

- Успя да събудиш любопитството ми, Фат Тур! - уверих го аз.

- Ще ми достави удоволствие и да го задоволя - усмихна се той загадъчно. След това посочи пред нас към тълпата пищно облечени хора, скупчени на каменния пристан на речния бряг под дворцовите стени. - Негово благородие Тугарта, върховен шамбелан, както и други високопоставени благородници от свитата на цар Нимрод са се събрали да те приветстват с добре дошъл като пратеник на фараона и приносител на ястребовия печат. С това ти оказват голяма чест. Негово Величество ще очаква лично да те приеме в тронната зала на двореца.

Побързах да се оттегля назад по палубата до мястото, къде- то двете ми принцеси почиваха, заобиколени от робите и слугините си. Накарах ги да изпаднат в същинска истерия заради нуждата да впечатлят групата посрещачи, която ни гледа от дворцовия пристан, но в същото време шепнешком напомних на момичетата за начина, по който очаквам да се държат като представителки на Дома на фараона на Египет. След това заех мястото си зад тях, с Фат Тур до себе си.

Щом гребците ни докараха елегантно на едно ниво с пристана, побързах да се възползвам от възможността да огледам шумерското благородничество, което чакаше да ни приветства.

Веднага видях, че жените, дори по-възрастните, са по- симпатични и приятни за окото, отколкото техните господа, както съм забелязал при всеки народ, с който съм се сблъсквал. Мургавите им кожи бяха лъснати и без белези. Без изключения косите им бяха черни като полунощ, а маслинените им очи - хитроумно изрисувани. Всички се държаха с вродено достолепие, дори по-младите.

Мъжете като цяло бяха високи, със сурови и зловещи лица. Имаха големи и орлови носове. Скулите им бяха високи. Тъмните си коси носеха дълги до раменете и навити на стегнати къдрици. Дългите им бради висяха на оформени вълни до нивото на кръста. Робите и на мъжете, и на жените стигаха до глезените и бяха изработени от украсена със сложни мотиви вълна.

Нямаше начин да се сбърка, че това са представители на благородна, войнолюбива и забележителна нация.

Изкусно украсен трап беше прехвърлен от каменния кей до палубата на баржата ни и ние слязохме на брега, където ни приветства благородният Тугарта. Фат Тур играеше ролята на наш преводач. Скромно се придържах отзад. Не желаех нашите домакини да разберат, че владея свободно техния език. Знаех, че ни предстоят трудни преговори, и имах намерение да използвам всяко достъпно ми предимство.

От кея се придвижвахме във величествена процесия, предвождана от достолепния Тугарта, който ни заведе до тронната зала на двореца. Тя представляваше грамадна като пещера зала със сводест таван. Стените бяха окичени с трофеи от бойните и ловните полета. Съвсем явно беше, че цар Нимрод е избил много повече от прословутите сто лъва и сто зубъра, които слухът и клюката му приписваха. Атмосферата в тронната зала беше натежала от смрадта на зле ощавени животински кожи и черепи и на немити и потни човешки тела. Фат Тур ме беше предупредил, че шумерите смятат къпането за извънредно вредно за здравето.

Тронът на цар Нимрод беше изработен от злато и слонова кост и поставен на бял мраморен пиадестал, инкрустиран с по- лускъпоценни камъни. Когато шумерският владетел се надигна от мястото си, видях, че се извисява дори над най-високите си поданици. Раменете му бяха широки, ръцете му - много мускулести. Щом вдигна дясната си длан и разпери за поздрав обкичените си с накити пръсти, си помислих, че тази ръка е достатъчно голяма да стисне цялата ми глава. Царят с похотлива искрица в тъмните си очи сведе поглед към двете принцеси и веднага ми стана ясно, че е не само могъщ ловец, но е също и не по-малко знаменит развратник.

С помощта на преводачите си прекарахме следващия час в размяна на поздрави и неискрени комплименти и пожелания. След това цар Нимрод се оттегли и на нас ни бяха показани покоите, определени ни за времето на нашия престой в двореца.

С удоволствие открих, че домакините ни признават моето положение и ранг и че демонстрират този факт посредством определените за мен стаи. Те бяха просторни и светли, с гледка към реката и храма на Ищар, намиращ се съвсем близо до двореца. Покоите ми бяха обзаведени с великолепни мебели, изработени от рядка дървесина и екзотични материали. Драпериите бяха от вълна и скъпоценна коприна. По размер леглото беше голямо и неприятно като конструкция. Веднага реших, че ще спя другаде.

С помощта на Фат Тур успях да убедя дворцовите слуги да донесат няколко големи делви гореща вода на терасата пред апартамента ми. След това се съблякох гол, а личните ми роби поляха с водата главата и тялото ми. По времето, когато приключих с банята си, слънцето почти бе докоснало хоризонта. Дневната жега обаче оставаше все така наситена, докато бриз от сладък прохладен въздух не започна да полъхва от увенчаните със сняг планини Загрос на източния хоризонт.

Освободих робите и се помотах на терасата, все още гол след къпането си. Наслаждавах се на залеза и играта на светлината по повърхността на реката под мен.

Внезапно долових, че ме наблюдават. Бързо се обърнах към високия зикурат, който се издигаше до двореца. Спираловидната тераса, която започваше от нивото на земята и стигаше до върха на храма минаваше толкова близо до мястото, където стоях, че с лекота бих могъл да хвърлям камъчета през процепа, който ни разделяше.

На терасата срещу мен стоеше човек с наметало и качулка. Не виждах очите под сянката на качулката, но усещах, че са съсредоточени върху лицето ми. Чувствах се съвсем спокойно като обект на огледа, но ме интерисуваше самоличността на непознатия. Напълно съм наясно, че като изключим нанесеното ми тъй отдавна осакатяване, тялото ми е високо и изключително добре сложено. Мускулатурата ми е изкована от тежка езда и упражнения с оръжия. Скромността обикновено ме възпира да използвам думата „хубост“, когато се описвам сам, но честността би изисквала в този случай да употребя именно нея.

И двамата с непознатия стояхме спокойно, докато се оглеждахме един друг. След това закачуленият тип отсреща полека вдигна и двете си ръце и свали качулката от главата си, оставяйки я да падне в гънките около раменете му. По понятни причини бях приел, че непознатият е мъж, но сега се оказах лице в лице с изобилни доказателства, че съм сгрешил.

В действителност срещу мен стоеше жена, и то по- прелестна и от най-вдъхновените ми представи за красотата. Лицето и беше тъй божествено, че и един поглед стигаше да разбуни дълбоко чувствата ми. Потърсих слова да го опиша, но всички сравнения на поетичния ни език бледнееха и се превръщаха в безплодна и безсилна проза пред нея. Никога досега не бях изпитвал толкова разтърсващо душата чувство. Пред мен се намираше всичко, за което някога съм копнял и ми е било отказвано - всичко ценно, което злата съдба бе направила завинаги непостижимо за мен. Ето го тук, въплътено в цялата слава на женствеността.

Полека протегнах ръка към жената - наясно, че това е безсмислен жест, и напълно осъзнал, че подобно великолепие завинаги ще си остане далеч от моя досег, но и че завинаги ще бъде запечатано в паметта ми и ще ме преследва до края на вечността.

Жената ми се усмихна тъжно, израз на симпатията за участта ми и дълбоко съжаление, задето ми е била причинена. След това покри отново главата си с качулката на наметалото, обърна ми гръб и хлътна във вътрешността на храма, оставяйки ме сам.

Мислех си, че може никога да не успея да заспя отново и че оттук насетне всичките ми нощи, чак докато ме сполети смъртта, ще бъдат изпълнени с образа на жената с качулката. Но не стана така.

Същата вечер се изтегнах на леглото си на терасата на двореца под звездите, затворих очи и незабавно потънах в дълбок и лишен от видения сън. Следващото нещо, което помня, беше ръката на Фат Тур, която ме разтърсваше, и гласът му, който ме върна от страната на сънищата.

Седнах и открих, че слънцето се е качило над хоризонта и слугите и робите ми са се строили зад посланика, понесли всичките ми лични вещи и регалии, нужни да ме превърнат в пратеник на фараонския дом на Мамоз и приносител на ястребовия печат.

- Стани, о, господарю мой! - възкликна Фат Тур. - Цар Нимрод е събрал военния си съвет и те кани на конклава.

Примигнах в ярката ранна сутрешна слънчева светлина. Очаквах да се чувствам потиснат и нещастен от спомените за странното посещение от предишната вечер. Но вместо това бях потресен колко превъзходно се чувствам.

- Ако Негово Величество ни чака, тогава ми кажи защо ме караш да се мотая тук, Фат Тур? Нека се захващаме за работа - фактът, че успях да се пошегувам в такъв момент, показваше колко освежен се чувствам и в какво добро настроение се намирам.

Когато стигнахме залата на съвета, по-голямата част от шу- мерските военни водачи вече се бяха събрали; те бяха в пълни униформи и отрупани с всичките си почетни знаци и медали. Отсъстваше единствено самият цар Нимрод. Празният му трон начело на дългата маса ме предупреди, че възнамерява да стои настрани от преговорите, докато не приключа с излагането на предложенията си за образуване на съдружие.

След като спазихме протокола, аз отговорих на речите за добре дошли, използвайки Фат Тур в ролята му на преводач. Все още не бях готов да позволя на отсрещната страна да узнае, че говоря свободно местния език. Накрая открих преговорите с общи приказки в опит да съблазня Нимрод да се присъедини към нас на масата.

- Господа, разбира се, аз съм напълно наясно, че вашият флот е един от най-забележителните във всички морета, вашите кораби са най-силните, вашите офицери са най-опитните и моряците ви са най-умелите...

Присъстващите ми се сториха доволни от комплиментите, които бяха силно преувеличени. Върховният минос на Крит разполагаше с далеч по-голям и по-могъщ флот. Обемът на морската му търговия многократно надхвърляше тази на Шу- мер. Продължих да излагам предложението си пред присъстващите:

- Ще ми се да закупя шест от вашите големи бойни кораби, които да включа в нашата битка с хиксоския нашественик и узурпатор Гораб.

Главнокомандващ на шумерския флот беше адмирал Ало- рус. Висок и слаб, той имаше прошарена с бяло, внимателно накъдрена брада, тъмни кръгове под очите и криви, гнили зъби. Реагира на предложението ми с вдигане на вежди и подсмихва- не - не толкова с учудване, колкото с лека насмешка.

- Почитаеми Тайта, знам, че цар Нимрод се възхищава на военната ви кампания срещу нашия общ враг. Знам също, че говоря с гласа на Негово Величество, когато ви напомням факта, че дори и един военен кораб е скъпа вещ, а що се отнася до такава мащабен флот... - той спря дотук и поклати изразително глава.

- Наистина ценните неща никога не са били евтини - съгласих се с него. - Моят фараон е също така добре осведомен за този факт, както и вашият цар Нимрод. Египет е в незавидно положение. Хиксосите контролират река Нил на север от Ахе- татон^27 и чак до Средно море. Ние не разполагаме с мореходни военни кораби, способни да се противопоставят на хиксоския узурпатор Гораб. Имаме само речни галери, а те са приковани към Нил. Ако се каним да се впуснем в изненадващо нападение върху флота му в открито море, то какви щети бихме могли да му нанесем?

Извадих от ръкава си свитък папирус и го поставих на масата помежду ни. Адмирал Алорус го погледна пренебрежително, но когато осъзна, че на него бях изредил имената и спецификациите на шест от големите шумерски бойни галери, грабна свитъка и го огледа най-внимателно. Накрая ме изгледа над горния край на папируса. Сопнато попита:

- Откъде сте получили тази информация? Всичко това е важна държавна тайна!

Мой ред беше да свия рамене и да поклатя глава, сякаш не бях в състояние да разбера въпроса. Естествено, списъкът беше подготвен за мен от агентите на Фат Тур.

- Дали бихте се съгласили да ни продадете тези кораби? - попитах кротко и спокойно. - И ако да, то каква цена би сметнал за приемлива цар Нимрод?

- Моля за извинение - Алорус се изправи и ми се поклони. - Естествено, ще трябва да се консултирам с Негово Величество, преди да съм в състояние да отговоря на тези въпроси!

Той бързешком напусна залата на съвета и според водния часовник, облегнат на предната стена, мина близо час, преди да се завърне.

- Цар Нимрод моли да ви осведомя, че само построяването и пускането на вода на тези конкретни кораби, които сте подбрали, струва по сто и петдесет дебена сребро за всеки. Ако решим да ви ги продадем, което е практически невероятно, не бихме могли да обсъждаме по-ниска цена от тази - обяви адмирал Алорус.

Пресметнах набързо, докато Фат Тур още превеждаше предложението му. В един лак сребро има десет хиляди дебе- на. Всяка една камила носеше достатъчно метал, че да купя четиридесет военни кораба, но контрапредложението ми към Алорус беше по седемдесет и пет сребърни дебена на кораб. Адмиралът за втори път излезе от стаята, за да говори с царя и когато Нимрод се върна заедно с него, знаех, че с готовност ще продава на моята цена.

Двамата с Негово Величество цяла заран и по-голямата част от следобеда се пазарихме като арабски търговци на коне. Накрая се спряхме на цена от петстотин дебена в сребро за всичките шест кораба, ако ми ги докарат до шумерското пристанище Сидон на източния бряг на Средно море до края на месец фаменот^28.

Предоволен от онова, което смяташе за изгодна сделка, цар Нимрод ме покани същата вечер заедно с принцесите на специален банкет, за да отпразнуваме споразумението си.

Щом напуснахме залата на съвета, Фат Тур се изравни с мен и промърмори едва чуто в ухото ми:

- Обещах да те заведа на посещение в храма на Ищар. Той никога не затваря, така че можем да го посетим във всеки мо

мент, когато решиш. Разполагаме с няколко свободни часа преди царския банкет тази вечер.

Аз също бях много доволен от покупката на военните кораби от Нимрод - не по-малко, отколкото той се радваше, че ми ги е продал. Бях подготвен да платя двойно по-голяма цена. Следователно се намирах в толкова приповдигнато настроение, че веднага отвърнах на предложението на Фат Тур:

- Щом е тъй поучително и интересно, колкото твърдиш, то нека отидем да посетим храма незабавно!

Напуснахме двореца и докато вървяхме по речния бряг към храма на Ищар, Фат Тур ми припомни историята му:

- Както вече ти казах, цар Мардук имал над сто жени и любовници, но голямата му страст била богинята Ищар. Първо построил храма, за да спечели благоволението и, а когато това се оказало недостатъчно, за да я съблазни, се захванал да вдигне голямата кула на другия бряг... - и двамата се обърнахме да погледнем към горния етаж на величествените Висящи градини. - Вече ти описах как Мардук умрял, преди страстта му към богинята да бъде консумирана. Макар любовта на стария цар да била съсредоточена върху един обект, тази на сина му Ним- род е по-скоро широко разпределена. Той се хвали, че преди да умре, желае да е вкусил плътската наслада на всяка благородна жена в Шумер, млада или стара, женена или девствена...

- Това не е съвсем неразумна амбиция, щом я храни цар - отбелязах с каменно изражение. - Какъвто е случаят и с ловните му подвизи, струва ми се, че Нимрод се интересува повече от бройките, отколкото от качеството. Но нима очите му не са по-големи, отколкото някои други негови телесни органи?

- Добре установен факт е, че цар Нимрод е ненаситен - Фат Тур поклати глава. - Поне засега е твърдо решен да изпълни намеренията си.

- Не разбирам обаче как е свързано това с храма на баща му - подканих аз посланика.

- В рамките на първите шест месеца от възкачването на Нимрод на престола той въведе закон, който нарежда на всяка жена в царството да прекара в храма поне един ден в живота си. Срещу такса, независимо колко голяма или малка, тя трябва да има акт с произволен мъж, който я пожелае, приятел, враг или непознат. Никоя жена не може да откаже и никой съпруг не може да забрани този съюз.

Попитах:

- Това означава ли, че цар Нимрод е длъжен да стои на опашка заедно с всичките си поданици, за да избира сред дамите, които са достъпни днес?

Фат Тур се усмихна многозначително и поклати глава:

- Според царския закон жените трябва да заемат местата си по изгрев, но само един мъж има право да влезе в храма преди обед, за да направи избора си. Без съмнение си способен да познаеш кой би могъл да е той... - посланикът ми се ухили за- говорнически. - Следобед всички останали шумерски граждани имат право да влязат и да си изберат сред жените, останали в храма.

Стигнахме до главния вход на зикурата късно следобед. Имаше опашка от петдесетина мъже, може би и повече, които чакаха да им дойде редът пред голямата порта на свещения дом. Сред тях имаше току-що сменени войници и моряци, други носеха бели шапки, които ги обозначаваха като адвокати, оцапаните с кръв роби пък бяха униформите на лекарите. Останалите на опашката представляваха пъстра смесица от стари и млади, представители на всевъзможни класи в царството - от благородници до черноработници.

- Жреците и жриците на богинята се отличават по зелените си роби - обясни ми Фат Тур. - Ето един от тях... - той ми посочи към мъж, който мина през портала и забърза към нас. - Нарича се Ониос и съм се договорил с него да ни разведе из храма и да ти обясни всичките му ритуали.

Ониос ни поздрави почтително и след това ни заведе до проста врата с решетка, вградена в стената до една от големите порти. При приближаването ни решетката се отвори отвътре и ние преминахме през нея в една от основните зали на храма.

Тя беше толкова огромна, че сводестият таван високо над нас тънеше в сумрак и сенки. Самотен лъч слънчева светлина се спускаше като меч от висините и осветяваше златната статуя на богинята, поставена в средата на залата.

- На покрива на храма има огромно бронзово огледало - предвари въпроса ми Фат Тур. - Поставено е на колела и се върти от десет роби, за да следва пътя на слънцето от зори до мрак и да отразява лъчите му долу върху статуята...

Ефектът беше величествен и от пламтящата статуя се отделяха слънчеви зайчета, които танцуваха по стените на залата.

- Обърна ли внимание на стенописите, почитаеми Тайта? - попита египетският посланик. - Твърди се, че на двеста художници им е отнело двадесет години да ги изрисуват.

- Потресаващи са - заключих неохотно. - Не може да става сравнение с тези в който и да е друг храм, който съм посещавал, дори в погребалния дом на фараона Мамоз... - аз лично бях проектирал стенописите в гробницата на Мамоз, така че беше неискрено от моя страна да правя такова глупаво сравнение.

- Темите са изумителни, сигурен съм, че ще се съгласиш с мен? - Фат Тур проявяваше почти собственическа гордост към творбите на изкуството. - Всички сърдечни страсти на богинята Ищар са описани тук... - той ми ги посочваше една след друга. - Войната...

Бронирани легиони маршируваха в боен строй по високите стени на храма. Колесници се носеха и нападаха сред облаци прахоляк. Рояци стрели изпълваха небесата. Градове горяха и орди бегълци се спасяваха пред грабещите армии. Плачещи жени вдигаха мъртвите си деца и молеха завоевателите за милост. Величествени военни кораби с тарани от патиниран бронз разбиваха бордовете на по-дребни плавателни съдове и събаряха екипажите им в морето, вече препълнено с плаващи останки и трупове. Богинята летеше над бойното поле, сочеше победителите и проклинаше победените.

- Война, любов и секс... - Фат Тур се обърна полека, сочейки към другите стени, и след това се наведе назад, за да привлече вниманието ми към извития, сводест таван на петдесет кубита над нас. - Не съм чувал за друг храм, в който да има изложено толкова много еротично и плътско изкуство.

Проследих замаха на ръката му. Накъдето и да се обърнех, имаше пищни изображения на вкопчени в любовна прегръдка еректирали мъже и набъбнали жени или пък такива на бог с чудовищни гениталии, потопени дълбоко в някой от телесните отвори на надарена богиня. Участниците в тези сцени плаваха в морета от вдигаща пара сперма и женски еякулати и бяха завинаги застинали в страстните си гърчове.

Над всички тях се рееше Ищар на бляскави бели криле, прелестната и глава - обгърната с нимб от огън, и призоваваше любовниците към дори още по-силна самозабрава.

Двамата с Фат Тур обиколихме полека залата, възхищавайки се на въображението на апокрифните двеста художници, трудили се двадесет години, за да изобразят тези монументални фрески.

На определени интервали по протежение на стените на залата имаше големи помещения или сепарета. Преброих общо четиринадесет подобни ниши: седем от всяка страна. Не бяхме способни да надникнем през входовете им, понеже бяха задръстени от хора - и мъже и жени, които се взираха очаровани в случващото се отвъд. Знаех, че Фат Тур очаква да задам въпроса какво става в нишите, но нямах намерение да принизявам достойнството си. Накрая той поговори с нашия облечен в зелена дреха водач, жрецът ни заведе до най-близката ниша и стовари жезъла си върху зяпачите, които се бяха струпали на входа, като с висок глас ги призова:

- Направете път за почетните гости на цар Нимрод!

С кисели изражения и не твърде ласкави възражения тълпата се разгърна пред нас и се затвори отново зад гърбовете ни, когато застанахме най-отпред. Оттам разполагахме с прекрасна видимост към вътрешността на нишата.

Около стените на кръглата вътрешна зала бяха разположени матраци, покрити с тъкани вълнени одеяла в ярки цветове.

- Четиринадесет помещения, всяко с по четиринадесет жени на четиринадесет легла. Четиринадесет е магическото число на богинята Ищар, на която е посветена цялата тази трескава дейност - обясни развеселен Фат Тур.

Знаех, че той самият е посветен на богинята Хатор и че не храни особено уважение към други божества.

Надникнах в залата и преброих жените, за да проверя твърдението му. Посоченото число беше вярно. Никоя от четиринадесетте жени в помещението обаче не беше особено привлекателна. Повечето бяха преминали средната възраст, а няколко от тях изглеждаха направо отвратително. Споменах го на Фат Тур и той охотно се съгласи с мнението ми.

- Цар Нимрод вече е направил избора си сред всички млади и хубавки. Той обира каймака от каната и избира най-зрелите череши от кошницата. Тези нещастни създания, останали тук, са отхвърлените от него.

Прехвърлих отново вниманието си към жените в стаята. Пет от тях седяха с кръстосани крака, всяка на собствения си матрак. До една носеха на главите си корони от червени рози. Това беше единствената им дреха - с изключение на тази украса бяха голи. Чакаха търпеливо, със сведени очи.

- Червената роза е цветето на богинята - обясни Фат Тур наличието на венците.

Останалите девет легла бяха заети от жени, които бяха захвърлили короните от цветя и буйно се съешаваха с мъже, които се намираха в различни стадии на разголеност. Мъжете сумтяха, докато тласкаха навътре, а жените под тях пееха хвалебствия в името на богинята, докато получаваха решителната им страст и в пълен размер и отвръщаха.

С нарастващо неудоволствие проследих как един от мъжете внезапно извива гръб в гърч на екстаз и с дълъг, треперлив вик се отпуска върху женското създание под себе си. Партньорката му незабавно се надигна на крака, взе робата си, поставена до възглавницата на постелята, и я навлече през глава. Спря се само да захвърли малката медна монета, с която мъжът вероятно беше платил за услугата и, и след това, плачейки мълчаливо, си проправи път през омагьосаната от гледката тълпа, стигна до вратата и се втурна на улицата отвъд портите на храма.

Зад мен стоеше един моряк. Той ме избута с лакти и влезе в залата. Отиде до една от коронясаните жени, които седяха на леглата.

- Призовавам те да платиш дълга си към богинята - предизвика я той и хвърли монета в скута и.

Тя безстрастно вдигна очи към посетителя си, докато той вдигаше килта над кръста си и със свободната си ръка довеждаше члена си до пълна възбуда. Коремът му стърчеше и беше покрит с обилен килим от черни косми. Жената изкриви лице, но свали цветната корона от главата си и легна по гръб на матрака, като остави коленете си да се разтворят.

Хванах Фат Тур за ръката и го издърпах от тълпата зрители, а след това го поведох решително към портите на храма.

Представлението, по време на което отвратителни дребнави души изпълняват гротескна пародия на нещо толкова прелестно по същността си, ми навяваше по-скоро меланхолия, не и мисли за наслада.

Прекарах следобеда на следващия ден с Нимрод, след като той се завърна от утринните си занимания в храма на Ищар. По време на разговорите ни царят беше придружен от военните си помощници и старшите си съветници.

Двамата с генерал Ремрем се опитвахме да ги убедим да вложат в кампанията срещу хиксосите повече решителност и настоятелност. Но щом веднъж военната машина загуби посока и инерция, става извънредно трудно да накараш колелата и отново да се завъртят.

В случая основното, което я препъваше, беше липсата на средства в хазната на Нимрод. Онова, което му бях платил за флотилията от шест военни кораба, беше незначително количество в сравнение с нуждите му. Въпреки факта, че до припадък обезкървяваше гражданите си с данъци, царят от почти две години не беше в състояние да плаща на армията и флота си. Техните оръжия, колесници и останалото им оборудване бяха съсипани. Войниците, колкото му бяха останали, бяха на ръба на бунта.

При това положение фараонът на любимия ни Египет се изправяше на ръба на същинска катастрофа. Ако Шумер ни провалеше, то тогава щеше да остане оголен целият източен фронт. Все някак трябваше да намеря начин да измъкна цар Нимрод от обреченото му положение. Не заради него самия, а заради нашето оцеляване като държава.

Пресметнах, че за да може Шумер да стане отново военна сила със сериозно значение, царят се нуждае от минимум тридесет лаки сребро.

Кризата, която трябваше да преодолея, беше двустранна. Ако от едната и страна се намираше Нимрод, то макар че не ми се искаше да го призная, любимият ми фараон стоеше от другата. Нимрод беше разорен, а Мемнон Тамоз се къпеше в океан от сребро. Нимрод с широки пръсти беше довел страната си до състояние на фалит, а фараонът беше стиснат но- вобогаташ. Къташе грижовно страхотното си съкровище от почти шестстотин лаки сребро. За него не означаваше нищо фактът, че аз лично и почти без чужда помощ му бях спечелил това съкровище. То си беше негово, но аз познавах моя Мем много добре. Бях го отгледал от най-ранно детство и бях го научил на всичко, което знае. Бях го научил също и че среброто ужасно трудно се печели и смешно лесно се харчи. Сега по някакъв начин трябваше да го накарам да забрави урока ми. Трябваше да го накарам да се раздели с тридесет лаки сребро и да го дам на човек, който той не познава и на когото не се доверява. Изобщо не бях сигурен, че и аз самият се доверявам на Нимрод. Знаех обаче, че нямаме и никакъв избор. Налагаше се да му се доверим, тъй като от това зависеше оцеляването на любимия ни Египет.

Оттеглих се в покоите си сравнително рано вечерта след тежкия ден, прекаран в компанията на цар Нимрод и чиновниците му. Вечерях сам с една зряла смокиня и малко сирене и сухар, защото нямах апетит. Разбира се, налях си няколко капки вино, но първата глътка имаше вкус на оцет. Избутах бокала си встрани и се съсредоточих върху съставянето на съобщение до Мем - хем трябваше да го побера на парченце лек пергамент, който гълъб да пренесе обратно до Тива, хем да е в състояние да убеди фараон Тамоз да извърши действие, което по принцип би сметнал за пълна лудост.

Часове по-късно захвърлих шестата чернова на съобщението си, тънейки в отчаяние. Като се има предвид, че професионално се занимавам с думи, все пак не успявах да открия подходящите, нужни, за да убедя фараона. Знаех, че съм се провалил още преди да положа началото. Изпънах вцепенените си крака и се надигнах иззад писалището си. Излязох през вратата, която водеше към терасата. Погледнах към новата луна и по височината и отсъдих, че полунощ отдавна е отминала.

Докато я гледах, през луната се зарея облак не по-голям от ръката ми и потопи света около мен в мрак. Помислих си, че загубата на лунната светлина навярно ще усили притеснението ми. Но - чудо - това оказа точно обратния ефект върху настроението ми. Усетих да ме обзема чувство на дълбок покой, което замени обхваналото ме миг преди това отчаяние.

А после чух нечий глас да произнася името ми. Беше тих, но ясен като песента на дрозд при първите слънчеви лъчи - толкова ясен, че се огледах да открия кой говори. Бях сам.

Внезапно разрешението на проблема ми ми се разкри съвсем ясно. Зачудих се защо ли съм се колебал досега.

Вдигнах ястребовия печат. Държах цялата власт на фараона в собствената си ръка. Знаех, че за да спася страната си от катастрофа и фараона си от провал, трябва да упражня тази власт. Дори ако действията ми са противоположни на волята на моя господар, дори ако те предизвикат гнева му.

Щом веднъж взех това решение, нямаше как да не се запитам откъде и от кого е дошло това напътствие. Решението беше толкова чуждо на дълбоко вкоренените ми лоялност и покорство, че с набожна почуда осъзнах, че то изобщо не е било изцяло мое.

Малкото облаче, което беше заслонило луната, отмина и меката лунна светлина отново обля нощния свят. Засия по мраморните стени на храма на Ищар.

На терасата, точно срещу мястото, на което стоях, отново се бе изправила госпожата с качулката - там, където я бях видял и предишната вечер. Както и преди, качулката на сребърно- сивата и роба покриваше лицето и. Тогава осъзнах и откъде е дошъл приливът ми на вдъхновение.

Отчаяно копнеех отново да видя лицето и. По някакъв чудотворен начин тя долови желанието ми. С едно движение на главата отметна качулката на раменете си и разкри лицето си. То беше по-бледо от лунната светлина, която танцуваше по него. Тя изглеждаше дори по-прелестна, отколкото я помнех, по-красива от всичко, което съм виждал или бях способен да си представя.

През дълбоката пропаст, която ни разделяше, протегнах към нея и двете си ръце. Но изражението на жената стана отчуждено и тъжно. Тя се отдалечи от мен. Изсивя постепенно в нощта, докато не изчезна напълно, а лунната светлина потъмня заедно с нея.

Когато сутринта Фат Тур дойде в покоите ми, вече бях напълно облечен и го очаквах. Силата и решителността ми се бяха увеличили и се чувствах извънредно уверен. Крачех през коридорите и залите на двореца с такава лека и пружинираща стъпка, че генерал Ремрем, Фат Тур и останалите ми придружители бяха принудени да подтичват, за да не изостават.

Когато влязохме в залата на съвета, тронът на Нимрод беше празен. Но заварихме да ни очакват неговите съветници и военни командири. Изправиха се да ме приветстват по протежение на дългата маса и малко след като бяхме заели местата си, тръбачите пред главната порта надуха роговете си.

Цар Нимрод мрачно влезе при нас. Когато го видях толкова рано през деня, първата ми мисъл беше, че за да бъде с нас, е пропуснал обирането на каймака и събирането на черешки в храма на Ищар.

Наясно бях с уважението, което ми оказваше, и това подкрепи увереността ми в правотата на делото, което се канех да извърша. Преминахме през изпълнението на царския протокол и след това се изправих на крака и се обърнах направо към царя.

- Ваше Величество, имам предложение, което е толкова чувствително и доверено, че бих желал да го огранича до вашата царска персона и до човека, когото подберете за ваш най- доверен приближен. Давам ви думата си, че предложението ми ще бъде в наша обща полза и ще допринесе много за разрешаването на проблема, пред който сме изправени в този момент.

Нимрод очевидно бе хванат неподготвен и известно време се опитваше да избегне вземането на решение, но аз нямах намерение да приемам алтернативи и накрая той се подчини на подканите ми.

Задържах генерал Ремрем до дясната си ръка и Фат Тур до лявата - да превежда. Нимрод даде знак на адмирал Алорус да остане на масата. След това освободи останалите си служители.

Когато в залата останахме само петимата, аз извадих ястребовия печат от ръкава на робата си и го поставих на масата помежду ни.

- Уверен съм, че Ваше Величество е запознат със значението на този символ.

- Въпреки че това е първият път, когато го виждам със собствените си очи, знам, че пред мен е ястребовият печат, който потвърждава, че говориш с гласа и властта на фараон Тамоз от Египет.

- Точно така, Ваше Величество.

Цар Нимрод впи в мен студените си черни очи. Не каза нищо повече, но изчакваше с настоятелността на леопард, залегнал до воден кладенец и доловил приближаването на плячката си. Аз го наблюдавах също толкова внимателно.

- Ваше Величество, и двамата сме закалени в битка воини с опита и мъдростта, които подсказват, че сраженията се печелят не само с крепък дух и остър меч, но и с тежестта на среброто, което сме в състояние да запратим срещу врага.

- Никога не съм го чувал изразено по този начин, но думите ти са мъдри и са пропити с истина - отвърна тихо Нимрод.

- От името на фараон Тамоз от Египет и чрез властта на ястребовия печат, който нося, ви предлагам сребро в тегло и на стойност тридесет лаки при едничкото условие, че ще влезете във военен съюз с Египет и ще използвате този откуп изключително за смазването на цар Гораб и хиксоската му орда.

До мен Ремрем остро си пое дъх. Знаеше, че не разполагам с одобрението на фараона за това предложение, и осъзнаваше какъв риск поемам. Но не посмях да погледна към него. Ним- род се облегна назад в трона си и се втренчи в мен с мълчаливо неверие. Видях как по кожата на челото му избиват гъсти капчици пот и потичат под ръба на короната му.

Когато най-сетне заговори, гласът му беше прегракнал от недоверие и алчност:

- Твоят фараон наистина ли разполага в наличност със сума в подобен размер?

- Давам ви уверението си, че разполага, Ваше Величество. Дадено ми е нареждане от фараона да заверя договора между двете ни нации, като незабавно предам в ръцете на Ваше Величество сумата от три лаки сребро. Това е просто демонстрация на онова, което ще последва.

Дълго време Нимрод просто се взираше мълчаливо в мен. След това внезапно скочи на крака и започна бързо да крачи напред-назад през залата. Лицето му беше изкривено в зловеща гримаса и той дъвка долната си устна, докато от брадичката му по бродираната туника не покапа кръв. Не забелязах да изпитва болка.

Внезапно царят спря пред мен и гневно се вторачи в лицето ми.

- Три лаки веднага и още двадесет и седем в рамките на една година? - Постави условието си той.

Изчаках Фат Тур да направи превода си, преди да се съглася.

- Както пожелае Ваше Величество. Ще се наложи обаче да изпратите някой от доверените си полкове, за да се заеме с доставката на остатъка от съкровищницата в Тива. Фараонът няма да поема риска да транспортира среброто, като жертва собствените си войници.

Нимрод се обърна и възобнови обиколките си. Подкованите му с бронз сандали трополяха по плочите на пода, докато крачеше напред-назад из залата. Започна да спори сам със себе си на шумерски:

- Как може да се има доверие на този лукав и лишен от топки изрод? Не е тайна, че е съюзник на Сет и всички тъмни дяволи. Някои даже смятат, че той самият е един от черните духове от отвъдната страна на бездната... - мърмореше той и чак после осъзна какво е казал, извърна се и изкрещя на Фат Тур: - Посмей да преведеш думите ми и ще пострадаш! Ако го сториш, ще те удуша със собствените ти черва, ясно ли е?

Посланикът пребледня и сведе поглед. Изпъшка:

- Както нареди Ваше Величество!

Нимрод възобнови обиколките си из залата, както и спора със себе си. След това отново се спря пред мен.

- Кажи му, че му имам доверие - нареди на Фат Тур. - Но че трябва да сключа допълнителна спогодба с фараона Тамоз от Египет, преди да се съглася на съюз...

Докато поставяше това условие, видях проблясъка на похотливо коварство в очите му.

- Стига спогодбата да е разумна, убеден съм, че фараонът ще се съгласи - отвърнах предпазливо.

- Искам да обединя собствения си род с този на царското семейство на Египет - заяви Нимрод. - Искам да взема двете сестри на фараона, Техути и Беката, за мои съпруги. По този начин с фараона ще станем роднини.

Останах изумен от размера на алчността, похотта и наглостта му. Този разбойник искаше да вземе и парите, и плътта.

- Предложението ви е голяма чест за Египет. При всякакви други обстоятелства знам, че фараонът не би се поколебал и за миг, преди да се съгласи с това предложение... - с разумния тон на гласа си прикрих гнева си от това отвратително същество, което хем ме бе затрупало с обиди, хем сега открито изгаряше от страст по двете ми любимки. - Фараонът обаче вече е обещал двете си сестри за съпруги на Върховния минос на Крит, за да подпише военното съдружие между двата ни народа. Не смее да се откаже от това обещание. Минойците не биха понесли такава обида за честта си.

Нимрод сви рамене и промърмори нещо обидно. Можех да позная обаче, че не е сериозно разсърден от отказа ми. И двамата знаехме, че пожеланието му е било просто оптимистичен опит да изстиска и последното възможно предимство от споразумението ни. Някои хора, независимо какво им се предлага, винаги ще търсят повече.

Царят направи поредната обиколка на залата, докато си събере мислите, а след това предприе нов опит:

- Много би ме зарадвала гледката на трите лаки сребро, които спомена преди малко - не защото не вярвам на теб или на твоя фараон, че ще спазите споразумението, а просто защото ми е интересно как си успял да ги скриеш досега...

Той се обърна направо към мен, надявайки се, сигурен съм, да ме примами да издам факта, че разбирам шумерски. Разочаровах го отново, като погледнах към Фат Тур за превод. Започваше да ме забавлява тази игра на котка и мишка. Не се отличаваше кой знае колко от партиите бао с любимеца ми Атон.

Пратих Зарас и Хюи да донесат среброто от лагера на войниците ни отвъд градските стени. Бяха нужни две каруци и петдесетина носачи, за да извършат доставката. Купчината, която най-накрая се появи на пода в залата на съвета, изглеждаше наистина внушително. Нимрод обиколи лъскавото съкровище, погали всички кюлчета поотделно, като им говореше ласкаво, все едно са му любими домашни животинки.

Тази вечер отново празнувахме на трапезата на царя. И този път виното се оказа много по-добро от гнилия оцет, който ни бяха сервирали на предния банкет. Ефектът му върху маниерите и поведението на домакина ни и подчинените му обаче не беше толкова подобрен.

Цар Нимрод беше пропуснал сутрешните си упражнения в храма на Ищар. Приемливо или не, присъствахме на демонстрация на ненаситния апетит на Могъщия ловец. Половината жени в банкетната зала приключиха вечерта в състояние на похотлива отдаденост.

Бях извънредно доволен, че оставих двете си принцеси заключени в апартамента им, а на стража пред вратата стоеше Зарас с дузина от войниците му.

Шестте военни кораба, които бях купил от Нимрод, бяха подложени на пълно преустройство в Сидонския залив и нямаше да мога да поема командването им до края на месец фаменот.

Възползвах се от тази пауза, за да поработя с цар Нимрод и хората му върху планирането и начертаването на съвместната ни кампания срещу хиксосите. Бях избрал генерал Ремрем да остане във Вавилон в ролята на военно аташе на фараона.

Колебливо се съгласих полковник Хюи да се присъедини към Ремрем като негов помощник. Под мое обучение той се беше превърнал в един от най-умелите защитници в областта на военните действия с колесници. Знаех, че когато отворим фронт с хиксоските орди по протежение на крайбрежието на Средно море в Северен Египет, Хюи много ще ми липсва с познанията си. Но Беката ясно беше изразила неприязънта си към него. Знаех, че ще предизвика голяма сцена, ако взема полковника с нас в Крит.

След като Нимрод получи сребърните кюлчета, за броени седмици армейските му работилници бяха напълно натоварени с производството на нови брони и оръжия, ремонтираха старите колесници и строяха стотици нови по моите подобрени дизайн и спецификации. Улиците на Вавилон се напълниха с маршируващи колони новобранци и суковете кипнаха от пазарящите се продавачи и купувачи.

Чрез Фат Тур и агентите му научих, че и във всички други градове в Шумер кипи същата бойна треска. Хиляди от доскоро безработните войници на Шумер се завръщаха отново под царските знамена - и вземаха от среброто на царя.

Задачата, която си бях поставил, беше трудна и достатъчно сложна, без да я влошавам допълнително, като се преструвам, че не владея шумерски. Започнах да говоря с домакините си колебливо и с детински грешки, като ежедневно „овладявах“ езика и започвах да говоря все по-правилно граматически. Дори Негово царско величество Нимрод беше принуден да прекрати с обидните забележки, отправяни към подлизурковците му в мое присъствие. Скоро вече бях в състояние да озадачавам домакините с бързата си реч и хитроумните си шеги и игри на думи на собствения им език.

Една сутрин наблюдавах адмирал Алорус от далечната страна на площадката за обучение в колеснично изкуство да отбелязва пред Нимрод, че бързото ми овладяване на шумерския език е направо чудотворно. Когато пресякох широкото поле да благодаря за комплимента, Алорус се отдръпна от мен в суеверна почуда и направи знака срещу зли очи. Мисля, че никога не беше чувал за четене по устните. Но разбира се, той вярваше във вещерството, както и всеки образован и разумен човек.

В прохладните следобеди се възползвах от възможността да плувам в Ефрат или в компанията на принцесите ми да яздя из южните хълмове отвъд границите на града. Много се забавлявах колко често се натъкваме на Зарас по време на разходките си дори до най-отдалечените места. Ще речеш, че някой предварително го предупреждава къде отиваме. Разбира се, това не би могла да е Техути. Нейното изумление, като го откриваше да се мотае някъде около маршрута ни, почти надминаваше моето.

Вечер почти винаги имахме покани да вечеряме с шумер- ските ни домакини или със собствените ми офицери. Ако цар Нимрод присъстваше, настоявах принцесите да седят плътно до мен, където мога да ги надзиравам.

Когато повечето други гости се оттегляха, сядах сам на терасата пред апартамента си в очакване късно след полунощ да се появи дамата с качулката. Нощ след нощ тя ме разочароваше.

Дните отминаваха бързо, изпълнени от натоварения график. По някое време пристигна куриер от морската база в Си- дон с вест, че шестте военни галери, които бях купил от Ним- род, ще са готови за пускане на вода двадесет дни по-рано от очакваното. На бавния ни керван щеше да му е нужно почти половината от това време да стигне до Сидон на брега на Средно море. Наредих на Зарас и Хюи да довършат последните приготовления за напускане на Вавилон и отправяне към брега.

Същата вечер, след като изпратих принцесите до разкошните им покои в източното крило на двореца, още преди залеза на луната се завърнах в собствения си апартамент. Робите ми бяха оставили маслени лампи да горят в спалнята и на терасата до леглото. Според инструкциите ми бяха смесили маслото в лампите с билки, които да прогонват комарите и другите нощни насекоми, но в същото време да предизвикват спокоен сън и приятни съновидения.

Ръсти ме очакваше, за да ме сложи да си легна. Дойде да вземе обличаните дрехи и остави сребърна кана с вино до постелята ми.

- Отдавна мина полунощ, господарю - скара ми се той. - Откак начена седмицата, не си спал по повече от няколко часа!

Ръсти е мой роб от толкова години, че вече сме им изгубили броя. Отдавна си е спечелил правото да се отнася с мен така, все едно ми е дойка.

С негова помощ се отървах от дрехите си и след това излязох на терасата и взех каната с вино. Наквасих устните си и въздъхнах доволно. Напитката беше десетгодишна, от собствените ми лозя в имението Мехир. След това се обърнах да погледна към терасата на храма на богинята отсреща. Бях разочарован, но не и учуден, че е пуста. Бяха минали седмици, от- както за последно видях дамата с качулката.

Освободих Ръсти и го отпратих да си върви все още мърморещ, а след това закрачих по мраморните плочи, превъртайки наум важните точки в преговорите, които бях водил с царя тази вечер.

Внезапно спрях насред крачка. Лунната светлина се беше променила, придобивайки лек златист отблясък. Вдигнах очи към луната. Веднага осъзнах, че са се задействали някакви свръхестествени сили, но не можах незабавно да определя дали са добронамерени, или зли. Направих с два пръста знака на Хор, за да отблъсна злото, и тихичко зачаках да се проявят мистичните сили.

Постепенно осъзнах, че в топлия нощен въздух се прокрадва нежен и едва доловим аромат. През живота си не бях поду- швал подобно нещо, но макар че не можех да определя какъв е, всичките ми сетива бяха възбудени. Усещах необикновено, но приятно напрежение да се натрупва в раменете и врата ми и да пролазва по гръбнака ми. Това ме предупреди за могъщо присъствие непосредствено зад мен. Обърнах се с лице към из- точика му и така се стреснах, че изтървах бокала с вино и той издрънча на плочите. За миг сърцето ми спря в гърдите, а после започна да бие отново като копитата на подивял кон.

Загадъчната дама от храма стоеше пред мен - толкова близо, че можех да различа изящните и черти под сенките в качулката. Ако се пресегнех, бих могъл да я докосна, но не бях в състояние да помръдна.

Най-сетне успях да заговоря, но когато отворих уста, гласът ми бе приглушен от благоговение:

- Коя си ти?

- Наричам се Инана.

Бях разтърсен до мозъка на костите си и от тона, и от смисъла на отговора и. Отекваше в ушите ми като небесна мелодия. Веднага разбрах, че подобен прелестен звук никога не би могъл да излезе от човешка уста. Но значението на изреченото от нея беше още по-поразително. Инана е древното, идващо от самия извор на времето име на богинята Ищар.

- Аз се наричам Тайта... - това беше единственият отговор, който ми дойде на ум.

- Като изключим името ти, знаеш твърде малко за себе си, нали? Нямаш представа дори как са се наричали майка ти или баща ти... - тя ми се усмихна с нежна симпатия, докато го казваше.

- Не. Нямам представа кои са били - признах правотата на твърдението и.

Богинята състрадателно ми подаде ръка и аз без колебание я улових. Веднага усетих топлина и сила да протичат от нея в мен.

- Не се бой, Тайта. Аз съм твоя приятелка и дори нещо повече от това.

- Не се боя от теб, Инана!

Тя ми подаде и другата си ръка и когато се улових за нея, осъзнах, че между нас съществува могъща връзка и на кръвно, и на умствено ниво.

- Ти си ми близка! - възкликнах с почуда. - Имам чувството, че сме като различни части от едно по-голямо цяло! Кажи ми коя си!

- Не съм дошла да ти разказвам за себе си. Дойдох да ти разкажа за теб самия. Ела с мен, Тайта! - все още стиснала и двете ми ръце, богинята отстъпи назад и ме поведе от откритата тераса в собствената ми спалня. Стъпките и, ако стъпалата и изобщо докосваха пода, не издаваха и звук. Чуваше се само мекото шумолене на полите и. Имах чувството, че под тях нозете и се движат във въздуха, сякаш се носи малко над земята.

Прелестната, осветена от лампите стая, в която влязохме, беше мой дом през последните седмици и смятах, че познавам всеки инч от нея, но сега забелязах, че има врата в предната стена, която никога досега не бях виждал. Инана ме поведе към нея и вратата се отвори самичка. Отвъд прага и цареше пълен мрак. Все още хванати за ръце, ние се гмурнахме в този мрак и той ни погълна. Стрелнахме се надолу, но богинята ме държеше и аз не се побоях. Вятърът от полета ни духаше в лицето ми с такава сила, че се наложи да присвия очи срещу порива му. Носехме се в мрака, както ми се стори, цяла вечност, но знаех, че времето е само илюзия. След това усетих под краката си стабилна опора и движението ни спря. Появи се светлина, в началото само проблясък. Започнах да различавам отново силуета на главата на Инана, а след това под нея се появиха и телесните и форми. Видях, че сега е гола, както съм и аз.

По време на дългия си живот съм съзирал телата на много прекрасни жени, но Инана ги надминаваше до една. Бедрата и бяха широки, но тясното и кръстче подчертаваше елегантния им контур. Макар да беше висока колкото мен, имаше тъй гладки и елегантно изваяни крайници, че не можах да се въздържа и да не посегна да ги погаля. Нежно прокарах пръсти нагоре от китките и до заоблените рамене. Кожата и беше копринена, но мускулите под нея - твърди като диамант.

Косата и беше вдигната в прическа, но когато разтърси глава, се разсипа свободно в блестяща вълна по раменете и достигна чак до коленете и. Тази вълнуваща се завеса не прикриваше гърдите и, които се надигаха през нея като живи същества. Бяха идеално обли, бели като кобилешко мляко и увенчани с рубинени зърна, които щръкнаха, щом погледът ми ги обходи.

Тялото и беше обезкосмено. И вулвата и беше напълно лишена от косми. Връхчетата на срамните и устни надничаха срамежливо от вертикалната цепнатина. По тях лъщеше сладката роса на женствена възбуда.

Светлината се усилваше все повече, докато не осъзнах, че сме застанали насред Висящите градини, високо над прелестния Вавилон. Гъстите храсталаци и цветята, които ни заобикаляха, бяха изумително красиви, но губеха великолепието си пред красотата на Инана. Тя свали ръцете ми от раменете си и ги целуна една по една. Потреперих от усещането, което обзе цялото ми същество.

- Какво желаеш от мен, Инана? - гласът ми, когато заговорих, не прозвуча като моя.

- Предлагам ти да се съединим.

- Несъмнено знаеш, че не съм пълноценен мъж - прошепнах и за моя срам. - Кастриран съм много отдавна.

- Да - каза богинята с нежност и състрадание. - Присъствах, когато ти го сториха. Усетих ножа така, все едно го причиняваха на мен. Плаках за теб, Тайта! Но и се възрадвах за себе си. Съешаването не е същото като съединяването. Не говоря за краткото сливане на плътта, което завършва твърде бързо в кратък мускулен спазъм, дребна награда за мъжа, който пръска семето си, или за жената, която го приема в утробата си. Това е просто пътят на природата за зачеването на нов смъртен живот за късо и незначително съществуване, което съвсем скоро ще бъде пресечено от смъртта.

Инана насочи дясната ми ръка надолу към устните си и пъхна пръстите ми дълбоко в цепнатината между сладките си бедра. Беше тясна колкото двата ми пръста и много влажна. Усетих как собствените ми слабини се разтапят от нейната горещина.

- Не говоря за това - с връхчетата на пръстите си тя нежно погали жестоките белези между краката ми там, където едно време се бе намирала мъжествеността ми. - Нито за това...

- Че какво друго има, което може да съедини един мъж и една жена, Инана?

- Съществува обединението на души, а не на тела. Сливането на висшестоящи умове. Това е истинското чудо на съществуването, което много рядко може да бъде консумирано.

Тя ме привлече на зеления килим на тайната градина. Усещах го копринен и мек под нас като юрган от гъши пух. Богинята ме яхна с плавно и гъвкаво движение и телата ни изведнъж се оказаха сплетени тъй плътно и интимно, както боговете са ги предвидили да бъдат. Краката и ръцете ни бяха долепени, а дъхът ни се сливаше. Усещах сърцето и да бие срещу моето.

Постепенно двете ни сърца се превърнаха в един орган, който деляхме, и затупкаха заедно. Смесеното ни дишане се сля и започна да захранва и двата чифта дробове. Това беше най-възбуждащото и удовлетворително усещане, което някога съм изживявал. Исках да бъда по-дълбоко обгърнат от тялото и и да го обгърна напълно с моето така, че да се превърнем в един организъм.

В един момент ме обзе краткотраен пристъп на паника и безпомощност, когато долових как умът и овладява контрола над моя. Опитах се да го предотвратя, но след това осъзнах, че и аз узурпирам съзнанието на Инана в същия миг, когато тя прави това с мен. Щом тя превзе спомените ми, и аз се сдобих с нейните. Нямаше нищо изгубено или забравено помежду ни. Ние деляхме съществуването си, което се простираше назад в далечното минало.

- Сега вече знам кой е баща ми - прошепнах, заслушан в почудата в собствения си глас.

- И кой е? - попита тя.

Знаеше отговора още преди да зададе въпроса, а аз чух какво ще пита, преди още да го е изрекла.

- Нарича се Менетей^29, бог на гнева и морала - отвърнах в божествената тишина, която деляхме.

- Коя е майка ти в такъв случай? - попита Инана и взе отговора от общото съзнание, което деляхме.

- Майка ми е Селия, но тя е била човек и смъртна. Умряла е при раждането ми.

- Ти си полубог, Тайта. Не си нито напълно човек, нито напълно божество. Макар и да си дълголетник, един ден ти също трябва да умреш... - богинята обгърна душата ми по- плътно и я притисна в защитна прегръдка с нейната. - Но този ден все още е далеч. Аз обаче ще бъда там да те приютя и изпроводя. След като си отидеш, ще скърбя за теб хиляда години.

- Коя си ти, Инана? Защо имам чувството, че съм обвързан с теб и телом, и духом? Кой е баща ти?

- Моят баща е Хиперион, богът на светлината. Той е брат на Менетей. Така че двамата с теб делим една и съща божествена кръв - отвърна тя прямо.

- Чух отговора ти преди да задам въпроса си - казах и мълчаливо. - А майка ти, тя човек или богиня е била?

- Майка ми е Артемида - отвърна Инана.

- Тя е богинята на лова и на всички диви животни - обясних си аз. - Също така е и девицата, и богинята на девствеността. Как така може да е и девица, и същевременно да е родната ти майка?

- Трябва да знаеш, Тайта, че за тези от нас, които са богове и полубогове, няма невъзможни неща. Баща ми, Хиперион, е възстановил девствеността на майка ми в часа след като съм се родила...

Усмихнах се на чаровната практичност на решението на баща и и усетих и Инана да се усмихва заедно с мен. Тя продължи:

- Но аз съм девствена като майка си и по декрет на Зевс, който е баща на всички богове, трябва завинаги да си остана такава. Това е наказанието ми, задето отказах на Зевс, който ми е дядо, когато искаше да изпълни инцест и да се съеши с мен.

- Това е жестоко наказание за подобна тривиална обида - посъчувствах и аз.

- Не мисля така, Тайта. Смятам, че това е най-милата и сладка награда, защото как иначе ние с теб бихме могли да бъдем любовници през вековете, които са минали и които предстоят, и въпреки това да запазим девствеността и чистотата си?

- Та как би могъл някой да знае каква е съдбата ни, Инана? Аз дори не съм бил роден в далечните времена, за които говориш.

- Бях там, когато се роди, Тайта. Бях там и когато ти отнеха мъжествеността, и плаках за теб, макар да знаех колко щедро ще бъдем възнаградени през вечността и двамата заради тази ужасна случка.

- Говориш за вечност. Нима ние двамата ще бъдем заедно толкова дълго, Инана?

Тя не отговори веднага на въпроса ми.

- Макар да не си наясно за това, аз те следя внимателно от деня на раждането ти. Знам за всичко, което ти се е случило - за всяка кратка радост и всяка мъчителна агония.

- Защо следиш именно мен, Инана?

- Понеже ти си избраникът, Тайта. Ние сме от една кръв и делим една душа.

- Не мога да скрия нищо от теб - заключих. - Аз обаче не съм девствен като теб. Бил съм в плътска връзка с друга жена в живота си.

Инана поклати тъжно глава:

- Познал си само една жена, Тайта. Бях там, когато се случи. Можех да те предупредя да не го правиш, но ти си плати за преходното удоволствие под острието на ножа за кастрация...

- усетих дъха и в устата ми и мъката и в собственото ми сърце, когато тя продължи: - Можех да ти спестя агонията, но ако го бях сторила и те бях предупредила за последиците, тогава ние двамата никога нямаше да сме способни да се слеем както сега

- във вечна и божествена чистота.

Помислих върху думите и и след това въздъхнах, а тя също въздъхна вътре в мен.

- Всичко това се случи толкова отдавна. Дори не помня лицето на момичето. Не помня дори името и - признах.

- Така е, понеже съм изтрила спомена от паметта ти - прошепна богинята. - Ако желаеш, ще ти го върна и можеш да го запазиш за следващите пет хиляди години, но той няма да ти донесе радост. Искаш ли го?

- Знаеш, че не го желая... - съжалявах онази бедна душа, робиня също като мен. В споделеното си нещастие си бяхме дали взаимно малка утеха. Тя ми беше дала любов. Но много отдавна беше погълната от бездната от пространство и време и беше отишла там, където никой не би могъл да я последва - нито дори и кастриран полубог.

Отдадох се на мига, наслаждавах се на съдържанието на съзнанието на Инана и на спомените и, докато в същия момент тя се наслаждаваше на моите. Телата и душите ни бяха слети, а времето вече не беше река, която бездушно тече покрай нас. Беше се превърнало в нежен океан, по който се носехме заедно, вкусвайки всеки момент така, сякаш е резенче вечност. Богинята подсилваше защитата на душата ми, правейки ме неизмеримо по-мъдър и неуязвим спрямо злото.

Заедно достигнахме до състояние на духовно блаженство.

След цяла вечност душата ми заговори на нейната:

- Искам това изживяване никога да не свършва, Инана. Искам да останем завинаги в това състояние...

И чух гласът и да отговаря от самите дълбини на съществото ми:

- Ти си част от мен, Тайта, и аз съм част от теб. Но в същото време сме отделни и цели същности, всеки сам по себе си. Притежаваме свой собствен живот, към който трябва да се завърнем. Имаме си свои съдби, за които трябва да работим сами.

- Моля те, не ме изоставяй! - призовах я аз.

- Сега си тръгвам. Време ми е да вървя - гласът на Инана вече не се сливаше с моя.

- Ще се върнеш ли при мен?

- Да.

- Къде? - поисках да знам.

- Където и да си.

- Кога, Инана? Кога ще те видя отново?

- Един ден, след година или може би след хиляда... - усетих как тялото и се раздвижва, за да ме освободи от прегръдката си, и ръцете и ме пускат.

- Остани само още миг... - настоях, но богинята вече беше изчезнала и аз седнах.

Огледах се изумен. Оказа се, че лежа на леглото си на терасата на двореца. Скочих и изтичах в главната спалня. Спрях в средата на голямата стая и се втренчих в отсрещната стена, където за последно бях видял входа към тайната градина, в която Инана бе долетяла заедно с мен. Там вече нямаше врата.

Полека пресякох стаята и се захванах внимателно да проучвам стената, прокарвайки пръсти по повърхността и в търсене на процепа между вратата и касата. Зидарията беше гладка и без цепнатини. Спомних си какво ми беше казала Инана: „Трябва да знаеш, Тайта, че за онези от нас, които са богове или полубогове, няма нищо невъзможно“.

Струваше ми се, че сякаш са минали много години, откакто бях стоял на точно това място. Дали в онзи далечен свят, къде- то ме беше пренесла Инана, съществуваше такова измерение като време, запитах се аз. И дори ако имаше, може би то си оставаше застинало на това ниво, докато се намирах на другото заедно с нея?

Докато се опитвах да отделя реалността от измислицата и истината от фалша, очите ми се озариха от цветната украса от червени рози в огромна бронзова амфора, поставена на средата на пода. Отидох до нея и разгледах цветчетата на бодливите им стъбла. Бяха така пресни, както и когато ги видях за последно.

- Може да са били подменяни много пъти по време на отсъствието ми - казах на глас. След това погледнах отдолу. На мраморните плочи имаше паднало едно-единствено цветче. Спомних си, че го откъснах предишния следобед, за да вдъхна аромата му, и след това го захвърлих на пода, за да го почистят после дворцовите слуги.

Спрях се да го вдигна и го подуших. Беше също така ароматно, както и когато го подуших преди това, а при по-внимателен оглед открих, че макар да е стояло без вода, не беше повехнало, а си стоеше прясно и свежо, както когато го бях откъснал от стъблото.

Запитах се дали ние с Инана не бяхме прекарали само една нощ в онази божествена прегръдка, а не цял живот, както си въобразявах. Не ми се струваше възможно. Стоях озадачен, прокарвайки листенцата на розовия цвят по устните си. Чух вратата на покоите ми да се отваря и след това приглушени гласове да разговорят на египетски. Подвикнах:

- Кой е?

Единият отговори:

- Само аз, господарю!

Познах гласа на Ръсти. След миг той изникна на вратата на спалнята ми.

- Къде беше? - поисках да знам.

- Каза ми да не те будя, докато слънцето не се качи над хоризонта, господарю - възрази робът ми със зле прикрито недоволство.

- И кога съм ти го казал?

- Ми снощи, когато ме отпрати!

Значи ме е нямало само една нощ. Но пък напълно е възможно и случилото се изобщо да не е било истина. Нищо чудно да е било само сън, макар че отчаяно се надявах да не е така. Вече копнеех за следващата си среща с Инана, стига, разбира се, тя да е била реалност, а не плод на съзнанието ми. Дали някога щях да узная отговора на тази загадка - измислица или истина, какво и коя беше Инана?

- Бях забравил. Моля за прошка, Ръсти.

- Разбира се, господарю. Но аз трябва да ти се извиня!

Толкова е лесно да умилостивиш роба ми. Той е чудесен

човек и аз наистина съм много привързан към него. Обаче му напомних упорито:

- Не забравяй, че заминаваме за Сидон след пет дни. Трябва да си готов за пътуването дотогава.

- Вече съм опаковал повечето от вещите ни в каруците. Мога да се приготвя за тръгване в рамките на час.

Сякаш всеки час от тези пет последни, прекарани във Вавилон, дни беше изпълнен с трескава дейност. Постоянно се провеждаха срещи с Нимрод и съвета му, подписваха се договори между държавите ни и се уреждаха споразумения по въпроса за останалата част от заплащането, което бях обещал поданиците на царя да получат в Тива. Бях извънредно доволен, че няма да присъствам, когато на фараон Тамоз му бъде представено предварителното споразумение за двадесет и седем лаки сребро, подписано от мен посредством ястребовия печат.

Освен всичко това във Вавилон пристигна пратеник със заръка от Върховния минос, дошъл в града да приветства мисията ни и да пътува с нас до Крит. Беше отплавал от Кносос, придружаван от флотилия военни галери. Беше оставил корабите в шумерското пристанище Сидон и бе пътувал по суша със свитата си, за да се срещне с мен.

Наричаше се Торан, което от минойски се превежда като „Синът на бика“. Беше хубавец в разцвета на живота си и пътуваше с такива удобства, каквито подхождат на представител на най-богатия и най-могъщ монарх на земята. Наложи се цар Нимрод да му задели цяло крило в двореца, за да настани свитата му. А за храна и забавления на критските посетители беше принуден да изхарчи по-голямата част от трите лаки сребро, които му бях донесъл. Изгаряше от нетърпение да изпроводи Торан обратно към острова му и стори всичко по силите си да ускори заминаването му.

В допълнение на физическата му красота и властните маниери, Торан се оказа един от най-проницателните и интелигентни хора, на които съм попадал някога. Още при първата ни среща между нас се изкова силна връзка на взаимно уважение - почти веднага и двамата разпознахме висшите качества у отсрещната страна.

Една от многото добродетели, които споделяхме, беше ненавистта към хиксоските варвари и всичко, свързано с тях, макар и опосредствено. Прекарах почти час, съчувствайки му за отвратителната и непровокирана атака, която бяха извършили върху минойската крепост Дамиета, и за зверствата, които бяха нанесли на заловените там критски войници. Най-малкият син на Торан бил сред младшите офицери, които хиксосите обезглавили, след като те им се предали.

И двамата обаче не споменахме и дума за трите големи критски триреми съкровищници и 580-те лаки сребърни кюлчета, които варварите бяха откраднали от Върховния минос.

Сякаш това огромно съкровище никога не беше съществувало. Аз например с готовност бих се заклел пред боговете, че никога не съм и чувал за него.

Онова, което ме убеди окончателно в изумителните умения на Торан и извисения му интелект, беше свободното му владеене на египетски език и факта, че беше чел и изучавал много от собствените ми трудове по различни теми. Каза ми, че смята труда ми по морски бой и тактика за гениално произведение и че лично е превел голяма част от поезията ми на минойски.

Едва на втория ден от разговорите ни повдигнахме темата за предложеното съдружие между двете ни могъщи нации и начина, по който бихме могли да оформим и консолидираме този съюз. Обсъждането на темата отне още три дни, по време на които двамата изпробвахме уменията си за пазарене до крайния им предел, докато на четвъртия ден не достигнахме положение, в което бяхме в състояние да подпишем споразумението, което бях съставил и с египетски йероглифи, и с минойска азбука.

Сметнах, че това е подходящият момент да представя моите принцеси на Торан. На следващия ден го поканих на вечеря заедно със свитата му.

Лично аз надзиравах избора на вина и на ястията, които ще бъдат сервирани. Менюто ми беше почти толкова дълго, кол- кото и споразумението с Крит, което току-що бях подписал, но значително по-забавно. След като приключих с него, посветих целия следобед на подготовката на принцесите си за приема. Той беше ключов за целта ми, да не споменавам - за нуждите на любимия ни Египет, тъй като Торан трябваше да бъде призван да изпрати в двореца на господаря си в Кносос бляскаво описание на всичките им славни качества.

С особена грижа избрах от огромния гардероб, който бях донесъл от Тива, онези тъкани и цветове, които най-добре подчертаваха красотата на двете ми момичета: розово за Беката и зелено за Техути.

Седях редом с двете гримьорки, докато нанасяха грима на принцесите. Не бих приел и от двете дори дребни несъвършенства в работата им. Когато останах доволен от усилията им, бях довел прислужниците до сълзи, но резултатите си струваха цялата ми придирчивост. Единствената красота, която някога бях съзирал да надминава красотата на двете ми момичета в конкретната вечер, беше лицето на богинята Инана, озарено от лунната светлина. Знаех, че нито Торан, нито господарят на Крит ще успеят да устоят на принцесите ми - както и аз никога не съм бил способен на това.

Вечерта изчаках, докато Торан и останалите гости се настанят на великолепно украсената трапеза, която бях приготвил, и едва след като на всички им беше сервирано вино, дадох сигнал на момичетата да ни удостоят с присъствието си.

Когато те една до друга минаха плавно през двойните порти в края на коридора, сред гостите се възцари внезапна и дълбока тишина. Мъжете бяха паднали в плен на обожанието, а жените - на завистта.

Принцесите ми се спряха пред Торан и всяка направи изящен реверанс. Следваше ги Локсия. Тя също се приведе в нисък поклон. Разбира се, че не бях хабил особено внимание за критската девойка. Тя носеше съвсем простичка рокля, която разкриваше коленете и. Лицето и коленете и са доста хубави, но не кой знае колко. Набиваше се на очи, че сама си е направила косата и грима. В крайна сметка тя беше само прислужница и имаше голям късмет, че изобщо съм и позволил да присъства на банкета.

Хвърлих кос поглед към Торан, за да преценя реакцията му на това изобилие от женски прелести, и видях, че се взира над главите на двете ми принцеси и се усмихва. Прехвърлих вниманието си в същата посока като него и за мое изумление и потрес видях, че Локсия срамежливо отвръща на усмивката му. Едва тогава се досетих, че тя изпитваше възхита и от генерал Ремрем. Осъзнах, че несъмнено и се нравят по-възрастни мъже.

Веднага промених надцененото си мнение за Торан. Той може и да беше образован и ерудиран гражданин с изискан вкус за литературата, но беше явно, че когато се стигне до жени, не може да различи бляскавото колибри от опърпаната лястовичка.

Дадох знак на момичетата да заемат местата си от двете страни на посланика. Те вече бяха получили нарежданията ми да го заслепят с владеенето си на минойски език. След това с врътване на главата отпратих Локсия в далечния край на залата, където тя имаше свободата да упражнява чара си върху някой от младшите ми офицери, които са по-близо до нейната възраст и положение в живота.

През следващите няколко седмици бях задължен да прекарвам голяма част от времето си в задълбочени преговори с То- ран, генерал Ремрем и шумерския командир, с когото изготвяхме планове и координирахме съвместната ни кампания срещу цар Гораб. Дните препускаха и за мен сякаш не оставаше нито миг покой.

Два дни преди заминаването на кервана ни от Вавилон за пристанището Сидон, вече не можех да устоявам на порива да направя последно посещение в храма на Ищар. Подхранваше го трескавата ми надежда, че може да открия някаква следа от Инана в тази странна сграда, може би загадъчно послание от нея или поне езотерична следа от присъствието и.

Уговорих се с Ониос, облечения в зелено жрец на богинята, да ме допусне в храма, след като бъде затворен за всички други поклонници. Влязох сам, облечен в сива роба с качулка, напомняща тази, която носеше самата Инана. Беше вече един часът след полунощ, когато стигнах до решетката на вратата на храма, където ме очакваше Ониос.

- Желая да съм сам - освободих го аз и поставих в дланта му един сребърен мем.

Той отстъпи учтиво и ми се поклони дълбоко и със замах, след което изчезна в сенките на просторния кораб.

Без отражението на огромното слънчево огледало, което да го озарява, храмът представляваше сумрачно и странно място. Беше празен, като изключим малцината жреци и жрици в зелени роби. Пустееха и нишите, в които жените чакаха да изпълнят задължителната си служба на богинята. Няколко от по-забележителните фрески бяха озарени от маслени лампи с полирани медни отражатели.

Трепкащата светлина танцуваше по нарисуваните тела и им вдъхваше призрачен собствен живот. Поспрях пред някои и поумувах върху бездната, която разделяше тези образи от истинската природа на прелестното и чисто божество, на което бяха посветени. По време на духовното пътешествие, на което ме беше отвела Инана, узнах, че онова, в което хората вярват за боговете, е най-вече тяхна собствена измислица, породена от самозалъгването им. Нелепа е идеята, че човек може да подчини безсмъртните на волята си чрез молитва и жертвоприношение или чистосърдечна изповед. Безсмъртните правят единствено онова, което отговаря най-добре на нуждите им, и то е - да се грижат за своята собствена власт и наслада.

Бавно и старателно претърсих огромните зали и светилища, но не открих в никое от тях дори и най-незначително доказателство за съществуването на Инана. Цар Мардук беше издигнал този чутовен храм в опит да примами богинята в него и да я плени, но вече знаех, че тя никога не е била плячка - тя е ловецът.

Изкачих терасата, която се виеше по външната стена на храма. Тук тя ми се бе явявала тъй често, но сега нямаше и следа от нея. Стигнах до плоския покрив и седнах редом с гигантското метално огледало, което през дневните часове отразяваше слънчевите лъчи надолу в храма.

Претърсих бездната на небето над мен, обкичена със скъпоценните камъни на звездите. Но богинята не ми бе оставила знак и там. Разполагах само със спомена за нея и обещанието, че един ден ще се върне при мен.

Цар Нимрод беше наредил пред главните порти на града да построят павилион за благородниците. Беше украсен с флагове, цветя и палмови листа. В деня, когато потеглихме за Сидон,

Негово Величество се настани високо на подиума, откъдето се канеше да ни изпрати.

Беше заобиколен от шумерските благородници, старшите си военни офицери и високопоставените градски чиновници. Генерал Ремрем, полковник Хюи и другите египетски офицери, които оставаха във Вавилон с него, също заемаха привилегировани позиции на подиума.

Предишния ден бях изпроводил всички слуги, роби и онези без военни чинове да отпътуват преди нашата основна сила. С тях потеглиха и товарните каруци, както и свободните коне и камили. С мен тръгваха само офицерите и войниците, които маршируваха покрай цар Нимрод.

Всичките ни колесници, оръжия и брони бяха ремонтирани, подновени и лъснати, така че сияеха на яркото слънце. Конете и камилите бяха охранени, отпочинали и обгрижени и се намираха във върхова форма. Зарас беше се погрижил хората му да получат същото внимание и не им беше позволил да се отпуснат. Изглеждахме като малка, но сериозна военна сила, каквато наистина бяхме.

Много от войниците бяха завързали връзки с местното население, така че по пътя, който водеше към брега, имаше наредени многобройни разплакани дами. Някои от тях вече бяха натежали с деца. Всичко това допринасяше щедро за вълнението и драмата на момента.

Торан яздеше от лявата ми страна, а двете принцеси - от дясната. Локсия някак си беше успяла да си намери място плътно зад минойския посланик. Това вече не ме изненадваше и не ме притесняваше. Бях научил, че тя отскоро не спи в същото помещение като момичетата ми и че след пристигането на Торан си е намерила нови покои. Не бях проучвал повече този въпрос.

И така, с яздещия от едната ми страна посланик и с принцесите от другата, и с напредващия зад нас полкови оркестър от рогове, флейти и барабани, поведох войнците си през портите на града. Спрях колоната, когато се изравнихме с царския па-

вилион. Спеших се и изкачих стъпалата до мястото, което си бе избрал цар Нимрод на подиума.

Оркестърът спря да свири и тълпата се смълча почтително, докато аз заставах на едно коляно пред цар Нимрод. Негово Величество ме изправи отново на крака и ме прегърна топло, както би прегърнал свой брат, ако имаше такъв. Съвсем подобаващо изпращане за човек, който му беше върнал царството и армията. Бях го направил също така богаташ и му бях дал в ръцете немалка част от богатствата, които баща му, цар Мар- дук, беше разпилял.

Обменихме си клетви във вечна дружба, които поне от моя страна не бяха съвсем искрени. След това се разделихме.

Щом се качих на седлото си, вдигнах дясната си ръка в подготовка да дам знак за потегляне и оркестърът поде началните ноти на полковия химн.

В този важен момент любим глас откъм дясната ми страна наддаде вик, който отекна в масивните стени на града.

- Стоп! - извика принцеса Беката и ние всички се подчинихме на командата и.

Музиката на оркестъра и приветствията на тълпата затихнаха до изумена тишина. Всички погледи, включително моят, се обърнаха и се спряха на девойката.

- Какво те мъчи, скъпа моя? - попитах с умолителен глас.

Виждах, че тя е на ръба на една от знаменитите си кризи.

Може би отчасти и аз съм виновен за страстите и пиковете в характера на Беката. Възможно е да съм бил твърде снизходителен към нея в миналото.

- Какво си мисли Хюи, че прави там горе, на платформата - да се крие зад генерал Ремрем, докато аз се отправям сам- самичка към някакъв мизерен и безбожен остров на другия край на земята! - Беката вдигна дясната си ръка и посочи човека, който я беше обидил толкова ужасно. - Само го виж как се цупи там!

Всички глави на присъстващите, дори тази на цар Нимрод, се извърнаха към Хюи.

- Нали каза, че никога повече не искаш да го виждаш! - напомни Локсия на принцесата.

Беката и се нахвърли:

- Я не си пъхай носа в тази работа, да не съжаляваш дълбоко!

- Локсия е права. Сама каза, че мразиш Хюи! - Техути се притече галантно на помощ на критската девойка.

- Не съм казвала такова нещо. Не съм използвала думата „мразя“!

- Напротив, използва я! - заговориха другите две момичета в унисон.

Техути дори допълни с важно уточнение:

- Ти даже каза, че ще наредиш да го обезглавят!

- Не съм споменавала, че ще искам да го обезглавяват! - Очите на Беката се изпълниха с гневни сълзи. - Казах, че ще му търся отговорност. Казах, че ще накарам да го накажат!

Хората в задната част на претъпкания подиум започнаха да настояват за разяснения от онези отпред, които разбираха поне малко египетски:

- Какви ги говори тя?

- Казва, че се канела да обезглавява някого...

Малките дечица в тълпата настоятелно задърпаха родителите си да ги вдигнат на раменете си, че да виждат по-добре екзекуцията.

- Дори аз те чух да заявяваш, че Хюи е варварин - включих се в разговора заобиколно, под прикритието на шумотевицата.

- Напротив, споменах само, че Хюи не биваше да ми се присмива!

- И не мислиш, че е грозен, така ли?

Принцесата сведе очи и заговори тихичко:

- Всъщност не. Честно казано, той е доста сладък по един особен начин.

- Ами петте му жени?

- Обеща да ги прати по домовете при майките им.

Примигнах. Очевидно ситуацията се беше изплъзнала доста извън контрола ми.

- Може би ще е по-добре да го оставим тук, във Вавилон или да се придържаш към обещанието си и да го обезглавиш - предложих.

- Не бъди толкова гаден, Тайта!

- Напълно ли си сигурна, че искаш Хюи да дойде с нас в Крит?

Принцесата кимна и усмивката и беше неустоима, поне за мен. Изправих се на стремената и се провикнах над главите на тълпата:

- Хюи! Накарай да ти опаковат нещата и се нареждай в колоната! Няма да те чакам! Ако не успееш да се присъединиш към полка до залез слънце, ще те пиша отсъстващ без разрешение!

Забих пети в хълбоците на коня си и колоната потегли към брега. С ъгълчето на окото си видях полковник Хюи да се спуска от царския подиум с недостойна за ранга му припряност. Без да обръща внимание на възраженията на генерал Ремрем, той се втурна към градските порти да си вземе оръжията.

Чудех се защо ли съм толкова доволен от себе си. Току-що бях направил трудното си и бездруго положение почти напълно непоносимо. Нямаше да извлека от него друга печалба, освен че си бях върнал под мое командване най-добрия командир на колесници в Египет и бях направил малката Беката отново щастлива.

През първите шест дни следвахме течението на река Ефрат в северозападна посока, докато не стигнахме Царския път при град Ресафа. След това продължихме по него през планините чак до Аш-Шам, Града на жасмина.

След отдалечаването от Червено море се бяхме движили в огромна дъга, която никога не ни приближи на повече от седемстотин левги от владяната от Хиксос земя около северните брегове на майка Нил.

От Града на жасмина можахме най-сетне да се насочим право на запад към пристанището Сидон и най-източните брегове на Средно море. Това беше най-красивата и приятна част от дългото ни пътуване. То ни преведе през планините и горите на Ливан.

Пътят беше обрамчен от гигантски кедрови дървета, към които никога не е била поднасяна брадва. Приличаха на колони, на които е окачено небето, и се издигаха чак до невидимия дом на боговете. През тази част на годината горните им клони бяха обсипани с рохкави гирлянди от хрупкав нов сняг и въздухът беше натежал от аромата на смолата им.

Със спускането ни към брега времето започна да се затопля и постепенно свалихме кожите и се освободихме от дебелите вълнени шалове, които бяхме купили в Града на жасмина. Излязохме от кедровата гора и открихме, че пред нас се изправят други планински върхове. Водачите ни ме увериха, че това е Рана, която на ханаански език се превежда като „Съвършено красива“. Намира се на брега на Средно море, между финикийските пристанища Тир и Сидон, като ги разделя на разстояние от почти двадесет левги.

Хребетът на Рана разцепваше на две следвания от нас търговски път. Поехме по дясното разклонение и, когато заобиколихме полите на планината, получихме като награда и възможността да зърнем морето. То имаше прелестния оттенък на дълбок, искрящ лазур, който се простираше чак до хоризонта. От отражението на водата отдолу дори шкембетата на надвисналите над него планини от облаци бяха нашарени в синьо.

Пристанището Сидон беше един от най-проспериращите и оживени търговски центрове на този бряг. Заливът гъмжеше от кораби. На платната на повечето от по-големите дори от това разстояние можех да различа двуострата брадва на емблемата на Крит. Те бяха част от флотилията, съпроводила Торан от родния му остров чак дотук. Той дойде да се сбогува с мен и после препусна напред към пристанището, за да се качи на флагмана си и да поеме командването му. Щеше да отплава преди нас, за да предупреди Върховния минос за предстоящото ни пристигане.

Подбрах участък открита земя недалеч от пътя, на половин левга извън каменните стени на пристанището. Тук имаше оттичащ се от склоновете на Рана поток, който щеше да ни осигури достатъчно питейна вода. Наредих на Зарас да вдигне военния лагер на това място. Още преди да бъде готов за на- селване, от портите на града излезе делегация и се отправи по пътя към нас.

Видях, че човекът начело на делегацията е облечен в робата на високопоставен шумерски офицер. Той препусна към мястото, където бях застанал, и се спеши.

- Аз съм Нарам Син, управител на провинция Сидон - в знак на уважение той докосна сърцето си със свит юмрук. - Разбира се, знам, че вие сте Негово благородие Тайта. Името ви вече е известно и почитано в цял Шумер. Имам стриктни нареждания от Негово Величество цар Нимрод да ви окажа всички възможни почести и да се подчинявам на всички ваши заповеди незабавно и без въпроси. Следва да се погрижа вие и принцесите под ваша закрила да не сте лишени от нищо.

- Благодаря за това наистина дружеско посрещане. Първата ми молба към вас е да ни осигурите фураж за добитъка.

Нарам Син се завъртя на пети и избълва куп заповеди на подчинените си. Те се пръснаха да изпълняват заръките му, а управителят на провинцията отново се извърна към мен:

- Има ли още нещо, с което мога да съм ви полезен, господарю?

- Моля те, заведи ме до корабостроителницата, където преустройват флотата ми. Изгарям от нетърпение да видя как върви работата!

При първия ми оглед шестте закупени от Нимрод галери се оказаха голямо разочарование за мен. Те стояха на сух док, така че бях в състояние да огледам корпусите им и под водоли- нията. Направих грешката да ги сравнявам с големите миной- ски триреми, които бях заловил при крепостта Дамиета. Тези шумерски кораби бяха почти наполовина по-малки и по дизайна на корпусите им си личеше, че щяха да се окажат много по- бавни и далеч не толкова подвижни.

С усилие отхвърлих настрани илюзиите си и се постарах да съсредоточа цялото си внимание върху извличането на най- доброто от това, с което разполагах.

В течение на следващите няколко седмици прекарах почти всичките си будни часове в корабостроителницата заедно със Зарас и корабните майстори. Те правеха най-доброто възможно от зле свършена работа, но то не стигаше да ме удовлетвори. Винаги настоявам за съвършенство.

Инспектирах всяка дъска и талпа. Вадех наслуки гвоздеи от корпусите и ги оглеждах за ръжда. Правех същото и с бронзовите снадки. Забивах меча си в сглобките на корпуса, за да се убедя в качеството на изработката. Накарах да разгънат платната и да ги опънат на брега, за да мога да ги прегледам внимателно и да потърся и зашия всички възможни скъсвания и слаби места в плата.

След това поръчах поредица изменения по корпусите. Със Зарас ги обсъдихме подробно по време на дългото пътуване от Вавилон. Когато показах на управителя на корабостроителницата чертежите си, той замърмори и се намръщи и измисли един куп възражения, които безмилостно отхвърлих.

Исках да използвам тези галери за облекчено боравене със сухопътните ни сили, които скоро щяха да се противопоставят на хиксоските легиони по протежение на северните брегове на Египет. Въпреки първоначалните си съмнения вече бях уверен, че новите ми кораби ще бъдат в състояние бързо да пренасят голям брой войници от всяка една точка в делтата до мястото, където са най-необходими. Войниците обаче са безполезни без колесниците и конете си.

Управителят на корабостроителницата най-сетне отстъпи пред изискванията ми и построи товарни рампи в кърмите на галерите ми. Накарах го да укрепи палубите между пейките на гребците така, че да могат да носят по дванадесет колесници с все конете им, дори при бурно море.

Щяхме да бъдем в състояние да обръщаме тези кораби на всеки един закътан бряг или на други подходящи пристани и да сваляме ескадра от над седемдесет бойни колесници с техните впрегатни добичета, както са на тегличите, и с екипажите на капрата, готови да влязат незабавно в бой. Щом веднъж постигнеха целта си, можеха да бъдат прибрани от брега също тъй експедитивно.

Докато се извършваха тези приготовления, Торан получи от Върховния минос нареждания да забави отпътуването си така, че да може да пътува заедно с нас в общ конвой. От него се изискваше да постави на мое разположение големите си и вместителни галери, за да превози принцесите наследнички и тяхната свита в по-голям комфорт, отколкото този, на който биха се наслаждавали на много по-малките ми съдове.

Имахме късмет, че критският управник ми оказа тази чест, инак Торан нямаше да има възможност да наблюдава военните умения на малката ми армия в действие.

Когато измененията в корпусите на корабите ми бяха завършени, сезонът на бурите също достигна своя край. Боговете ни благословиха с хубаво време и спокойно море. Но преди да вдигнем платна към Крит, бях решил непременно да изпитаме плавателните качества на ремонтираните корпуси и действието на приспособленията, които бях инсталирал. В същото време щях да имам възможност и да упражня колесничарите си в опериране на бордовите товарни рампи.

Излязохме в морето и плавахме нагоре-надолу по брега в течение на няколко дни, като сваляхме колесниците на всеки достъпен бряг или нос и след това отново ги прибирахме. Занимавах войниците с това, докато те и конете им набраха достатъчно опит и придобиха умения за тези маневри. Когато най-сетне останах удовлетворен, отплавахме обратно към пристанището Сидон.

Два дни преди да потеглим за Крит, рано сутринта вървях от нашия лагер към корабостроителницата, за да нагледам ежедневната работа, когато на пристанището ме пресрещна едноок просяк. Опитах се да го изблъскам встрани и да продължа разговора си със Зарас и Хюи, които ме придружаваха. Мръсният бандит се оказа нахален. Със стонове се вкопчи в ръкава ми. Обърнах се и вдигнах жезъла си да го ударя, но той не показа страх и ми се ухили нагло.

- Почитаемият Атон те кани на игра на бао - прошепна ми просякът.

Свалих жезъла си и зинах срещу него. Това изказване прозвуча толкова не на място, излязло от подобна беззъба и смрадлива паст, че този път изгубих дар слово. Преди да успея да си събера мислите, просякът пусна малък свитък папирус в ръката ми и след това се втурна по претъпканата алея. Зарас незабавно хукна след него, но аз го повиках да се върне.

- Нека си върви, Зарас. Той е приятел на приятел.

Капитанът спря и ме погледна през рамо:

- Сигурен ли си, че не ти е прерязал кесията? Не искаш ли просто за всеки случай да му избия истината от устата?

- Остави го! - наредих му. - Нека си върви! Върни се тук, Зарас!

Той ми се подчини, но с копнеж погледна към уличката.

Върнах се незабавно в лагера и преди да разгърна папируса, се уединих в шатрата си. С един поглед се убедих, че това наистина е съобщение от Атон. Калиграфията му не може да се сбърка. Също като маниерите му, и тя е нафукана и помпозна.

„На петия ден на пахонс Лешояда изпрати глутница от двеста чакали на изток от Занат да прихванат сакатия ястреб при дупката в стената и да пресекат полета му към новото островно гнездо.“

И самото съдържание на съобщението потвърждаваше убедително самоличността на автора му. В личния код, който с Атон си бяхме измислили, Лешояда беше прякорът на цар Гораб. Двеста чакали обозначаваше броя на хиксоските колесници. Занат беше кодовото ни име за граничното градче Нело, намиращо се между Североизточен Египет и Синай. „Дупката в стената“ беше Сидон. Новото островно гнездо - Крит. Разбира се, сакатият ястреб се явяваше мой личен йероглиф.

Казано на прост език, Атон ме предупреждаваше, че преди шестнадесет дни Гораб е изпратил отряд от двеста колесници по крайбрежния път от Нело към Сидон, за да ме прихване и да ми попречи да отплавам за Крит.

За мен не беше особен шок или изненада да узная, че Гораб и подчинените му са научили за мисията ми. Във всяка толкова голяма и разнообразна група като нашата, която поведох от Тива към Вавилон, а сега и към пристанищния град Сидон, непременно има някой с голяма уста и други с големи уши. Бяхме прекарали на път достатъчно време, за да може новините да достигнат леговището на цар Гораб в Мемфис и той да успее да реагира подобаващо. Макар и да бях взел всички достъпни и възможни мерки за прикриване на следите ни, бях се примирил с факта, че Гораб знае кой е начело на тази мисия. Репутацията ми ме предшества. Той несъмнено знаеше и какъв забележителен противник съм.

Не губих и миг повече да се чудя откъде Атон се е сдобил с тази информация и дали е автентична, или как е успял да ми я достави. Той си има свои начини и пътища да върши нещата, също като мен. Не допуска грешки, отново също като мен.

Подадох глава през чергилото на шатрата си и повиках да ми пратят Зарас. Той чакаше наблизо и пристигна почти веднага, следван по петите от Хюи.

- Събери хората ни и колесниците и незабавно ги качи на корабите. Искам да отплаваме преди обед - казах им аз.

- Накъде? - попита Хюи. - Това поредното упражнение ли е?

- Не задавай идиотски въпроси - яростно го скастри Зарас. - Просто прави каквото Тайта ти нареди и не се помайвай!

Всъщност оставаше още цял час до обед, когато поведох флотилията си извън залива Сидон. По моя покана Торан стоеше до мен на кърмата на флагмана ми, когото бях нарекъл „Безчинство“. Когато за първи път зърнах кораба, именно тази мисъл първа ми мина през главата: престъпно безчинство беше да ми пробутат тези продънени лодки...

Веднага щом напуснахме плитчините, взех курс на юг. Останалите ми кораби се наредиха във формация след мен и се задвижихме в колона успоредно на брега. Бях направил някои бързи изчисления, вземайки предвид подадената ми от Атон информация.

Ако хиксоските нашественици наистина бяха потеглили от „Занат“ на 5 пахонс, както той ме беше предупредил, то им предстоеше пътуване от над четиристотин левги, за да стигнат до Сидон. Натоварени, по време на такова дълго пътуване колесниците можеха да преодоляват само по около двадесет левги дневно, без да осакатят конете. Впряговете имаха нужда от почивка и паша. Така изминаването на разстоянието щеше да им отнеме като цяло около двадесет дни. Според разузнаването на Атон хиксосите бяха на път вече от шестнадесет. Следователно им оставаше да изминат още около осемдесет левги. Накарах корабите ни да хвърлят котва веднага щом слънцето залезе.

Когато Торан поиска да разбере защо не желая да плавам през тъмните часове, обясних постъпката си така:

- Не мога да рискувам в тъмното да минем покрай врага, без да го забележа. Като хвърлям котва няма да отложа срещата ни особено много. Хиксоските колесници ще се приближават към нас с възможно най-висока скорост. Можем да очакваме да ги срещнем около обед вдругиден!

Когато предоставих на Торан тези изчисления, той ми зададе поредния си умен въпрос:

- Откъде ще знаем кога сме се изравнили с тях? От палубата на този кораб само от време на време ще имаме възможност да зърнем крайбрежния път!

- Прах и дим! - отвърнах аз.

- Не те разбирам.

- Двеста колесници вдигат облак от прахоляк, който в морето ще сме способни да видим от голямо разстояние.

Торан кимна, но все пак поиска обяснение:

- Ами димът?

- Един от многото неприятни навици на хиксосите е да изгарят всяко селище, което видят по пътя си, по възможност с все обитателите му, барикадирани вътре в сградите. Може да си сигурен, че напредването им ще бъде белязано от облаци прах и стълбове от дим. Те определено са отвратителен народ!

Както бях предсказал, час след пладне на втория ден забе- лязах да се издига дим иззад гъсталак дървета на не повече от няколкостотин стъпки навътре в сушата спрямо бурната линия на ниския прибой, който се разбиваше в брега.

Покатерих се на главната мачта, от наблюдателницата на която видях, че огънят е бил запален съвсем наскоро. Познаваше се, понеже буквално пред очите ми стълбът от дим ставаше все по-гъст и се издигаше все по-високо. Миг по-късно дим блъвна и от три други места отвъд първия стълб.

- Заминава си още едно селце заедно с всичко живо в него - промърморих и в този момент видях две жени да изскачат от храсталака и треволяците над брега. И двете тичаха, обхванати от необуздан ужас. Едната носеше на рамо малко дете и се оглеждаше, докато тичаше. Спуснаха се през жълтия крайбрежен пясък до линията на прибоя и се втурнаха по протежение на мократа ивица, където пясъкът под краката им беше по-твърд. Гледаха към корабите ни и трескаво ни махаха.

Внезапно колесница с хиксоска конструкция се стрелна надолу по изровената пътека през храсталака над брега. В нея имаше трима души. Всички бяха облечени в ясно разпознаваема хиксоска броня с подобни на супници бронзови шлемове. Коларят дръпна юздите на конете, преди да стигнат до преда- телски мекия пясък в края на водата. И тримата скочиха от колесницата и се втурнаха да преследват бягащите жени. Почти не обръщаха внимание на корабите ни. Бяхме твърде далеч от брега, за да представляваме очевадна заплаха за тях. Странно е колко малко разбират от кораби сухопътните войници и как не знаят на какво са способни те. Цялото им внимание беше съсредоточено върху жените, които преследваха. Знаех от горчив опит, че щом приключат с майката, ще използват също тъй брутално и детето и.

- Ще спасяваш ли тези жени? - сви шепи около устата си Торан, за да ми подвикне от квартердека.

- Тук няма къде да пристанем безопасно. По-добре да оставим тези хиксоски свине да пируват сега, но да заколим тях и двеста техни събратя по-късно - викнах му аз и дадох заповед на рулевия да държи кораба успоредно на брега.

Торан остана на кърмата на кораба, втренчен в плажа - гледаше как се гаврят хиксосите с жените, които бяха пленили. Постарах се да не обръщам внимание на ужасените му викове на ужас и гняв.

Дори не погледнах към случващото се на плажа. Виждал съм същото стотици пъти преди, но това не прави гледката по- лесна за понасяне. Вместо това съсредоточих цялото си внимание върху отвеждането на цялата си малка флотилия далеч от сушата и след това - към насочването и успоредно на брега, по същия път, по който бяхме дошли.

Няколко часа преди това бяхме минали покрай малък залив, пазен от каменисти носове. Той беше отделен от сушата от значителна по размери река. В сух сезон като сегашния самата река беше се превърнала в ручейче. Крайбрежният път я пресичаше при брод, пазен от от двете страни от стръмни и каменисти брегове. Те щяха да представляват сериозно препятствие за колоната колесници, идваща по пътя към пристанището Сидон. Хиксосите щяха да бъдат принудени да прекарат през брода всяка една поотделно. Лишени от маневреността си, по време на прехода колесниците щяха да са извънредно уязвими.

Обърнах назад по протежение на брега към този природен рай за засада. Като подминавах поред всяка от галерите си, се приближавах достатъчно до нея, за да извикам заповедите си към хората си на борда и. Една след друга и те се обръщаха и следваха „Безчинство“ обратно към пристана, който бях избрал. Бяхме вдигнали всички платна и гребците повишиха ритъма от средна скорост към таранна. Средната е ритъм, при който гребците могат да прекарат на греблата до три часа без смяна, а таранната ще ги изтощи напълно за час.

Вълните зад кърмите ни кипнаха бели и къдрави, а ние се стрелнахме напред към избраното място. Движехме се толкова бързо, че се съмнявах, че гребците ще успеят да поддържат избрания ритъм. Кръвта им обаче също вреше и те не сбъркаха чак докато видяхме заливът да се разкрива пред носовете ни.

Проучих го внимателно и осъзнах, че той е дори по-добре пригоден за нуждите ни, отколкото първоначално си бях представял. Плажната ивица беше достатъчно широка да побере две от галерите ми едновременно. Това щеше да ускори задачата по свалянето на армията ми на брега.

Освен това предимство сега видях и че пътят, по който щеше да бъде принудена да се приближи до брода хиксоска- та колона, беше обграден от гъста и почти непроходима ивица дървета и храсти. Това значително щеше да затрудни прехвърлянето на задния ешелон техни колесници. Те нямаше да бъдат в състояние да се придвижат, понеже бродът щеше да е блокиран от извличаните през него предни возила. Не можеха и да отстъпят бързо, понеже коловозът беше твърде тесен, за да позволи колесниците да маневрират удобно. Ако скриех стрелците си в храстите от двете страни на пътя, те щяха да имат възможност да пуснат стрелите си от смъртоносно близък обсег, право в тези заседнали колесници.

Щом приближихме залива, дадох знак на Хюи да прекара галерата си до моята. Извиках заповедите си през тясната цепнатина между двата кораба. Той веднага разбра какво искам от него и когато се озовахме зад защитата на носа, в синхрон свалихме платната си и използвахме противоположна тяга на редовете си гребла, за да обърнем корабите си в полукръг, така че да се озовем с кърми към плажа. Колесниците ни бяха насочени към кърмовата товарна рампа. Конете бяха впрегнати, а екипажите - качени, въоръжени и надянали броните си.

В последния момент Торан се спусна от горната палуба и настоя да му позволя да се вози с мен в първата колесница.

Възхитих се на куража му, но той не беше воин. На брега щеше само да ме затруднява. Освен това представляваше свръзката с Върховния минос и не смеех да рискувам да го убият в предстоящата битка.

- Остани на борда и наблюдавай действията ми така, че после да можеш да докладваш на Върховния минос - освободих го лаконично.

В същия момент кърмата на кораба се удари толкова силно в твърдия мокър пясък, че Торан изгуби опора под краката си и се търкули в шпигата^30. Това реши проблема ми и го оставих там, да се спасява сам.

- Давай! Давай! Давай! - виках, докато кърмовата рампа падаше и се отваряше с трясък.

Шибнах впряга си и го насочих надолу по рампата. Конете препуснаха през водата, която не стигаше по-високо от копитата им. Веднага щом се озоваха на сух пясък, с момчетата ми скочихме от колесницата и напънахме заедно рамката, помагайки на впряга да я изтегли нагоре по брега до твърда суха земя. След това веднага се качихме и се насочихме в кариер навътре в сушата. Колесница след колесница се спускаха по рампата и следваха моята в бърза поредица.

Преди да стигнем до крайбрежния път, неочаквано се натъкнахме на малко опърпано селце, което до този момент бе останало скрито от очите ми в уютна долчинка. Състоеше се от няма и дузина мизерни колиби. Докато препускахме в галоп между тях, обитателите им се втурнаха навън. Жените и хлапетата им пищяха от ужас. С тях имаше десетина мъже. Всички бяха облечени в дрипи и бяха толкова мръсни, че трудно можеше да разпознаеш чертите им като човешки. Но мъжете се бяха въоръжили с дървени сопи и се изправиха срещу нас в жалък опит за съпротива.

Без да спирам, аз им извиках на шумерски:

- Вземете жените и децата си и тичайте да се спасявате в гората! Армия изнасилвачи и убийци идва насам по пътя от юг!

Ще са тук преди пладне. Тичайте! Махайте се колкото може по-бързо!

Знаех, че отдавна трябва да са си намерили убежище в гората, намираща се недалеч оттук. Не биха могли да оцелеят особено дълго без такова. Погледнах през рамо и видях, че вече реагират на предупреждението ми. Понесли децата и няколко скромни вързопа с вещите си, те изоставяха колибите си и бързаха да изчезнат в храсталаците като глутница ужасени диви животни. Не им обърнах повече внимание, а се насочих към крайбрежния път, който вече забелязвах пред себе си.

Пред него спрях, без да го пресичам. Всички седемдесет колесници бяха слезли без проблем на брега и се скупчиха зад мен в плътен строй. Погледнах към морето и видях, че флотилията ми вече се е отдалечила на половин левга нататък по брега и маневрира, за да заобиколи каменния нос, зад който щяха да пуснат котва. Разбира се, греблата им бяха прибрани, защото нямаха достатъчно хора да ги обслужват. На брега, въоръжени и под командването на Зарас, бяха слезли всички членове на екипажите, чиито задачи не бяха свързани с управлението на платната. Пехотинците на бегом следваха ескадрона колесници.

Можех само да гадая колко време ще отнеме на хиксоската колона да стигне до брода, но освен ако не ги забавеха насладите от грабежа и насилието, предполагах, че няма да им потрябват повече от два или три часа - време, което едва щеше да стигне да довърша подготовката си за посрещането им. Докато чаках нетърпеливо Зарас да се появи с пехотинците си, изучавах внимателно терена от двете страни на реката.

Отвъд брода гората беше твърде гъста за моите колесници. Щях да пратя Зарас и пешаците му да се възползват от обилното и прикритие. От тази страна на реката обаче - гледано от бреговата ивица, където бяхме слезли - между пътя, по протежение на който бяхме паркирали, и границата на горския масив имаше към двеста ярда открито пространство. Щях да разполагам с достатъчно място да използвам колесниците си с най- голямо предимство.

Щом веднъж взех решение как ще се действа, наредих на Хюи да изведе ескадрона си през прашния път и да го скрие в подстъпите на гората, където да очаква следващите ми заповеди. Той беше велик майстор на колесниците. Знаех, че мога да му се доверя. Гледах го как нарежда на колесничарите да се спешат и да поведат конете полека през пътя, за да не вдигнат облак прах, с който да известят хиксосите за присъствието ни.

Веднага щом всяка колесница се окажеше в безопасност, екипажът и се качваше на борда и след това в тръс по пружиниращата почва се отправяше към гората. Там слизаха отново и обръщаха под прикрието на гъстите филизи. След това навлизаха навътре да нарежат клонки, които извлачиха, за да построят параван пред редицата колесници. Заедно с Хюи се върнах до ръба на пътя и се убедихме, че колесниците са напълно скрити.

Докато се случваше всичко това, Зарас стигна до пътя със стрелците си. В допълнение на мощния извит лък, носен от всеки от тях, те до един бяха се натоварили с къс лък, провесен на врата, и с по три натъпкани със стрели кожени колчана, преметнати през раменете - по петдесет стрели на човек.

Дадох им по няколко минути да си поемат дъх, докато показвах на Зарас къде искам да се разположи от другата страна на брода. След това ги отпратих отново и проследих от високия бряг как преминават през потока двеста ярда под брода.

Когато достигаше отсрещния бряг, преди да се покатери нагоре, всеки нацапотваше лицето и опакото на ръцете си с речна тиня. Зарас и Акеми, довереният му лейтенант, бяха последните двама на склона и провериха, че не са оставили следи, които да предупредят хиксосите за присъствието им.

Когато стигнаха до равното над гърловината, Зарас скри хората си в гъстата гора, която растеше по протежението на пътя, като ги разположи на разстояния от по двадесет крачки от всяка страна на банкета. Гъстият листак и маските от черна тиня ги правеха неразличими дори от упор. Хиксоската колона щеше да бъде принудена да мине през тези двойни редици от смъртоносни умели стрелци.

Когато хората на Зарас заеха позициите си и организираха засадата, аз побързах да се върна към горските дебри, където очакваха притаени моите колесници.

Доволен, че и те са напълно скрити, избрах високо дърво, което растеше недалеч от мястото, където се намираше собствената ми колесница. Без особени затруднения се покатерих до най-горните му клони. От тази наблюдателница разполагах с добра видимост към пътя от двете страни на брода. Бях доволен, че дори от такава височина не виждам никакви следи от хората на Зарас от другата страна на реката.

Най-сетне останах доволен от приготовленията ни за посрещането на хиксоските нашественици и погледнах към морето само за да открия, че флотилията ми военни кораби също е изчезнала напълно зад каменистите скали на север от речното устие. Морето беше празно, гората около мен - неподвижна и тиха, необезпокоявана дори от шумоленето на диво животно или от птича песен.

Останах в очакване на клона си, докато по промяната на височината и ъгъла на слънцето не прецених, че е отминал още един час тъй бавно, както сакат без патериците си. След това в края на полезрението си забелязах бледо петънце прахоляк да се надига над гората далеч отвъд мястото, където Зарас изчакваше със стрелците си.

Този облак прах постепенно се приближи и се увеличи. Внезапно в основата му забелязах отблясък от отразена слънчева светлина в лъсната метална повърхност - шлем или може би острие на оръжие.

Малко след това видях първият чифт колесници да се появява иззад далечен завой на пътя. Нямаше съмнение, че са хиксоски. Не можеха да се сбъркат високата и тромава конструкция на корпуса и масивните колелета с бляскави шипове, вградени по ръба.

Хиксоската колона навлезе в участъка на пътя, по протежение на който Зарас чакаше със стрелците си. Когато началото на колоната стигна брега на брода, хиксоският офицер във водещата колесница вдигна облечения си в ръкавица юмрук, за да даде на идващия зад него ескадрон сигнал за спиране.

След това командирът много внимателно проучи брода под него и земята от другата страна на реката. Дори от това разстояние виждах, че е конте. Наметалото му беше боядисано в ярко индиговосиньо. На гърлото му висяха три или четири бляскави огърлици. Шлемът му беше от излъскан бронз, с покрити с изящни гравюри подвижни сребърни набузници, и веднага го възжелах.

След като най-сетне стигна до извода, че не го очаква нищо неприятно, хиксоският офицер скочи от возилото си и изтича по каменистия път надолу до реката на дъното на гърловината. Не се поколеба, а заедно с трима от следващите го войници нагази във водата и пресече до отсрещния бряг. Доволен, че дълбочината на брода позволява преминаването, той се обърна и се върна до мястото, където беше оставил колесницата си. Качи се и окуражавайки с крясъци впряга си, го насочи надолу по брега.

Конете му се задърпаха на ръба на водата, но той изплющя с камшика си над главите им и те колебливо пристъпиха към течението и намокриха коремите си. След това внезапно външното колело удари подводен камък и колесницата се катурна настрани. Конете в тегличите бяха съборени на колене и приковани под тежестта на обърнатото возило и натиска на течението. Коларят и двамата му спътници паднаха през борда и потънаха под тежестта на броните и снаряжението си.

Екипажите на следващите колесници веднага наскачаха и нагазиха към давещите се мъже и коне. Последва суетня, размяна на висок глас на припрени заповеди и такива с противоположно значение, но все пак успяха да извадят другарите си на повърхността, преди да загинат, а след това изправиха и колесницата на колелата и. Щом конете намериха опора, съумяха да измъкнат товара си от водата и нагоре по стръмния бряг до равното, право пред мястото, където бяха скрити собствените ни колесници.

И другите вражески колари предпазливо се насочваха по склона и през брода, където групите посрещачи ги напътваха и избутваха през реката. От мястото си разполагах с чудесна гледка към наредената зад брода колона от вражески колесници, които изчакваха реда си да преминат. Бях способен да преброя точното им количество и ги докарах до не повече от 160 при двестате, които Атон ме беше предупредил да очаквам. Знаех, че липсите могат да се обяснят със загубите, които хик- сосите сигурно са понесли по време на дългото тежко пътуване, извършено от северен Египет през последните шестнадесет дни. Дизайнът на возилата им ги прави податливи на счупване на осите и разбиване на колелата. Да добавим също и травмите на конете, причинени от дългите часове на бързо каране по неравни терени и лоши пътища.

Щом всяка колесница пресичаше брода и се изкачваше по брега, за да паркира на равното от тази страна на реката, екипажът и разпрягаше конете и ги пускаше свободно да пасат. След това войниците или се просваха на тревата, за да починат и поспят, или се събираха около набързо запалени готварски огньове, за да си приготвят топло ядене.

Останах изненадан, но доволен от това, че командирът им позволяваше подобно разпасано поведение и разпусната дисциплина в момент, когато се намираха на непозната и потенциално враждебна територия. Не постави стража или наблюдатели, не изпрати разузнавачи да проучат пътя напред. Дори позволи на хората си да свалят тежките брони и оръжия по време на почивката. Повечето войници ми се струваха на ръба на изтощението - и никой от тях не се приближи до края на гората, в която се криеха нашите колесници. Дори онези сред хиксоси- те, които бяха принудени да отговорят на зова на природата, не се отдалечиха особено от другарите си, за да си свършат работата. Тук, в тази странна и чужда земя, варварските копелета инстинктивно се придържаха по-близо едни до други за взаимна защита.

На отвъдната страна на реката сборището мъже, колесници и коне на пътя насред гората постепенно намаляваше. Броях колесниците, които пристигаха на този бряг. Предвкусвах момента, когато врагът ще бъде разделен на две равни групи и всички присъстващи ще бъдат напълно успани от отсъствието на всякаква видима заплаха. Щом моментът приближи, извадих яркожълтия копринен шал от джоба си и го размотах.

Хиксоският командир със синьото наметало и подозрителния шлем още стоеше на брега над брода и надзираваше пресичането на войниците си. Аз обаче все тъй не виждах нито следа от Зарас и хората му, макар че знаех точно къде е скрит всеки от тях. Когато ме беше видял да се катеря на дървото, Зарас ми беше помахал весело, преди да се намести в скривалището си.

Поредната хиксоска колесница се измъкна от речното корито, конете дърпаха в коловоза и мъжете зад нея напъваха и се мъчеха. Това беше деветдесет и петата от извършилите досега прехода. Хиксоската армия в момента се намираше в критичното положение да е разделена на две почти еднакви половини - нито една от които не беше в състояние да окаже подкрепа на другата.

В моя труд по военно изкуство бях написал: „Врагът разделен е враг победен“. Сега разполагах с чудесна възможност да демонстрирам на практика мъдростта на собствените ми учения.

Изправих се полека, пазейки с лекота равновесие на клона на дървото. Три пъти завъртях яркожълтата кърпа около главата си. Видях, че от другата страна на реката Зарас незабавно се изправя на крака. Той размаха свития си юмрук в моя посока, давайки знак, че е видял сигнала ми. С другата ръка вдигна бойния си лък с вече поставена на тетивата стрела.

Изчаках само колкото да видя как гъстият храсталак от двете страни на пътя оживява, щом войниците на Зарас се надигнаха от прикритията си. Като един те вдигнаха лъковете си, готови да изпълнят първия си изстрел.

Зарас пусна в полет първата си стрела. Тя се издигна високо на фона на далечните сини планини. Знаех коя мишена си е избрал, още преди стрелата му да започне да се спуска. Хиксо- ският командир все още стоеше на брега с гръб, обърнат към капитана. Тежкият удар го тласна напред и той се търкулна по стръмния склон и изчезна от погледа ми.

Зарас вече беше пуснал в полет още три стрели. Беше много бърз - можеше да се равнява по скорост с мен самия. Войниците му последваха примера му и над гората се вдигна гъст бърз облак смърт, който след това се стовари върху колоната спрели хиксоски колесници, подредени по протежение на пътя между двете групи стрелци.

Заради горещината повечето хиксоски колесничари си бяха свалили шлемовете и нагръдниците. Конете им бяха защитени само с дебели филцови бойни одеяла, които покриваха гърбовете, но оставяха хълбоците и задниците оголени. Ясно чувах мекото „Туп! Туп!“ на кремъчните върхове, които се забиваха в жива плът и потъваха дълбоко.

Незабавно последваха писъците на ранените и пронизител- ното цвилене на конете им, които също бяха пострадали. Сред гъстите редици на враговете ни избухна същински пандемониум.

Паникьосаните коне заотстъпваха в тегличите и заудряха с предните си копита мъжете, които се опитваха да ги поведат. Онези, които бяха улучени в задните крака, ритаха от болка, разбивайки предниците на возилата, които теглеха, и изхвърляйки от тях пътниците си.

Веднага щом коларите изгубиха контрол над полуделите от болка коне, те се опитаха да побягнат, но нямаше пространство, където да маневрират. Така че просто се блъскаха в колесницата, която блокираше пътя пред тях, и я забиваха в онази преди нея. Много бързо това се превърна във верижна реакция, която преобърна няколко колесници, откъсна колелата на други, смаза коне, колари и накрая достигна до колесниците в предните редици и ги изблъска по стръмния склон и надолу в реката.

Коне, колесници и хора се плъзгаха и търкаляха надолу по стръмното върху онези, които вече газеха до кръста в брода и се мъчеха да преминат на отсрещния бряг. Тази маса от полудели животни и хора, заедно с останките от колесниците им, напълно задръсти реката. В тази посока нямаше път за бягство.

Всеки от стрелците на Зарас носеше по петдесет стрели, които от такова късо разстояние практически нямаше как да пропуснат. Видях един войник, изхвърлен по лице през предния борд на колесницата си, по чудо да устоява на крака, без да бъде прегазен или нарязан от остриетата на колелата. Той хукна, за да се измъкне от хаоса, но се спря само след няколко крачки, набучен с три стрели в голия си гръб. Острите като бръсначи кремъчни остриета стърчаха чак от косматите му гърди. Елегантно като танцьор, хиксосът се завъртя в пирует, преди да падне и да изчезне от погледа ми, засмукан от бушуващия водовъртеж на смъртта.

От моята страна на реката хиксоските колесничари, които вече бяха успели да пресекат брода и бяха полегнали в тревата или седяха пред готварските си огньове, наскачаха на крака. С безпомощен ужас се взираха в клането на събратята си на отвъдния бряг.

Не продължих да зяпам, а се спуснах по стъблото на дървото и се втурнах към колесницата си. Един от екипажа ми се протегна да ме хване за ръката и да ме метне в нея. Щом грабнах юздите, дадох заповед:

- Кохорта - напред! Ходом! Тръс! Атака!

Викът ми бе предаден нататък по строя.

В равна редица колесниците ми изригнаха от гората в бесен галоп. Ние с Хюи бяхме в средата, движехме се колело до колело. От двете ни страни отрядът се подреждаше под ъгъл, в стрелоподобна формация.

Пред нас хиксосите, които се бяха разпръснали по откритото поле, бяха хукнали назад към реката. Събираха се на брега, взирайки се с безпомощен ужас към съдбата, която бе сполетяла събратята им в брода под тях и по гористия път - те все още падаха жертви на бурята от стрели на Зарас.

На този бряг на реката нямаше впрегнати хиксоски колесници. Нямаше коне в тегличите, за да препуснат в бой. Спънатите животни бяха пуснати да пасат и се бяха разпръснали из ливадата. Повечето от вражеските колари оставиха реката и се втурнаха след животните си в безплоден опит да ги заловят. Конете бяха стреснати от внезапната шумотевица и хаоса и бяха подивели. Дори спънатите крака можеха да ги забавят само до скоростта на тичащ човек.

Отметнах глава и се разсмях гръмогласно, за да облекча страха си и да изразя ликуването си. Дори тътенът на колелата и гърмът на копитата по твърдата пръст не можеха да заглушат и ответния смях на Хюи. Стоварихме се върху врага в крепка фаланга, движехме се колело до колело, без празни пространства помежду ни, през които да избяга някой хиксосец. Враговете и бездруго сякаш не забелязваха атаката ни. Повечето дори не се обърнаха в нашата посока. Само онези, които се бяха отказали от надбягването в лова на собствените си впрягове, сега стояха, вцепенени от ужас, и се взираха оглупяло в нас. Знаеха, че не могат да надбягат нападението ни. Лъковете ни бяха вдигнати и стрелите ни - готови.

Когато се намирахме на по-малко от седемдесет крачки от най-близките от тях, дадох заповед да пуснем стрелите. Дори от препускаща колесница повечето от войниците ми можеха да улучат бягащ човек от петдесет крачки. Повечето хиксоси паднаха, преди да стигнат до колесниците си.

Видях само един от тях, който съумя да се добере до паркираното си возило. След това се обърна към нас да ни погледне. Представляваше огромен, космат звяр, силен и полудял от гняв като див глиган, който се противопоставя на кучетата. Вдигна лъка си и пусна единствена стрела, преди нашите да започнат да го улучват. Неговата прониза войника на капрата на третата колесница по редицата от моята. Беше един от синовете на ко- мондор Кратас. Добро момче - смело като баща си и петдесет пъти по-хубаво. Беше сред любимците ми, ала стрелата го уби незабавно.

Пуснах три изстрела по хиксоския звяр, преди той да успее да опъне повторно лъка си. След това всеки втори стрелец в редиците ни се целеше по него, докато той не се опери с наши стрели като бодливо свинче. Но остана на крака и стреля по мен. Стрелата му се удари високо в шлема ми и отлетя встрани, но силата на удара замалко да ме свали от колесницата.

Никога не съм казвал, че хиксосците са страхливци. Нужни бяха цели седемнадесет стрели, за да убият този ни противник. Пет от тях бяха мои. Преброих ги после.

След това настъпи клане. Не съм против малко кръвопролитие, когато ни се отвори възможност, особено при подобни обстоятелства. Поробването обаче е много по-приятно от клането, така че бях първият, който извика на бягащите хиксоси на собствения им език:

- Предайте се, скимтящи кучета на Гораб, или умрете!

- Предайте се или умрете! - викът се предаде нататък по строя от нападащи колесници. - Предайте се или умрете!

Повечето бягащи хиксоси паднаха на колене при първата ми команда и вдигнаха празните си ръце, в знак че се предават, но неколцина продължиха да тичат, докато редицата ми колесници не се разгърна и не се разтвори да ги обгради. Подир това враговете ни спряха, задъхани от усилието и от ужас. Огледаха се, видяха, че от всички посоки в тях са прицелени опънати лъкове, и едва тогава ужасът им помогна да вземат решение и един по един се търкулиха на земята с викове:

- Милост, в името на всички богове! Пожали ни, велики господарю Тайта! Не ти желаем зло!

Великият бог Хор ми е свидетел, че в никакъв случай не търся празна слава. Но съм достатъчно честен да призная, че бях предоволен и поласкан, задето на бойното поле дори собствените ми врагове знаят името ми.

- Омотайте с въжета тези героични души - наредих на Хюи. - Претърсете ливадата и съберете всичките им коне. Не позволявайте на нито един да избяга!

Собствения си впряг завъртях в тесен полукръг и се отправих към брега на гърловината над речния брод. Спрях колесницата на върха и се взрях в касапницата, която задръстваше брода и пътя зад него.

И тук битката беше приключила и хората на Зарас отвеждаха пленниците и събираха плячката. Един бърз поглед стигаше да се уверя, че пораженията от наша страна са сходни с тези от моята страна на реката: само леки до минимални. Бях доволен, че Зарас не е пострадал и надзирава работата по събирането на пленниците и разпрягането на хиксоските коне. Животните бяха не по-малко ценни от хората.

Младият ми капитан внезапно вдигна глава и ме видя да стоя на ръба на брега над него. Отдаде ми чест и след това сви шепи около устата си и се провикна през речното корито:

- Все по-заможен става твоят шампион, почитаеми Тайта! Хубава плячка събрахме днес, така си е! Скоро ще мога да си позволя съпруга!

Глупава шегичка. Вече бях направил Зарас богаташ с неговия дял от плячката, заловена при крепостта Дамиета. А и намекът му за сдобиването със съпруга не беше много добре прикрит. Въпреки това се ухилих и му помахах, преди да му обърна гръб.

Изпратих конник до носа, зад който беше скрита флоти- лията, със заповед да развее синия флаг, с който да призове корабите ми.

Към този момент ликуването ми бързо се изпаряваше, защото тепърва ми предстоеше най-лошата част от деня. Налагаше се да се оправям с хиксоските коне, много от които бяха ранени. Винаги съм изпитвал дълбока привързаност към тези животни. Бях първият човек в Египет, подчинил и опитомил едно от прелестните същества, което сега само утежняваше дълга ми към тях.

Заедно с конярите ми яхнахме на голо десет от конете, на които им нямаше нищо, и събрахме оцелелите, способни да стоят на краката си. Бързо разпределих онези животни, които не бяха ранени или бяха само леко пострадали, и ги пратих на север по крайбрежния път, обратно към Сидон, заедно с коня- рите ми, за да направляват табуна. Все пак това бяха тренирани впрегатни животни, а те са особено ценни.

Наредих веднага да се сложи край на страданията на онези, които бяха тежко или фатално ранени. Първо на всяко предложих торба с натрошен овес, а когато сведяха глави и захруп- ваха кротко, един от войниците ми стоварваше тежка, обкована с бронз сопа между ушите им, така че да счупи основата на черепа. Смъртта им настъпваше милостиво бързо.

Щом тази ужасна задача приключи, насочих вниманието си към хиксоските пленници. И тук нарежданията ми бяха съвсем ясни. Колкото и да обичах конете, мразех собствениците им с дълбока и горчива страст. Придвижвах се бързо по редиците коленичили мъже и оглеждах всеки един бързо и старателно. Ако не бяха ранени или раните им бяха леки, изпращах ги на крайбрежната ивица да чакат завръщането на галерите ми.

Много от пленниците обаче бяха твърде зле пострадали, за да са ни от полза - дори като роби. На мъж с дълбоко забита в гръдната кухина назъбена стрела не му остава особено много време на този свят, че да върти гребло. Тези нещастни създания наредих да бъдат положени на сянка, да им се даде по глътка вода, та да останат живи още малко, и да бъдат оставени да преговарят за съдбата си със злите си богове, които, бях сигурен, се навъртат наоколо.

Знам, че би било редно да облекча страданията им така, както сторих с конете - с удар със сопата по главата. Но те бяха хиксоси и не им дължах специална милост.

Така най-сетне ми остана време да мисля за себе си и за двете си високопоставени повереници. Отново се качих на колесницата и я подкарах към брода, където я спрях на високия бряг. Пуснах юздите в ръцете на колесничаря си и отидох до ръба на речното корито. На този участък от бойното поле вече нямаше жива душа. Макар да знаех къде да търся тялото на вражеския командир, не успях да го намеря веднага сред натрошените колесници, разпиляното оръжие и труповете на отсрещния бряг. След това забелязах ясно различима искрица индигово синьо много по-надолу по склона от мястото, където очаквах да го намеря, почти на брега на реката.

Тръгнах надолу по стръмния склон, пазейки равновесие дори когато под краката ми се търкаляха хлабави камъчета. Ко- гато стигнах дъното, скочих във водата и прегазих до отсрещната страна.

Трупът на хиксоския капитан се оказа стабилно заклещен между два големи камъка. Беше се търкулил по склона почти до самата вода. Само гънка на наметалото му ми разкриваше лобното му място.

Пресегнах се и сграбчих за глезена единия му крак и така го измъкнах от пукнатината, в която беше пропаднало тялото му. На наметалото имаше голямо петно кръв, но слугата ми е отличен перач. Сгънах дрехата и я сложих настрани. След това потърсих шлема на мъртвеца. Трябваше да обиколя нагоре по склона - там, където за първи път бе паднал на скалите. Там и го открих - също неудобно скрит под останките на колесница. Преди мен вече бяха минали да претърсват за плячка, но не бяха успели да забележат нито шлема, нито трупа.

Седнах с находката в скута си и се възхитих на гравюрите. Представляваха великолепно изработени изображения на египетските богове: Хатор и Озирис на набузниците и Хор на челото. Хиксоският капитан сигурно беше взел шлема от трупа на някой от нашите високопоставени офицери на друго бойно поле. Представляваше почти безценно съкровище. В сравнение с него собственият ми шлем изглеждаше направо като дрипа. И бездруго беше зле изкривен след удара на хиксоската стрела.

Захвърлих го без съжаление, след това почти с благоговение го замених с шедьовъра от злато и сребро. Вътрешността му беше подплатена с кожа и ми прилягаше, сякаш е бил изработен специално за мен. В този момент бих дал много да имам огледало.

Върнах се на мястото, където бях оставил трупа на капитана. Беше накичен с три огърлици - също като шлема, и трите бяха прелестни творения. Но едната от тях беше украсена с планински кристал, гравиран под формата на глава на Сет. Хвърлих го в реката. Другите две представляваха изумително изработени от слонова кост статуйки на слонове и камили. Принцесите щяха да им се зарадват, макар че по време на краткия си живот не бяха виждали никога гигантите с хоботи.

Покатерих се обратно до мястото, където бях оставил колесницата си. Коларят ми се втренчи в новия ми шлем, изгубил ума и и дума от възхита. Подкарах обратно към брега, където повечето от хората ми захвърлиха каквото правеха и се втренчиха в мен. Знаех си, че изглеждам потресаващо.

Корабите на флотилията ми се върнаха с вдигнати платна покрай носа и в залива. Излязоха на брега с кърмите напред и спуснаха товарните си рампи.

Подбраните от мен пленници се качиха на борда, бяха отведени на най-долната палуба и там приковаха и двата им глезена към пейките на гребците. Щяха да останат там, стъпили право в отходните води, докато Сет не прати тъмните си ангели да ги освободят от мъките им.

Час преди залез бяхме вдигнали всичките си хора и колесници обратно на борда и бяхме готови да отплаваме за Сидон. Торан стоеше до мен на квартердека. Погледна към брега и кимна към ранените хиксоси, които бяхме зарязали там.

- Виждам, че си пожалил живота на ранените врагове. Никога преди не съм чувал за такава мекосърдечност от страна на венценосния генерал.

- Съжалявам, ако съм те разочаровал. Но ги оставих, за да се разправят с тях местните. Ето, виж ги, идат.

И наистина обитателите на селцето, които по-рано бях отпратил да се скрият от приближаващите хиксоски колесници, вече се завръщаха. Мъжете все още бяха въоръжени с дървени лопати и вили, с каквито преди се бяха опитали да заплашат и нас.

Сега въобще не ни обърнаха внимание. Гледахме как мъжът, който, изглежда, беше водач на тази нещастна сбирщина, се наведе над един ранен хиксос и завъртя лопатата си. Стовари я с две ръце, отвисоко над главата си, все едно сечеше дърво за огрев. Дори от разстояние чух как черепът на жертвата се пука със звук, сякаш изтърваваш презрял пъпеш на каменен под. След това мъжът с лопатата продължи нататък, като остави трупа на хиксоския воин да подскача и да се гърчи в смъртни мъки.

Следващият ранен го видя да се задава и се помъчи да изпълзи на лакти. От гърба му все още стърчеше дръжката на стрела, разделила прешлените на гръбнака му. Парализираните му крака се влачеха безпомощни. Пищеше като жена при раждане. Селянинът се изсмя, изравни се с него и с лопатата го обърна в подходящо положение, за да му отдаде последна милост.

Мърлявите жени и техните мръсни дечица следваха по петите мъжете и плъзнаха по пресните хиксоски трупове като мухи, смъкнаха окървавените им дрехи до последното парцалче и им взеха всички дрънкулки, които представляваха и най- малка ценност. Изблиците на възбудения им смях ясно достигаха до нас по водата.

- Ваше благородие, сега вече е ясно, че въпреки всичко не сте човек, на когото да застанеш на пътя! - Торан ме погледна с подновено уважение.

Когато час преди пладне на следващия ден насочих „Безчинство“ навътре в пристанището на Сидон, и двете ми момичета бяха на пристана, махаха с ръце и танцуваха от възбуда. Винаги е въпрос на съперничество помежду им коя ще ме посрещне първа, когато се завръщам от някое от периодичните си отсъствия. Техути обикновено е по-достолепна и въздържана, но в този случай изненада и мен, и сестра си. Благодарение на тренировките, на които Зарас я беше подложил в последно време, се беше развила като изумителен атлет и боец с меч.

Сега ми демонстрира някои от новите си умения. Изрита сандалите си, боса се засили по каменните плочи на пристана и прескочи пропастта, която все още разделяше моя кораб от брега. Разстоянието беше пълни пет ярда. Ако скокът и не достигнеше целта, тя щеше да бъде смачкана между обшивката и пристана и да се удави, преди да успея да я спася.

Изживях дузина агонизиращи смърти в промеждутъка, до- като принцесата летеше. Но когато стъпалата и удариха в палубата, ужасът ми се превърна незабавно в гняв от облекчение. Втурнах се към нея, твърдо решен да и се скарам за подобно недостойно поведение.

- Изглеждаш толкова ослепителен в новото наметало и с новия си шлем, Тайта, скъпи! Откъде ги намери? С тях си по- величествен и от цар! Донесъл ли си ни и подаръци, а? - Всичко това принцесата изрече на един дъх.

Бентът на гнева ми се срина и аз я притиснах към гърдите си.

- Разбира се, че ти донесох подарък. Но първо ми кажи дали си се държала добре, докато ме нямаше!

- Не ми остави избор. Отведе надалеч всичките ми изкушения... - Техути ми се усмихваше шеговито, докато се взираше към галерата, която следваше моята в залива. Зарас стоеше на рулевата палуба и дори при разстоянието, което ги разделяше, когато се спогледаха, помежду им премина напрежение като удар на светкавица.

Бяха ни нужни още четири дни, за да завършим приготовленията за последното пътуване до Кносос на Крит. Торан ни покани да пътуваме на борда на флагмана му. Тази великолепна трирема беше поне двойно по-голяма от всички построени от шумерите съдове.

- Вие с принцесите ще се чувствате много по-удобно на борда на „Свещеният бик“, отколкото на някоя от малките си черупки!

Така се наричаше неговият съд: доста претенциозно, както си помислих. Нещо повече, никак не ми хареса пренебрежителното обръщение към собствените ми бойни галери, които току-що се бяха доказали чрез първа значителна победа над хиксосите. Поколебах се.

- Ако пътувате с мен, ще имаме времето и възможността да обсъдим по-подробно какво следва да очаквате след пристигането на Кносос. Политиката и протоколът на Двора на Върховния минос са извънредно сложни, но трябва да бъдат следвани стриктно...

Все още се колебаех.

Торан продължи настъпателно:

- Готвачът ми е считан за един от най-добрите в елинските царства и би следвало да спомена също, че имам на борда двадесет големи амфори от най-добрите червени вина на Цикладите. Разбирам, че това е блед заместител, задето ще се наложи да прекарате две седмици в компанията ми, но съм влюбен в ума ви и съм възхитен от познанията и ерудицията ви. Умолявам ви да ми угодите и да приемете предложението ми за гостоприемство...

И останалите ми възражения се изпариха пред лицето на такива привлекателни аргументи.

- Наистина много мило от ваша страна, посланик! - приех, но се запитах доколко толкова високоценена е моята компания, в сравнение с тази на малката Локсия, минойската прислужница на моите принцеси.

И Техути, и Беката възразиха остро срещу уговорките за пътуването, които бях направил с Торан. Дойдоха в кабината ми на „Безчинство“ и ми представиха дълъг списък с възраженията си, всяко едно по-слабо и по-неубедително от предишното.

Озарих ги с най-зловещото си изражение и ги изслушах, без да ги прекъсвам, докато възраженията им се изчерпиха, а те ме погледнаха с такова притеснение, че се смилих над тях.

- И така, да разбирам ли, че и двете нямате доверие на посланик Торан и вярвате, че той възнамерява да ви примами на борда на кораба си, за да ви убие, докато спите?

Те се размърдаха притеснено.

- И откъде ви е хрумнало, че „Свещеният бик“ е толкова голям кораб, че няма да е в състояние да плава или че ще потъне и ще ни удави всички?

Мълчанието им продължи, докато сълзите на Беката не преляха изпод клепачите и и не потекоха по бузите и. Смутих се. Ако бях осъзнал размерите на притеснението и, нямаше да я дразня толкова жестоко. Скочих от мястото си, за да я утеша. Тя ме отблъсна и се обърна да скрие лицето си от мен.

- Никога повече няма да го видя - хлипаше.

Престорих се, че това изказване ме озадачава.

- Кого няма да видиш повече? За посланик Торан ли става дума?

Вместо да отговори на въпроса ми, тя изля цял водопад думи:

- Обеща на Техути, че всички ние можем да останем заедно поне докато стигнем до Крит! Едва там ще бъдем принудени да се оттеглим в служба на Върховния минос. Но ни обеща, че стига да сме дискретни, можем да продължим да се срещаме с тях, докато пристигнем на острова. Сега обаче никога повече няма да можем да ги виждаме. Животът ми свършва!

- Май ще трябва да ми разясниш нещо, скъпа ми Беката - прекъснах я аз. - За кого става дума в случая?

Принцесата се обърна отново към мен, но сега вече лицето и беше разкривено от гняв.

- Много добре знаеш за кого става въпрос. Говорим за моя Хюи!

- И за моя Зарас - обади се Техути тихо, но със също толкова ясни намерения, колкото и тези на малката и сестра.

Наистина възнамерявах полека и внимателно да отделя двете си повереници от опасните им връзки, още преди да сме пристигнали на Крит и да са се заселили в двореца на миноса. Сега обаче планът ми се бе сблъскал с липсата на съдействие от тяхна страна и потъваше под краката ми.

Направих всичко по силите си да ги развеселя, но всеки мой опит незабавно биваше осуетяван от тях двете. Накрая се предадох.

Когато отплавахме от Сидон, на борда на „Свещеният бик“ бяха и Зарас, и Хюи.

Флотилията ни беше съставена от седем кораба. „Свещеният бик“ плаваше в средата на формацията. Две от най-бързите галери, които първоначално трябваше да бъдат под мое командване и под това на Зарас, плаваха като авангард. Техни капитани в момента бяха Дилбар и Акеми.

Другите ми четири галери се държаха по фланговете и затваряха формацията на флотилията. Всеки кораб поддържаше визуален контакт с най-близките си съседи. По този начин можехме да обхванем шейсет левги море във всички посоки. Бях начертал система от прости сигнали с флагчета, така че флагманът ни да бъде известяван за опасност много преди тя реално да възникне.

Имахме нужда от всички взети предпазни мерки, защото тази част на Средно море беше известна като ловна територия на Морския народ. Така се наричаха ренегатите и отцепниците от всички цивилизовани и законопослушни народи. В изгнание, те се бяха сплотили заедно в нестабилни пиратски съдружия. Не се съюзяваха с никого, не се кланяха на никой господар. Напълно им липсваха морал, съвест или угризения. Бяха опасни като буйстващи лъвове или отровни змии, или може би скорпиони. Кръстосваха моретата, по-смъртоносни от скрити рифове или човекоядни акули. В Египет ги наричахме „синове на Ям“. Ям е бог на моретата, когато са бурни и беснеят. Не е от добрите богове.

В момента обаче беше най-добрият период от годината за преплаване на Голямото зелено, както е египетското название на тази част от Средно море. Времето беше хубаво, ветровете - попътни, и морето - спокойно. Като пътници на „Свещеният бик“ ние много се забавлявахме.

Зарас продължи да обучава Техути в оръжейно майсторство. Измисли плаваща дървена мишена за стрелите и, която влачехме зад кораба на въже с променлива дължина.

Беше взел със себе си и дървени мечове за фехтовка, чи- ито остриета бяха подплатени с овча кожа, носеше и дървени щитове. Двамата с Техути си устройваха двубои на откритата палуба. Триумфалните и викове означаваха, че е произвела нов успешен удар. Никога не сдържаше яростта на замаха и силата си. Ударите и винаги бяха пълнокръвни и Зарас, въпреки че беше майстор с меча, видимо изпитваше известни затруднения да ги избягва. Странно, но никога не успяваше в отговор да докосне принцесата с острието си.

Беката се присъединяваше към уроците по стрелба, но не беше достатъчно силна да опъва лък с такъв размер като сестра си, така че не беше в състояние да изстреля стрела толкова далеч, нито с такава точност. Цупи се дни наред и след това предизвика Техути на дуел с дървените мечове. Цяла седмица беше нужна, за да изчезнат синините, нанесени от сестра и.

Беката се оттегли елегантно от състезанията и насочи цялата си енергия да научи полковник Хюи да играе бао. От него излезе потресаващо лош ученик. Тя го прегазваше безмилостно. Когато най-сетне той се разбунтува срещу мъченията, принцесата се прехвърли на уроци по пеене, танци и гатанки.

За наша всеобща изненада се оказа, че Хюи има хубав глас и лека стъпка. Преуспяваше в първите две дисциплини, особено предвид факта, че танците му даваха извинение да прегръща учителката си. Същинската му сила обаче се криеше в областта на гатанките. Беката полагаше огромни усилия да се държи в крак с изумителните му измишльотини.

- Две майки и три дъщери излизат на езда. Колко коня ще им трябват? - поставяше и той въпрос.

- Пет, разбира се.

- Грешиш - злорадстваше Хюи. - Нуждаят се само от три. Става дума за баба, майка и дъщеря.

- О, глупчо такъв! - принцесата го замери по главата с нара, който ядеше.

Хюи го хвана и отхапа от него, преди да го хвърли обратно към нея.

Готвачът на посланик Торан се оказа достоен за обещаното от господаря му майсторство. Сервираше ни куп превъзходни блюда, които похапвахме под балдахина на беседката на горната палуба, озвучавана от изпълненията на квартет с флейти и други духови инструменти.

Цикладските вина, които Торан сервираше, бяха песен за езика и само разговорът ги надминаваше по великолепие.

Това бяха прекрасни дни и като безгрижни деца ние всички много се смяхме и бяхме много щастливи.

Разбира се, няма нищо идеално. Имах чувството, че „Свещеният бик“ е пълен с плъхове или някакви други странни нощни същества. Когато всички се оттегляхме по каютите си, аз чувах вредителите постоянно да търчат нагоре-надолу по коридора пред каютата ми или да шумолят и да писукат из тези от двете ми страни, където бях сигурен, че невинните ми принцеси отдавна спят.

Дори голямата каюта на посланик Торан, разположена в коридора срещу моята, не беше пощадена от тези загадъчни смущения. Той явно не се притесняваше от тях, понеже на моменти го чувах да се киска и да шепне, и отговорите, които получаваше, до голяма степен ми звучаха като женски похвали и любовни слова на минойски.

Бяхме прекарали четиринадесет дни на вода и ние с Торан седяхме в сянката, хвърляна от главното платно на предната палуба. Бяхме потънали в разговор над гарафа от превъзходното му вино, когато ни прекъсна внезапно раздвижване на бака.

Вдигнах глава и видях капитан Ипат^31, минойския командир на „Свещеният бик“, да размахва сигнални флагчета към наблюдателя на мачтата. Веднага се изправих, прекъсвайки То- ран насред изречението.

- Случва се нещо, може би е важно. Ела с мен!

Побързахме по палубата към групичката струпали се на

бака корабни офицери. Всички се взираха нагоре.

- Какво има, Ипат? - попита Торан капитана си.

В отговор той посочи над носа:

- Сигнал от една от разузнаващите галери, господа. Но разстоянието е много голямо. Съжалявам, но съобщението е неясно - извини се капитан Ипат.

Погледнах към кораба, който представляваше само точи- ца на хоризонта. Беше моят собствен флагман - „Безчинство“, сега под командването на Акеми.

- Докладват, че техният побратим е нападнат и е взет на абордаж от чужд кораб... - преведох сигнала на флагчетата на разбираем за всички присъстващи език. - Акеми сигнализира, че отива да помогне на Дилбар.

- Откъде извлече тази информация, господарю? - изуми се Ипат.

- Просто прочетох сигнала на Акеми - обясних търпеливо.

- На такова разстояние? - намеси се Торан. - На мен ми прилича на вещерство, Тайта!

- Соколът е личният ми йероглиф - отвърнах безгрижно. - И двамата с птицата имаме остри очи... Моля те, нареди на Ипат да вдигне всички платна и да зададе боен ритъм за гребците!

Отне ни повече от час да догоним предните галери. Кога- то го сторихме, открихме, че те са спрели с вдигнати весла и сгънати платна. Бяха вкопчени в битка с арабска дау. Корабът беше по-голям и от двете ми галери - с две триъгълни платна и едно правоъгълно, сега и трите завъртени в различни посоки и в безпорядък. Видно беше, че боят е към края си, защото екипажът на платноходката хвърляше оръжията и вдигаше празните си ръце.

Когато се приближихме до вплетените един в друг кораби, видях, че името на заловения нападател е изписано на носа му с египетски йероглифи. Наричаше се „Гълъб“. Усмихнах се на този странен факт. Това определено не беше птичка на мира.

- Изравни ни с врага! - наредих на Ипат.

Той изпълни маневрата. Спуснах се по въжената стълба и стъпих на палубата на противниковия кораб. Зарас ме следваше по петите като овчарско куче. Чувствах колко е разочарован, задето е изпуснал схватката. И Дилбар, и Акеми дойдоха да ме посрещнат с мечове в ръце.

- Какво си имаме тук? - попитах, докато ми отдаваха чест.

С окървавеното си острие Дилбар ми посочи редиците

пленници, коленичили на палубата. Ръцете им бяха вързани зад вратовете, а челата - опрени в дъските.

- Тези мръсници си помислиха, че плаваме сами - обясни Дилбар. - Престориха се, че потъват, и помолиха за помощ. На палубата имаше само неколцина души. Когато се приближихме, скритите отдолу изскочиха и ни закачиха с абордажни куки. След това се прехвърлиха през борда ни... - той се ухили доволно. - Разбира се, че бяхме готови да ги посрещнем. Намирахме им работа, докато пристигне Акеми и се присъедини към битката.

- Колцина сме заловили? - поинтересувах се аз.

- Боя се, че бяхме принудени да убием неколцина, преди останалите мизерни копелета да проявят добра култура и да се предадат - извини се Акеми. Знаеше, че предпочитам роби пред трупове. - Все пак сме прибрали трийсет и осем живи.

- Добре свършена работа, браво и на двамата. Поделете ги между галерите си и им намерете занимание на пейките на гребците!

Щом хората ни започнаха да изправят пленниците на крака и да ги изблъскват към новите им места на робските палуби на галерите, забелязах един от пленниците, който се опитваше да се престори на незабележим в задната редица. Безполезно усилие. Той очевидно беше пиратски капитан, защото се отличаваше с богатото си облекло и въпреки че се стараеше да изглежда покорен, излъчваше естествена аура на елегантност и самоувереност. Но се мъчеше да избегне установяването на пряк контакт с мен.

- Накати! - извиках го аз и той изпъна гръб и вдигна брадичка, преди да ме погледне в очите. След това ми отдаде чест като гвардеец - със свит юмрук, допрян до гърдите.

- Господарю - разпозна ме. - Молех се никога повече да не те видя!

- Боговете невинаги се вслушват в молитвите ни - посъ- чувствах му аз.

- Познаваш ли това животно, господарю? - намеси се в разговора ни Дилбар.

- Беше капитан на червения батальон на фараонската гвардия. Преди пет-шест години наръга с нож собствения си полковник в пиянска свада заради една кръчмарска курва в Аби- дос. Изчезна, преди да успеят да го осъдят и обесят.

- Да го убия ли веднага?

Поклатих глава:

- Нека отложим това удоволствие още малко.

Едно време Накати беше първокласен офицер и сякаш на челото му беше написано, че го очакват висок ранг и бойни подвизи.

- Междувременно го дръж зает на веслата.

- Да му спестявам ли камшика?

- Подиграваш ли се, Дилбар? Погрижи се да получава пълната робска дажба, включително и камшика.

- Не съм забравил, че се славиш с щедростта си, почитаеми Тайта! - заяви Накати със сериозно изражение. Проявата на чувството му за хумор беше съвсем на място, предвид обстоятелствата, а и изговори името ми с уважение. Кимнах на офицера да го отведе заедно с другите пленници. После отидох до главния товарен люк на „Гълъб“.

- Дилбар, накарай хората си да избият резетата и отвори този люк!

Когато товарният люк с трясък се стовари на палубата, надникнах в трюма. Беше претъпкан с кюлчета мед и олово. Очевидно беше, че не сме първите клиенти, спечелили вниманието на Накати и екипажа му.

- Прехвърли това съкровище на „Безчинство“ - наредих на Дилбар. - След това качи сборен екипаж на пиратския кораб и го поведи заедно с нас в конвоя към Крит.

Вече бях започнал да умувам върху изобретателен план. Исках обаче Накати да прекара достатъчно време на пейката с весло в ръцете, за да изпадне в правилно настроение и да отдаде нужното внимание на предложението, което се канех да му направя.

Изчаках да ни останат само четири-пет дни, преди да стигнем до сушата и остров Крит, и едва тогава наредих да ми го прехвърлят на „Свещеният бик“ и да го съпроводят до кабината ми.

Всичките му красиви перца бяха оскубани. Беше облечен само във веригите си и къса и мръсна набедрена превръзка. Арогантното му поведение беше смачкано. Гърбът му бе на- жилен от камшика. Ръцете му бяха стегнати и набъбнали от напъването на греблото. Коремът му беше хлътнал като на изгладняла хрътка. По тялото му не беше останала излишна плът.

По вида му отсъдих обаче, че макар да е бил бит, все още не беше пречупен. Жарта продължаваше да тлее под пепелта на гордостта му. Не беше ме разочаровал.

- Все още ли имаш съпруга в Тива, или е избягала с някой друг? - попитах, когато той се втренчи в мен.

Накати ме изгледа със суров поглед и блеснали очи. Беше затегнал юздите на знаменитото си чувство за хумор.

- Деца имаш ли? - Продължих да упорствам. - Колко са? Момчета или момичета? Сещат ли се понякога за теб, а? А ти мислиш ли понякога за тях?

- Защо не вземеш да си отгледаш нови гениталии, а след това да идеш да се изчукаш до смърт? - предложи ми той и аз потиснах усмивката си.

Наистина се възхищавах на смелостта му. Пренебрегнах въпроса му и продължих, сякаш не съм го чул:

- Предполагам, че дълбоко в душата си все още си син на нашия любим Египет - цивилизован човек, а не кръвожаден пират... - Накати остана безразличен, но аз продължих да настъпвам. - Направи една грешка и тя ти струваше всичко, което някога си ценил...

Въпреки че полагаше усилия да се сдържи, той трепна. Бях бръкнал в друга оголена рана и той изтърва юздите:

- Какво значение има за теб, самодоволно копеле?

- За мен - почти никакво - съгласих се. - Но подозирам, че за жена ти и децата ти е много важно.

- Вече е твърде късно. Не може да се направи кой знае какво! - Тонът му отново се промени и в гласа му се долавяше цял океан от съжаление.

- Мога да отменя присъдата - казах му аз.

Той избухна в горчив смях:

- Ти не си фараонът!

- Не, не съм, но съм носител на ястребовия печат. Думата ми струва колкото и тази на фараона.

Видях в очите на пленника ми да се разгаря надежда и гледката беше извънредно приятна.

- Какво ще искаш от мен, господарю? - сега вече Накати ме умоляваше, без повече прояви на непокорство.

- Искам да ми помогнеш да освободя любимия Египет от хиксоските орди.

- От устата ти звучи толкова просто, но съм отдал повече от половината си живот на тази невъзможна кауза.

- За мен е очевидно, че откакто си избягал от Тива, си станал един от принцовете на Морския народ. Сигурен съм, че много от другарите ти също са египетски бегълци, които биха се сражавали за шанса да се върнат по родните земи.

Накати сведе глава в потвърждение и допълни:

- Биха воювали още по-усърдно срещу малко сребро и за парче богата египетска земя, което да орат.

- Това е награда, която мога да предложа и на теб, и на тях - уверих го аз. - Докарай ми петдесет кораба като твоя „Гълъб“ и хора, които да служат и да се бият на тях, и ще ти върна гордостта, честта и свободата.

Той се замисли върху думите ми и накрая поклати глава:

- Не бих могъл да ти докарам петдесет кораба. Но ми върни моя „Гълъб“ и екипажа му, и за три месеца ще те снабдя с поне петнадесет кораба. Имаш честната ми дума.

Отидох до вратата на кабината ми и я отворих. Зарас и трима от хората му чакаха там с извадени мечове, готови да ми се притекат на помощ.

- Прати някого до кухнята и накарай готвача да донесе храна и вино.

Когато Зарас се върна, вече бях седнал на масата, а Накати бях настанил срещу мен. Той беше си измил лицето в моя умивалник и беше сресал мократа си коса. Надяна дрехите, които му избрах. Макар и висок и широкоплещест, беше жилест като мен и дрехите ми му прилягаха добре.

Юнгата, който следваше Зарас, остави пред Накати голяма паница със студено солено свинско, а аз налях три чаши с червено вино и поканих младия капитан да се присъедини към нас на трапезата. Започнахме да говорим и разговорът ни продължаваше и на следната заран, когато зората пукна.

Капитан Ипат спусна платната и нашият сборен екипаж приближи „Гълъб“ до борда на триремата. Накати се спусна на палубата му и пое отново командването на своята дау, след което я преведе до галерите, на които бях затворил екипажа му. На всяка от тях слизаше до робската палуба и избираше собствените си хора, които бяха приковани към пейките. След това ги извеждаше на слънчева светлина. Те бяха в окаяно състояние. Носеха само набедрени препаски и също като Накати бяха добре нашарени с бича. По моя заповед Акеми и Дилбар ги бяха изцедили до капка. Пленените моряци бяха преминали отвъд границата на отчаянието и пречупването. Знаех, че ако някой е способен да ги върне оттам, това е Накати. Аз лично не бих се радвал на предизвикателството.

Накати ми отдаде чест от бака на „Гълъб“. След това нахлупи шлема си и се отдалечи, поел курс на север. Пиратската флота се намираше някъде там, криеше се в убежищата, разпръснати между хилядите необитаеми островчета в егейския архипелаг.

- Питам се дали ще го видиш отново - обади се Зарас, а аз свих рамене.

Не бих предизвиквал тъмните богове с положителен отговор на въпроса, но бях сключил споразумение с Накати, а съм достатъчно добър съдник на човешкия характер, за да вярвам, че мога да му се доверя, че ще се постарае да спази договорката.

Вече бях доказал за мое удоволствие и за потрес на врага, че съм в състояние да сваля голям отряд колесници на всяко едно зле защитено място в обитаван от хиксоси бряг, да посея смърт и хаос сред силите на Гораб и след това да ги кача обратно на корабите, преди врагът да успее да се вземе в ръце. Разбира се, малката ми армия не би могла и да се надява да се включи в пълномащабна кампания срещу тиранина, но определено бих могъл да го накарам да отдели много голям брой от основните си войници от южната си граница на любимия ни Египет, за да защитава рехавия си северен фронт.

Бях се съгласил да платя на Накати и хората му хиляда сребърни меми на глава като компенсация за плячката, която ще загубят, като плават под мое командване. След това, ко- гато кампанията срещу хиксосите в крайна сметка доведе до освобождението на целия Египет, от хората му щяха да бъдат свалени всички обвинения за извършени от тях престъпления, включително пиратство и убийства. Всеки от тях щеше с почести да бъде освободен от флотска служба и да получи египетско гражданство. Освен това щяха да получат общо петстотин ка-та^32 плодородна и напоявана земя в имението на Негово благородие Тайта от Мехир по течението на река Нил, на юг от град Тива.

Докато гледах отплаването на „Гълъб“, не спрях да умувам каква част от богатството, което бях обещал на Накати, ще мога да взема от съкровищницата на фараона и колко ще съм принуден да извадя от собствените си сандъци. Тамоз без съмнение щеше да ми е благодарен, но хранех някои съмнения, що се отнася до изразяването на благодарността му в монетно отношение. Моят Мем не се разделя с лекота със среброто си.

Знаех, че капитан Ипат е плавал няколко пъти между Шу- мер и Крит. Но когато го попитах кога може да се очаква да достигнем Кносос, той положи големи усилия да отвърне уклончиво:

- Разбира се, че зависи от ветровете и теченията, с които се сблъскаме, но съм готов за заложа, че за шестнадесет дни ще стъпим на свещения остров Крит.

Преценката му ми хареса. Впрегатните ни коне бяха затворени в боксовете си достатъчно дълго. Общото им състояние се влошаваше. Козината им окапваше, те губеха тегло и ставаха апатични. Хюи се притесняваше, аз също.

По време на вечеря на четиринадесетия ден от обещаните шестнадесет напомних на Ипат за заявлението му и той малко посви платна.

- Почитаеми Тайта, трябва да разберете, че всички моряци са в ръцете на волята и каприза на великия бог Посейдон, който управлява моретата. Шестнадесет дни беше просто моята преценка и при това - доста добра.

Двамата с Ипат бяхме сигурни в едно - че вече не ни заплашват пиратски нападения. Никой корсар не би рискувал да действа толкова близо до главния залив на един от най-силните флоти на всички морета. Така че вдигнах сигнала за отзоваване на всичките си галери. Много преди залез те се бяха събрали плътно в съпровождаща формация около „Свещеният бик“.

В ранни зори на следващото утро тихо напуснах кабината си, излязох на палубата и се покатерих на главната мачта. В първите мъгливи сиви лъчи на предутринния здрач огледах хоризонта пред носа ни и открих, че е празен - нямаше и следа от земя.

Канех се да сляза от мачтата и да се върна в кабината си, когато от мъглата се появи албатрос и се зарея над мен на огромните си криле, въртейки глава от страна на страна, за да ме погледне. Омайва ме всичко от птичето царство, а сега за първи път ми се разкриваше възможността да разгледам така отблизо някоя от тези извънредно прелестни птици. И той изглеждаше също толкова заинтригуван от мен, рееше се толкова близо, че бих могъл да го докосна, и ме изучаваше с лъскаво черно око. И все пак, когато протегнах ръка към него, албатросът се отдръпна пъргаво и изчезна отново в омарата, от която се беше материализирал.

Погледнах към палубата, преди да започна спускането си, и с изненада видях, че докато съм бил погълнат от голямата птица, от трюма е излязла двойка и застанала на носа на кораба и се взира в хоризонта също толкова настоятелно, колкото и аз преди няколко минути. Нямаше как да съм сигурен кого виждам, защото, за да се предпазят от утринния хлад, двамата си бяха избрали тежки наметки, а и лицата им бяха извърнати встрани от мен.

Когато най-сетне се обърнаха един към друг, успях да позная, че са Зарас и Техути. Огледаха палубата, но не вдигнаха очи към главната мачта. Останаха доволни, че никой не ги наблюдава, и младият капитан взе принцесата в обятията си и я целуна. На свой ред тя се изправи на пръсти и се притисна към него с ясно доловимо отчаяние. Чувствах се като воайор, намесващ се в този интимен момент. Но преди да успея да отклоня очи, Техути се отдръпна леко, за да заговори, и аз можах да прочета по устните и:

- Както винаги, Тайта е прав. Няма следа от земя. Боговете са ни дали поне още един скъпоценен ден заедно, преди да ни разделят завинаги... - каза го с трагично изражение.

- Ти си принцеса - напомни и Зарас. - А аз съм войник. И двамата имаме да изпълняваме свещено задължение, независимо на каква цена. Ще го понесем.

- Знам, че казваш самата истина, но когато си тръгнеш, ще отнесеш със себе си сърцето ми и волята ми за живот. Ще ме оставиш само празна черупка! - Техути се пресегна и го целуна отново.

Извърнах глава. Не можех да надничам и миг повече в дълбините на отчаянието им. Аз също имах свещен дълг за изпълнение. Всички ние бяхме просто мушици, заловени в паяжината, изтъкана за нас от боговете. Нямаше как да избягаме от нея.

Изчаках, докато младежите напуснат палубата и слязат долу, преди да се спусна от мачтата и да се прибера в каютата си.

Не бях плакал от онзи далечен ден, когато почина майката на Техути. Но сега сълзите ми бликнаха отново.

На следващата сутрин се покатерих за пореден път на мачтата и този път не останах разочарован. В утринните лъчи остров Крит се разкриваше като синя сянка на хоризонта дясно на борд. Не очаквах да го открия точно там, защото вместо право пред носа ни той лежеше на около петдесет левги или повече северно от нас.

Всъщност не бях недоволен от това дребно забавяне. Не бързах чак толкова отчаяно да се запозная с Върховния минос, че за да го сторя, да копнея да лиша принцесите си от тези няколко допълнителни дни щастие. Твърдо бях решен да извлека максималното от неочаквано удалата ми се възможност да разгледам по-добре това царство на митовете и легендите. Романтиката и мистичната му мощ вече сякаш се пресягаха към мен през водите.

Исках да му се насладя изцяло без намесата на другите, но нямаше как да стане. На „Безчинство“, който плаваше пред нас, настъпи раздвижване и се разнесоха викове:

- Земя! Земя!

Почти веднага палубата под мен сякаш кипна от възбуден народ. Всички се струпаха на десния планшир и се покатериха по такелажа за по-добра видимост към острова.

Не останах задълго насаме, преди посланик Торан да се покатери на главната мачта и да се присъедини към мен. Той беше дори по-възбуден от мен и също така не се притесняваше от допълнителното удължаване на пътуването ни.

- Грешката на Ипат в навигацията е простима, като се има предвид продължителното плаване без видимост към земя, а също и променливите вятър и течения. Навигацията в морето никога не е точна наука. По-скоро е като развит инстинкт. Всъщност грешката на Ипат може да се окаже в наша полза.

Погледнах го изпод вежди:

- Би ли си дал труда да обясниш?

- Сигурен съм, че си спомняш обяснението ми преди отплаването от Сидон, че според декрет на Върховния минос не се допускат чужди военни кораби да влизат в пристанището на Кносос на северния бряг на царството му. Там са разположени нашите собствени бойни галери.

- Да, така е, ти ми каза, че нашите кораби ще трябва да използват пристанището Кримад^33 на южния бряг. Всъщност това разположение ще е далеч по-удобно за моите галери. Няма да се налага да пътуват толкова надалеч, за да достигнат хиксоски- те позиции в делтата на Нил.

Торан насочи вниманието ми към далечния остров.

- Виждаш ли онези постройки в основата на планината Ида? Това са корабостроителниците на пристанище Кримад. Време е да отпратиш корабите си и да ги напътиш да заемат отредените им котвени места в залива. Капитан Ипат ще изпрати един от офицерите си в ролята на пилот за капитаните ти!

- Превъзходно! - одобрих. - Върховният минос желае ли да остана с флотилията си в Кримад?

- Не, не, Тайта! - побърза да ме увери посланикът. - Върховният минос е напълно наясно, че ти си представител на фараон Тамоз и следователно заслужаваш върховно уважение. Изцяло на твоите нужди ще бъде предоставено имение на склона на връх Ида. Въпреки това... - той се поколеба и заговор- нически присви очи - ... има членове на свитата ти, в момента на борда на този кораб, които биха се чувствали по-добре, ако останат в Кримад, а не ни придружават на Кносос.

- Ах! - престорих се, че не съм го разбрал. - За кои ли би могъл да говориш?

- Не възнамерявам да приписвам неприлично поведение никому, но има някои хора, които като че ли са твърде интимно запознати с бъдещите съпруги на Върховния минос.

- Нали нямаш предвид малката Локсия, царската прислужница?

Торан сведе очи.

Дискретно му бях напомнил, че и двамата си имаме тайни за криене.

- Ще го оставя на непогрешимото ти съждение - елегантно избяга от темата посланикът.

Когато се спуснахме на главната палуба, капитан Ипат дойде да ме посрещне с усмивка:

- Както казах - шестнадесет дни, почитаеми Тайта.

- Трябва да те похваля за показното по навигация, Ипат - направих му комплимент. - Моля те, дай сигнал на капитаните на галерите ми незабавно да се качат на борда.

Ипат нареди да свият платната на флагмана и да вдигнат сигнала „До всички капитани“.

Командирите на галерите ми пуснаха на вода скифовете си и накараха екипажите си да въртят гребла до „Свещеният бик“. Качиха се на борда по реда на старшинството, предвождани от Дилбар и Акеми. Посочих им кримадското пристанище и им обясних, че това е бъдещата им оперативна база.

След това Зарас и Хюи официално възобновиха командването на корабите си и се приготвиха да напуснат флагмана. Слугите им събраха багажа и го спуснаха в скифовете за прекарване до галерите.

Съзнателно бях дал и на двамата съвсем кратко предупреждение за прехвърлянето им - бях се въздържал да съобщя на Техути и Беката за предстоящото им заминаване. На всяка цена исках да спестя публичен израз на емоции.

Не можеш обаче да измамиш толкова лесно момичетата ми. Те почти веднага осъзнаха, че става нещо странно. Напуснаха кабините си и дойдоха на бака да проучат ситуацията. Бяха във весело и спокойно настроение, което се промени начаса, щом видяха Зарас и Хюи на главната палуба под тях, застанали начело на отрядите си.

Скришом наблюдавах как момичетата се примиряват със злокобния факт, че ужасният миг е настъпил и раздялата е неминуема.

Лицето на Техути се изпъна и пребледня като на труп, положен в погребалния саркофаг. Долната устна на Беката трепереше и тя примигваше начесто, за да сдържи сълзите си.

На основната палуба Зарас призова офицерите си за почест и те вдигнаха юмрук за поздрав към бака. Видях Беката да посяга към ръката на сестра си и да я стиска толкова силно, че кокалчетата и побеляха като скреж.

Устните на Техути помръднаха и тя и прошепна:

- Смелост, Беката! Всички ни гледат!

Локсия стоеше плътно зад двете принцеси, но сега пристъпи до по-малката и я хвана за другата ръка.

Зарас се обърна официално към капитан Ипат:

- Моля за разрешение да напуснем кораба, капитане!

Капитанът отвърна също тъй официално:

- Давам разрешение!

Зарас се обърна към борда на кораба и поведе войниците си по въжената стълбичка към очакващите ги лодки. Хюи го последва. И двамата не осъзнаваха, че момичетата стоят на палубата над тях. Не погледнаха назад.

Докато гледаше отплаването на полковника, Беката безмълвно се олюля и издаде тих задавен звук. След това, все още хванати за ръце, трите момичета се обърнаха към вътрешния трап, който водеше към каютите им. По-малката принцеса се препъна леко на първото стъпало, но Техути незабележимо я подкрепи, за да не падне.

Торан стоеше срещу мен ляво на борд. Щом трите момичета изчезнаха под палубата, той ме погледна и почти незабележимо ми кимна одобрително.

С този прост жест станахме съучастници. Знаех, че занапред ще можем да си имаме доверие.

Щом лодките напуснаха „Свещеният бик“ и се насочиха обратно към галерите, Ипат вдигна платната на флагмана и промени курса ни така, че да заобиколи източния нос на острова.

Взрях се над високия шпигат на галерата и проследих как корабите ми, наредени в колона, се упътват право към залива на Кримад. Все още бях натъжен от гледката на опечалените си принцеси. Търсех с какво да се разсея, затова отидох да застана до Торан ляво на борд и започнах да му задавам глупави въпроси, на които вече знаех отговорите.

- Какво е прякото разстояние по суша, което разделя Кно- сос от Кримад?

- Не е от значение толкова самото разстояние. Това са няма и четиридесет левги или даже по-малко - отвърна Торан. - Проблемът е, че пътят е стръмен и опасен там, където обикаля подножието на връх Ида, и е тежък през останалата си част. На конете ти може да им потрябват дори и два дни, за да извършат пътуването. Ще ги убиеш, ако ги насилваш да бързат.

Знаех, че ще ми се наложи да пътувам по този път редовно, ако исках да поддържам връзка с офицерите на корабите ми и с моите момичета в царския сарай. От друга страна, не можех да приема забавяния заради трудностите, за които говореше Торан. Реших, че ще трябва да уредя верига сменни станции по пътя. Щях да имам възможност да препускам далеч по-бързо, ако разполагам със свежи коне, които да ме чакат на интервали от по десет левги. Тогава би трябвало да мога да пресека острова за седем часа или дори малко по-малко. Това щеше да ми е първата грижа веднага щом устроя момичетата си в новия им дом.

Слязох долу за малко, колкото да ги примамя обратно горе с надеждата да разсея мъката им. Но те отказаха да се качат с мен. Нещастието им беше толкова всепоглъщащо, че едва отваряха усти да отговарят на въпросите, които им задавах. Седяха на едната койка и се прегръщаха, за да си дадат малка утеха. Локсия се беше настанила с кръстосани крака на палубата до тях. Не за първи път бях трогнат от лоялността на минойската девойка.

Момичетата ми имаха нужда от време насаме, за да се примирят с жестокостта на съдбата и безсърдечието на боговете. Тежестите на живота се увеличават стократно през лупата на младостта, но се облекчават в същия размер с отминаването на годините. Всички трябва да се научим да ги понасяме.

Оставих ги и се качих на палубата. Торан беше слязъл долу, така че се покатерих отново на такелажа.

Това бяха родните води на Ипат и той ги познаваше отлично. На моменти се разминавахме с рифовете и носовете така отблизо, че сякаш можех да стъпя от палубата направо на брега, без да си намокря краката.

Взирах се с изумление в местностите, покрай които минавахме. Не бях очаквал островът да е тъй планински, нито пък тъй горист. Прекарал съм толкова голяма част от живота си в сухи пустини, че за мен той беше екзотичен и прекрасен.

Минаваше обяд, когато заобиколихме най-източната точка на острова и променихме курса си, за да се насочим по протежение на северния бряг към Кносос. Слънчевата светлина падаше под такъв ъгъл, че водата под кила ни се преобрази в причудлив оттенък на синьото.

Морето пред нас беше обсипано с кораби - от мънички закотвени риболовни лодки до огромни търговски триреми с тежките им бухнали редове от дълги весла и облаци от живописни платна.

Когато подминавахме устията на заливите и пристанищата, с които беше осеяно крайбрежието, забелязах, че те също бяха пълни със закотвени кораби, които товареха или разтоварваха. На борда им имаше най-разнообразни стоки, от които се създаваше богатството, превърнало малкия остров в колоса, надвиснал над цивилизования свят.

От проучванията си знаех обаче, че самата земя е камениста и сурова. Почвата беше бедна, лишена от ценни минерали и неподходяща за земеделие. Въпреки че тук в изобилие растяха величествени гори, корените им представляваха допълнителна преграда за отглеждането на ценни селскостопански растения.

Минойците бяха разрешили този проблем, като изпращаха корабите си през моретата за суровини, добивани в други земи. Плащайки мизерни суми за тези богатства, те ги превозваха обратно на Крит. Тук, с помощта на инженерните си умения и гения си за дизайн и иновации, те ги преобразуваха в много търсени продукти, за които копнееше останалата част от света.

Те преработваха рудите, които другите, по-примитивни народи изравяха от земята със заострени пръчки, и превръщаха тези метали в мечове и ножове, в шлемове и брони за воините, в рала, вили и плугове за фермерите.

Минойците бяха усъвършенствали топенето на силиконо- вите пясъци и другите минерали за производство на стъкло - изумителна субстанция, която умееха да преработват в чинии, купи и прибори, които красяха банкетните маси на царе, в орнаменти и бижутерия в хиляди цветове за наслада на съпругите на богатите мъже и в мъниста, които някои племена използваха за разменна монета. Съществуваха примитивни страни, където срещу наниз от такива стъклени мъниста можеше да се купи чистокръвен кон или красива млада девственица.

Минойците продаваха тези продукти срещу коноп и памук, лен и вълна, които по-простите фермери от другите земи отглеждаха. Те работеха и ги изтъкаваха в тъкани и платове за облекла и шатри и за корабни платна.

На свой ред ги изнасяха за търговия и повтаряха цикъла до безкрай и никой друг народ не можеше да се сравнява по богатство с тях, дори нашият любим Египет.

Това безконечно и безсмислено преследване на парите си има скрита цена.

От моята гледна точка високо в такелажа на „Свещеният бик“ се взирах в острова и виждах да се издига дим от хиляди ковачници и пещи, в които се пречистваха руди, топяха се метали, а пясъкът се превръщаше в стъкло.

По склоновете на планините над градчетата и работилниците имаше големи области на опустошение, белязана земя, където горите са паднали жертва на брадвите, за да осигурят талпи за корпусите на минойските търговски кораби или за да бъдат изгорени на въглища за пещите в работилниците им.

Видях, че водата близо до брега е замърсена от отровните бои и корозивните течности, които се използваха в производствата и които после се изливаха направо в моретата.

И аз като всеки нормален човек на света се радвам на тежестта и блясъка на среброто и златото в ръцете си. Но изправен през това обезлесяване на девствената природа, се запитах за високата цена, която човекът трябва да е готов да плати, за да нахрани неутолимата си алчност.

Размислите ми бяха прекъснати от поздрав отдолу. Наведох се само за да видя, че посланик Торан се е върнал на палубата и ми маха да се спусна и да му направя компания. Когато стигнах до него, той ми се извини с обяснението:

- Не мога да стоя твърде дълго горе. Люлеенето на кораба твърде неприятно се увеличава от височината на мачтата и нямам никакво желание да се разделям с прекрасната закуска, за която готвачът ми е положил такива усилия! - Хвана ме за ръката и ме поведе напред. - Гледката от носа ще е също толкова добра, колкото и от върха на мачтата, а ми се ще да ти покажа различни интересни места, щом подминем остров Дра- гонада и пред нас се разкрие в пълната си прелест Кносос с връх Кронос!

Настанихме се удобно в сянката на предното платно, до- като корабът заобикаляше носа на острова и пред нас се разкриваше нова гледка към северния бряг на Крит.

Дясно на борд разполагахме с великолепен изглед към връх Ида, който вече се виждаше точно от обратната страна на онази, на която се бяхме наслаждавали от южния бряг на острова. От този ъгъл планината изглеждаше сякаш по-висока, по- стръмна и по-зловеща. Под нея гостоприемно ни се разкриваха град Кносос и неговият залив.

Заливът беше голям, но сякаш едва-едва успяваше да побере флота от минойски военни галери и товарни кораби, хвърлили котва в него. Някои от тях бяха достатъчно големи, за да смалят до нищожни размери дори „Свещеният бик“, на чиято палуба се бяхме разположили.

Над залива се издигаха постройките на града. Осъзнах незабавно, че е многократно по-голям дори от Тива и Вавилон взети заедно. В сравнение с Кносос обаче тези два града бяха по-хубави, весели и приветливи.

Въпреки фона от високи и величествени планини и разкоша и величието на архитектурата си Кносос беше мрачен и оцветен в тъмни краски. Сетивата ми са толкова фино настроени да долавят подмолните течения и скритите нюанси на свръхестественото, че незабавно осъзнах, че Кносос е построен на някое от онези редки полета на могъщество, върху които боговете съсредоточават цялата си енергия.

В нашата просветена ера образованите хора надлъж и на- шир приемат, че земята е живо и дишащо същество - гигантска костенурка, която плава от цяла безкрайност в черния океан на вечността. Плоскостите на черупката, която покрива гърба на костенурката, са споени по тези линии на могъщество. Когато земята мърда, тези спойки и дават възможност да движи тялото и крайниците си. Това са съсредоточия на невъобразима мощ, някои за добро, но други за зло.

Тази тук беше зла - усещах горчив вкус в основата на езика си и смрадта му нахлуваше в ноздрите ми.

Потреперих и се постарах да се примиря с чутовния изблик на силата.

- Студено ли ти е, Тайта? - попита загрижено Торан.

Макар да поклатих глава и да се усмихнах, нямах си доверие дали ще успея да прикрия истинските си чувства. Извърнах се встрани от него и се загледах към открито море. Вместо да успокоя предчувствията си, открих, че още повече съм се притеснил от първия си поглед отблизо към върховете близнаци на Кронос. Притесненията ми сигурно са били очевидни, понеже Торан се засмя и ме потупа най-дружески по рамото.

- Възрадвай се, Тайта! Повечето хора имат същата реакция като твоята, когато за първи път зърнат цитаделата на Кронос, бащата на всички богове! Знаеш ли историята на това място и искаш ли да ти разкажа как са възникнали всички тези чудеса?

- Само откъслеци съм чувал...

Всъщност бях готов да се обзаложа, че знам легендите по-добре и от самия Торан, но понякога е по-добре да се престориш на несведущ. По този начин е по-вероятно да научиш тайни, които инак може да останат скрити от теб.

Торан се възползва от предоставената му възможност с голямо удоволствие.

- Като човек на буквата и науката несъмнено си съгласен, че Кронос е бащата на всички богове. Преди него са съществували само Гая - Земята, и Уран - Небето. Когато те двамата се съчетали, от съюза им се родил Кронос.

- Толкова знам и аз - съгласих се предпазливо. Не бих допуснал да ме въвлече в спор, макар да знаех и къде-къде по- логични обяснения на сътворението. - Но моля те, продължавай, добри ми Торан!

- След време Кронос започнал война срещу баща си Уран и го победил. След това го кастрирал и го направил свой роб. Кронос управлявал по време на златната ера на боговете. Той обаче знаел за пророчеството, че едно от децата му ще тръгне на рат срещу него, както бил сторил той с баща си. Ето защо изяждал всичките си деца при раждането им, за да се предпази да не се изпълни пророчеството.

- При тези обстоятелства изяждането им вероятно е било разумен вариант. Сещам се за не един простосмъртен баща, който съжалява, че не го е сторил навремето - заявих най-сериозно, но Торан не се досети, че го казвам със задна умисъл и кимна.

- Точно така! Но да продължим с историята. Когато Рея, която била старша съпруга на Кронос, родила шестото му дете, нарекла момчето Зевс и го скрила от баща му в пещера горе на връх Ида... - той посочи през залива към планината. - Така Зевс оцелял до зрелост. После, както твърдяло и пророчеството, се бил с Кронос. Когато го победил, разрязал корема на баща си и всичките му роднини излезли на свобода.

- После Зевс и братята и сестрите му избягали на връх Олимп, където живеят и до ден днешен и управляват живота ни с твърда ръка - позволих си аз да довърша лекцията с малко по- бързо темпо. От време на време Торан е ужасен педант. - Сега Зевс е баща на боговете и повелител на бурите. Негови братя и сестри са Хестия, богинята на дома и семейното огнище, Деме- тра - богинята на земеделието и обилната жътва, Хера - богинята на брака, Хадес - господар на отвъдния свят, и Посейдон, владетел на морето...

- Нали каза, че не познаваш историята? - Стори ми се, че Торан се подразни леко, но после побърза да продължи, преди да успея да довърша легендата. - Зевс не успял да убие баща си, понеже той бил безсмъртен, и затова, преди да потегли към Олимп, го затворил в огнените дълбини на този вулкан, който сега носи името му.

И двамата известно време изучавахме планината в мълчание.

- Това е най-старият и най-мощен вулкан на света - прекъсна мълчанието Торан. - Цялата му мощ се владее от Кронос. С нея той ни защитава от завистта на чуждите царе и от злобата на по-нецивилизованите народи. Имало е случай например, ко- гато ефебианците пратили флота си да ни нападне, но Кронос взел да ги замеря с огромни горящи скали от върховете на планината си, потопил повечето им кораби и отблъснал оцелелите обратно натам, откъдето са дошли.

Взирах се в планината отсреща. Тя наистина беше зловеща гледка. Нямаше следа от какъвто и да е растителен или животински живот по стръмните и, пирамидално оформени склонове. Те се спускаха почти отвесно досами повърхността на водата - лъскавочерни и бляскавочервени плочи от застинали стъкловидни чаршафи от лава.

От двойните пукнатини, които пронизваха склоновете на върховете близнаци, все още капеше и се стичаше надолу разтопена лава, нажежена до бяло, с танцуваща над нея омара - реки от огън, които експлодираха в облаци пара, когато се срещаха с морето, целуващо основата на планината.

- Когато Кронос е или много доволен, или особено ядосан, той бълва дим и огън - обясни Торан. - Силата на гнева и радостта му може да се оцени по обема и мощта на огнения му дъх. По кроткото му дишане ще познаеш, че в момента спи или е добронамерен. Когато е наистина възбуден, бълва нажежени скали и облаци от серен дим, които се вдигат толкова високо в небето, че се смесват с облаците. Тогава ревовете и крясъците му могат да се чуят във всички краища на Крит, а яростните му гърчове и тръпки се долавят чак в далечни страни отвъд морето.

Попитах заинтригуван:

- Какво може да го ядоса чак толкова?

- Той е най-могъщият от боговете. Кронос не се нуждае от причина, за да се ядоса, и определено не е длъжен да ни обяснява прищевките и идеите си. Ядосва се, понеже го е яд - това е достатъчна причина.

Кимнах умно, докато слушах Торан да се превзема за могъществото и да оправдава лигавщините на този конкретен бог. Разбира се, че не бях съгласен с него. Изучавал съм историята и произхода на всички богове. Те са стотици. Също като смъртните и полубоговете, и те се различават много по силата и темперамента си, както и по добродетелите и пороците си.

Онова, което ме озадачаваше, беше защо умен човек като Торан ще коленичи и ще се кланя на бясно чудовище, вместо на благородно и добронамерено божество като Хор.

Не се доверявах нито на Кронос, нито на Сет. Нещо повече, никога не съм се радвал особено и на Зевс. Как да имаш доверие на някого, дори и бог, който се наслаждава да върти евтини номера на човечеството и на собствените си най-близки роднини?

Не, предпочитам да си заложа живота в ръцете на Хор.

Струпването на кораби във и около пристанището на Кно- сос беше толкова голямо, че когато се приближихме, управителят ни изпрати влекач със съобщение, забраняващо на „Свещеният бик“ да пристане веднага, и с нареждане да пуснем котва на рейда, докато успеят да ни намерят котвено място на доковете.

Посланик Торан се върна на брега с влекача на управителя, за да осведоми двореца за пристигането ни.

До час след тръгването на посланика пристигна катер. На него се развяваше царският флаг на Крит. От едната му страна беше златният бик, а от другата - двуострата палаческа брадва, символ на силите на живота и смъртта, държани от Върховния минос.

Още преди да се отправи към брега, Торан ме предупреди, че Техути и Беката, като бъдещи царски булки, следва да бъдат затворени в каютите си, далеч от мъжките погледи. Когато се появяват на публични места, беше редно да носят дебели воали и дори ръцете и краката им да са напълно покрити, докато не се озоват на сигурно място в царския сарай.

Когато им обясних какъв е минойският обичай, момичетата побесняха. Те бяха свикнали да се разхождат чисто голи, когато им хрумне. Бяха нужни целият ми такт и умения да се пазаря, за да ги убедя да се подчинят на минойските маниери и морален код и да се държат като членове на минойския царски род.

Като се има предвид спазването на всички тези указания, аз бях единственият не-миноец на бака на „Свещеният бик“, излязъл да приветства този катер с дворцовите регалии.

Редом с посланик Торан на носа на приближаващата се лодка стояха трима дворцови чиновници. Единият от тях ме заговори веднага щом се озовахме на разстояние, достатъчно да се чуем. В името на Върховния минос той поиска разрешение да се качи на борда - молба, която капитан Ипат разреши щедро.

Тримата посетители бяха облечени в дълги до земята черни роби, чиито поли бършеха палубата, докато вървяха към мен с предпазливи и достолепни крачки. Носеха високи шапки без периферии, драпирани с черни панделки. Брадите им бяха боядисани в гарвановочерно и бяха силно накъдрени с горещи маши. Лицата им бяха напудрени с бял тебешир, а очите им - очертани с каял. Контрастът беше поразяващ. Израженията им бяха надменни.

Посланик Торан ги следваше по петите и ги представи веднага щом спряха пред мен. Поклоних се на всеки един, докато Торан рецитираше многобройните им имена и сложни титли.

- Почитаеми Тайта - старши пратеникът отвърна на поклона ми. - От името на Върховния минос ви приветствам с добре дошли на Крит... - той продълъжи с уверението, че сме били очаквани с голямо нетърпение. В двореца обаче не са били сигурни за датата и момента на пристигането ни. Сега се нуждаеха от допълнителни двадесет и четири часа, за да подготвят достойна церемония за благородните египетски дами, които ще бъдат сгодени за Върховния минос.

- По обед утре подходящ кораб ще ви вземе от борда на галерата. Ще превози вас и принцесите до двореца, където Върховният минос ще ви очаква, за да ги приеме в семейството си!

- Вашият Върховен минос е изключително любезен! - Приех онова, което по същността си беше дипломатично завоалирано царско нареждане, а не покана.

- Негово Величество ми нареди да уверя принцесите колко се радва по случай пристигането им. Освен това ме помоли да им предам тези знаци на неговата царска благодарност!

С тези думи чиновникът ми посочи тежките сребърни сандъци, носени от облечените в черно помощници от двете му страни. Те поставиха даровете на палубата и после отстъпиха назад с дълбоки поклони.

Срещата приключи. Тримата се завърнаха на катера, който ги беше докарал. Научих, че минойците са сериозни хора, които не губят много време в церемонии или любезни формалности. Посланик Торан се завърна на брега заедно с тях. Поне ми се усмихна лекичко и ми помаха дискретно, докато се качваше на катера.

Надявах се, че даровете, пратени от Върховния минос, ще помогнат да разсея дълбоката печал на принцесите си. И те наистина се оказаха достойни за най-богатия монарх на света. Златото и среброто блеснаха неподражаемо, а скъпоценните камъни озариха кабината с лъчи от многоцветна светлина. Те- хути и Беката ги огледаха безмълвно, преди да ги захвърлят и да потънат отново в меланхолията си.

До този момент се бях придържал към разумни ограничения, които да попречат на момичетата ми да се възползват от утехата на гроздовия сок, но беше видно, че е настъпил мигът, когато тежкото им състояние призовава към употреба на силни лекарства. Слязох в трюма на кораба и донесох една от амфорите на посланик Торан. Напълних три големи медни бокала с великолепното червено цихладско вино. След това го разредих с вода и накарах стюарда на кораба да ги качи в каютата, къде- то страдаха момичетата ми.

- Искаш да изпием тази отрова? - възмути се Техути. - Но нали си ни казвал, че ако пием вино, ще оплешивеем?

- Ще стане така само ако го пиете, докато сте много малки. Но сега вече сте пораснали - обясних им аз. - Погледнете ме. Плешив ли съм?

Те колебливо се съгласиха, че не забелязват подобни признаци.

- Казвал си ни също, че всичките ни зъби ще опадат - напомни ми Беката.

В отговор щракнах срещу нея с идеалния си комплект зъби. Момичетата мълчаливо обмислиха доказателството ми.

- Това ще ви развесели и ощастливи - додадох.

- Не искам да се развеселявам и ощастливявам - заяви Беката твърдо. - Искам просто да умра.

- Поне ще умреш щастлива - възразих аз.

- Може би трябва да накараме Локсия да го опита първа... - Техути погледна замислено минойското момиче. Беката побутна единия бокал през масата към нея. Локсия въздъхна обречено. Отдавна беше свикнала да и възлагат най-неприятните и потенциално опасни задачи. Вдигна чашата към устните си и отпи малка глътка - след това отметна глава, все още с глътката в уста.

- Преглътни! - нареди и Техути.

Локсия се подчини, а принцесите я наблюдаваха внимателно - изчакваха да видят дали ще изгуби косата или зъбите си.

Минойката се усмихна:

- Вкусно е - и отново сведе глава над бокала.

- Стига ти толкова! Няма нужда да го пиеш всичкото! - възрази Техути и взе чашата от ръцете и.

Трите взеха да си предават виното в кръг, обсъждайки оживено вкуса му. Беката сметна, че и напомня на сливов сок, но Техути възрази, че определено прилича на зрял нар. Локсия не вметна собствено мнение, но се постара да не я лишат от полагаемия и се дял. Беше първата, която се засмя. Другите две се взираха в нея с почуда. След това Беката се изкикоти.

За няма и час и трите си свалиха дрехите и се окичиха с разкошните бижута, които Върховният минос им беше изпратил. Изсвирих на лирата си една от любимите им танцови мелодии и те се разподскачаха из каютата, пискайки от смях. Вече минаваше полунощ, когато Беката се свлече най-сетне на койката си, а другите две скоро я последваха. Завих ги с чаршафите, целунах всяка за лека нощ и духнах лампата. Покатерих се по трапа до главната палуба, за да се порадвам на нощния въздух. Бях особено доволен от себе си.

Когато гемията се появи от залива по обед на следващия ден и загреба към „Свещеният бик“, принцесите ми бяха облечени в минойски стил и чакаха на главната палуба. Докато не помръднаха, нищо не подсказваше, че има живи същества под пластовете черен плат и воали, които ги покриваха. Посланик Торан беше изпратил тези костюми и аксесоари по-рано сутринта с друга лодка. Бяха нужни цялата ми убедителност и изобретателност, за да накарам момичетата да облекат подобни чудовищни дрехи. На Локсия неудобството и беше спестено. Макар роклята и да беше дълга и черна, а шапката и - висока, конична и обсипана с черни панделки, поне лицето и ръцете и бяха открити. Тя все пак беше просто прислужница и дори да беше тръгнала с разголена гръд, убеден съм, че никой нямаше и да забележи този факт.

Поведох и трите по трапа надолу към гемията под мрачния ритъм на барабаните, удряни от четирима жреци от храма на Кронос, които седяха на кърмата. След това се насочихме към вътрешния залив на пристанището и имах възможността да разгледам по-отблизо надвисналите постройки, които заобикаляха водния басейн и се спускаха чак до повърхността.

Те бяха изградени изцяло от блокове унило сив камък, за който по-късно научих, че се добива в планината. Отделните сгради почти по нищо не се различаваха от съседите си. Всички бяха масивно грозни. Покривите бяха плоски. Прозорците представляваха тесни процепи, покрити с мътно сиво стъкло.

Най-голямата постройка се издигаше право срещу входа на пристанището. Не се нуждаеше от статуята на златния критски бик на покрива си, за да стане ясно, че това е един от четирите величествени двореца на Върховния минос.

С придобита от опита прецизност, гребците долепиха гемията до пристана пред двореца, където фаланга големци чакаха да поздравят малката ми групичка след слизането ни на брега. Всеки от тях бе надянал идентична, дълга до земята, черна униформа с висока конична шапка. Лицата на всички бяха набелени с тебешир, очите им - подчертани с каял. Малцина имаха златни и сребърни вериги и други украшения върху дрехите си, които да подсказват висшия им ранг и статут.

Дори и аз бях облечен в черна дълга роба, която посланик Торан ми беше пратил. Но носех величествения си златен шлем с оперения му гребен и лицето ми беше недокоснато и от тебешир, и от каял.

Единствени в цялата група, които не носеха нищо черно, бяха четиримата жилави и извънредно тъмнокожи воини в яр- козелени туники с преплетени по торсовете кожени ремъци и нахлупени на главите кожени шлемове. Те пъргаво пристъпиха да посрещнат принцесите ми в мига, в който двете слязоха на брега. Бяха въоръжени с къси мечове и кинжали. Двама от тези стражници носеха бичове, за които се надявах да са церемониални и да не се използват в реалния живот. Разпределиха се по чифт от двете страни на момичетата ми.

В тези облечени в зелено телохранители имаше нещо странно женствено. Лицата им бяха безбради и гладки. Чертите им

- деликатни и изящни, както и дланите им. Липсваха им обаче изпъкналостите на женските гърди. Бяха плоскогърди досущ като момчета. Реших, че са някакъв вид хермафродити - просто поредната странност сред многото, с каквито вече се бях срещал в тази странна земя. Изхвърлих ги от мислите си и последвах момичетата си през портите в огромния вестибюл на двореца.

Той беше пълен със застанали рамо до рамо, облечени в черно, тебеширенолики копия. В цялото сборище обаче не видях нито една жена. Ние, египтяните, се гордеем с жените си и очакваме от тях да играят важна и много видима роля в живота на нацията ни. Сметнах този полово-центриран изолационизъм за неестествен и отблъскващ.

В средата на покрития с мрамор под беше оставена празна пътека, широка точно колкото да могат да минат момичетата и облечените им в зелено телохранители и водачи. Тя стигаше право до друг чифт врати в отсрещния край на коридора. Нашата малка група се запъти по тази пътека, но не бяхме изминали и дузина крачки, когато някой излезе от тълпата и пое редом с мен. В първия момент не познах, че това е посланик Торан, понеже той също беше облечен изцяло в черно и лицето му беше избелено като на смъртник, с мъртвешко-зачерне- ни очни орбити, но носеше златна верига, която разпознах, и дори когато заговори с гробовен тон, гласът му не можеше да се сбърка:

- Всичко върви точно по план. Върховният минос и целият му съвет ни очакват в тронната зала отвъд онези порти - той ги посочи с вирване на брадичката си. - Дори царицата майка е с него. Това е рядка чест. От теб не се очаква да вземеш участие в днешните церемонии, но от утре нататък ще работиш постоянно заедно с Негово Височество адмирала и военния му съвет

- ще планираш кампанята срещу хиксосите.

- Облекчен съм и се радвам, че те чувам да го казваш... - макар че го споделих с глас, тих като неговия, това си беше истината. Беше ми отнело години интензивно планиране и още по-настоятелни действия, за да стигна до този момент. Стояхме на прага на успеха. Попитах: - Кога обаче ще се състои сватбената церемония?

Торан ме стрелна със стреснат поглед на обрамчените си с каял очи, но преди да успее да отговори, полираните кедрови порти с техните златни емблеми на бикове се завъртяха тихо и се отвориха пред нас. Под мрачния ритъм на скрит барабан ние преминахме в тронната зала и се спряхме, а вратите се затвориха тихо зад гърба ни.

Вътрешността беше много слабо осветена. В залата нямаше лампи. Няколкото тесни цепнатини прозорци бяха покрити с тъмно оцветени вълнени завеси. Таванът беше толкова висок, че се сливаше със сенките. Очите ми обаче, с обичайната си чувствителност към подробностите, бързо се приспособиха, така че от сумрака изникнаха силуети и фигури.

В средата на залата имаше поставен на висок подиум трон. Групичка мъже се бяха събрали в основата му. От лявата му страна се намираха жреците на Кронос. Носеха дълги наметала и воали, които скриваха чертите им. Тези одежди бяха тъмночервени на цвят и по-късно научих от Торан, че този оттенък се наричал „бича кръв“.

От отсрещната страна на трона се намираше друга група придворни и благородници. Някои от тях носеха традиционните черни роби и високи шапки.

Срещу тях бяха застанали високопоставените военни и военноморски командири. Техните униформи бяха толкова пищни и цветни, колкото дрехите на благородниците бяха скромни.

Самият трон беше масивен. Беше издялан от слонова кост и инкрустиран със седеф. Въпреки че седалката му беше достатъчно широка да побере петима едри мъже с брони, на него в момента седяха само двама души. Единият от тях беше и единствената жена в тронната зала, като изключим моите принцеси и Локсия.

Втренчих се в нея изумен. Това беше най-древната старица, на която някога се е спирал погледът ми. Изглеждаше стара колкото самото време. Съсухреното и тяло и крайниците и бяха покрити с прашна черна дантела, а ръцете и бяха голи. Артритът и възрастта кривяха пръстите и в гротескни форми. Опакото на скелетоподобните и длани беше сгърчено от възли сини вени.

Старицата имаше лице, жълто и набръчкано като кожата на зимна ябълка, останала да лежи в подножието на дървото цял сезон на слънце. То вече не изглеждаше човешко. Редките и мазни кичурчета коса бяха боядисани яркочервени и зализани за черепа и или навити около ушите. Очите и бяха потънали дълбоко в орбитите си. Едното беше черно и лъскаво като обсидиан. Другото - мътно, ронеше сълзи по спаружената и буза. Сълзите се стичаха по черната дантела, с която бяха увити раменете и.

В тишината старицата се задави и изкашля храчка зелена и жълта слуз. Когато отвори уста да я изплюе на мраморния под, видях, че зъбите и са почернели и неравни като изгорелите чворове в гора, след като я е помел пожар.

- Пасифая, царицата майка - прошепна Торан толкова тихо, че единствено аз успях да го чуя.

До нея се извисяваше гигантски човекоподобен силует, облечен в роба от сребърен филигран и с нагръдник от гравирано злато. Съществото обаче изглеждаше твърде голямо, за да е човек. Дали не беше някакъв свръхестествен звяр от минойския пантеон на безсмъртните, почудих се аз?

Ръцете му бяха покрити с ръкавици от рошава черна кожа, за която предположих, че е от млад бик. Долните му крайници бяха обути с високи ботуши от същия материал.

Най-изумителното беше главата на съществото. Тя беше напълно скрита с маска от скъпоценни метали. Маската беше изработена във формата на глава на див зубър с раздути ноздри и рошава грива. Масивните рога, вградени в маската, бяха

истински, свалени от трупа на животното. Бяха дълги, завити напред и смъртоносно заострени. Бях виждал почти идентични образци сред ловните трофеи на цар Нимрод във Вавилон.

Очните отвори на маската изглеждаха празни и черни, до- като не помръднах леко на една страна. Маскираната глава се извърна да проследи движението ми и по този начин промени ъгъла на светлината, падаща от високите прозорци. Вече можех да различа проблясък и отражение на живо око дълбоко в ямките. Бяха ли тези очи човешки, зверски или божествени? Нямаше как да отгатна.

Скритият барабан удари два пъти и замлъкна. Нищо и никой не помръдваше в тази внезапна тишина. След това маскираният на трона се изправи на крака и разпери ръце. Издаде рев като див бик, надушил мирис на разгонена в ноздрите си. Звукът отекна в главата маска на съществото с такава сила, че стигнах до извода, че минойските инженери сигурно са измислили начин да го усилват допълнително до невероятна мощ.

В синхрон цялото сборище, включително жреците, простенаха благоговейно толкова дълбоко и проникновено, че емоцията им граничеше с ужас, и след това се проснаха на земята. Облечените в зелено стражи от двете страни на момичетата ми ги принудиха да легнат по лице на мраморния под.

Посланик Торан ме хвана за китката и ме дръпна на пода до себе си.

- Лежи мирно! - изсъска. - Ако ти е мил животът, не поглеждай нагоре!

Подчиних му се. Нямах представа какво се случва, но знаех, че не му е времето и мястото да възразявам. Лежах мирно, стенех само когато останалите присъстващи стенеха, удрях чело в пода, когато и другите го правеха. Тирадата от трона продължи без прекъсвания и непрестанно се усилваше по мощ, докато главата ми не започна да пулсира.

Макар че бях изучавал минойски много старателно, не разбирах нито дума от онова, което Върховният минос казваше. Или той ни говореше на някакъв странен език, или усилването на звука изкривяваше думите отвъд способността ми да ги разпознавам.

Притежавах гривна, която нося на дясната си китка за случаи като този. На нея на тънка верижка е окачен малък златен диск, който съм излъскал до огледален блясък. В отражението му съм способен да следя всичко и всички пред или зад мен, без да помръдвам или да вдигам глава. Така успявам да науча много интересни неща и неведнъж съм избягвал смъртта.

Внезапно в малкото си огледалце видях кръгла черна завеса да се спуска безшумно от сенките на тавана. Беше точно с размера на подиума, на който се намираше тронът. Напълно го обгърна и обви и Върховния минос, и Пасифая, неговата майка.

След това завесата се вдигна също толкова бързо, колкото се спусна - и тронът, и подиумът се оказаха празни. Върховният минос и майка му изчезнаха. Беше толкова майсторски номер на сценичното изкуство, какъвто рядко съм наблюдавал.

Скритият барабанчик поде отново ритъма си. При този сигнал всички ние се надигнахме на колене и вдигнахме глави. Разнесоха се изумено мърморене и викове на почуда, кога- то осъзнахме, че Върховният минос и майка му са изчезнали. Присъединих се към възгласите, без да има нужда Торан да ме окуражава. След като завършихме с изразяването на изумлението си от чудотворните сили на царя на Крит, вече можех да се изправя на крака до Торан и да попитам:

- Предполагам, Върховният минос е назначил часа и датата на сватбената церемония, прав ли съм?

- Моля те, прости ми, почитаеми Тайта. Трябвало е да ти обясня по-подробно. Предположих, че разбираш какво се случва... - той изглеждаше наистина засрамен. - Това, на което станахме свидетели, беше сватбената церемония.

Не си спомням кога за последен път съм губил напълно интелигентното си дар слово, но най-сетне успях да се взема в ръце, макар че чувах как гласът ми пресеква, когато заговорих.

- Не разбирам, Торан. Попитах за сватбата на египетските ми принцеси.

- Това беше сватбата им. Те вече не са принцеси. Сега са минойски царици. Ние с теб постигнахме онова, което си поставихме за цел... - той ме хвана за ръката, сякаш да ми помогне да запазя равновесие. Отърсих дланта му, все още втренчен в него.

- Какво ще стане с момичетата ми сега? - поисках да знам.

- Амазонките ще ги отведат в царския сарай - той врътна глава по посока на стражите в зелените дрехи.

- Все още не съм готов да ги съпроводя - възразих. - Първо трябва да си взема вещите от „Свещеният бик“.

- В Двореца на царските съпруги никога не са били допускани мъже. Наистина много съжалявам за това, Ваше благо- родие.

- Прекрасно знаеш, че не съм истински мъж, Торан. Никога не съм бил насилствено отделян от момичетата си!

- Що се отнася до минойските закони, ти си мъж - отвърна посланикът.

- Ами тези... тези същества? - попитах, посочвайки стражите със зелените униформи, които изправяха моите принцеси на крака. - Те не са мъже - не повече, отколкото аз самият, нали, Торан?

- Не, Тайта. Те са жени от племето мбелала от Западна Африка.

- Че те нямат гърди! - възразих аз.

- Ампутират им ги в пубертета, така че да могат да въртят по-умело меч, но отдолу са изцяло жени. Ще ти дам доказателство за това... - Посланикът се обърна към капитана на амазонките и заговори остро.

Тя послушно вдигна полите на зелената си туника и ми показа идеалната си вулва.

- Можеш да я пипнеш, ако желаеш, почитаеми. Но само ако си готов да пожертваш ръката си в името на тази привилегия... - амазонката се усмихна с ръка на дръжката на меча си, предизвиквайки ме да направя опит.

Поклатих глава и се обърнах отново към Торан:

- Кога ще мога отново да видя момичетата си?

И сам можех да чуя умолителната нотка в гласа си.

- Мразя да съм човекът, който трябва да ти даде отговор на този въпрос, тъй като той е „никога“ - отвърна Торан твърдо. - Никой мъж, освен Върховния минос, няма да види лицата им никога повече... до деня на тяхната смърт.

Когато по-късно се връщах назад към този миг от върховете на новонаучената мъдрост, осъзнавах, че последната част на изказването му е била прикрито предупреждение, но бях толкова потресен от току-що сполетялата ме загуба, че дори не го долових.

Четирите амазонки вдигнаха забулените ми принцеси на крака и ги отведоха. Локсия ги последва, но се обърна през рамо и зашепна твърде тихо, за да я чуя, макар да го прочетох по устните и:

- Ще ги пазя с цената на собствения си живот!

Не можех да се сдържам повече и тръгнах напред, за да спра този фарс, но Торан ме хвана за ръката и ме удържа.

- Ти не си въоръжен, Тайта. Тези амазонки са тренирани убийци. Те не познават милост.

Стоях и ги гледах как си отиват. Виждах ясно, че Беката плаче, под воалите цялото и тяло трепереше. Техути, напротив, пристъпваше към непознатото като героиня.

В стената отвъд абаносовия трон безшумно се отвори врата. С болезнено отчаяние проследих как момичетата ми изчезват през нея.

Имах чувството, че животът ми е свършил. Те ме бяха напуснали завинаги - онези две съкровища, които дълги години бяха основната причина да продължавам да живея.

Посланик Торан знаеше колко дълбоко съм привързан към поверениците си и колко горчиво страдам от загубата си. Сега настъпи моментът, в който доказа, че се е превърнал в мой истински приятел. Зае се с грижата да ме преведе през странните сложни ритуали на минойското общество. Беше наредил в двора зад двореца да ни чака колесница. С нея ни закараха по кривуличещия път до голямото имение, разположено на склона на планината над градската част на Кносос. Това щеше да бъде египетското посолство - за мен в ролята на посланик.

Докато се изкачвахме, Торан поддържаше лек разговор, а за да отвлича вниманието ми, показваше ми забележителности- те на ширналия се под нас град. Сред тях бяха военноморският щаб и огромният комплекс на правителствените сгради, с помощта на които Върховният минос управляваше своята огромна империя.

- Начело на правителството ни е Държавният съвет, който се състои от десет управители, назначени от Върховния минос. Задълженията и отговорностите им обхващат всички аспекти на нашата държавност - от богослуженията на бог Кронос, които са задължителни за всички граждани, та чак до плащането на данъци, което не е въпрос на избор... - Торан се изкиска при тази си шегичка. - Другите важни министерства са адмиралтей- ството, търговският департамент и армията.

С усилие се постарах да отблъсна болката от загубата си и да се съсредоточа върху тази жизненоважна информация. Дори успях да допринеса за разговора.

- Разбира се, цял свят е чувал за минойския флот, който е в пъти по-добър от този на другите народи, но не знаех, че имате и сериозна армия.

- Армията ни е съставена от почти петдесет хиляди добре обучени мъже - каза ми гордо Торан.

- В името на Хор, това сигурно е по-голямата част от общото ви население! - възкликнах аз изумен.

- Всички старши офицери са минойци, но нисшите чинове и редовите войници са наемници. Основната маса от собственото ни население са умели занаятчии, а не войници.

- Вече разбирам... - тези сведения ме възхищаваха. - И съм убеден, че превъзходният ви флот е в състояние много бързо да превози тези бойци до всяка точка, където е необходима тяхната намеса.

Торан ми изброи имената и задълженията на всеки от старшите военни офицери. След това обсъдихме силните и слабите страни на тези високопоставени господа поименно.

- Някои от тях са умели и способни бойци, но мнозина от останалите виждат само дъното на собствените си кесии, коремите си или слабините си...

Когато обаче се опитах да разпитам Торан за още информация за Върховния минос и за естеството на съществото, скрито зад златната маска, той започна да се озърта неспокойно като подплашен кон и побърза да смени темата с кратко предупреждение:

- Много сериозна обида - lese-majeste^34, наказуемо със смърт е да се обсъжда личността на Върховния минос. Стига ти да знаеш, че той въплъщава духа на нацията ни. Този път ще взема предвид факта, че си задал въпроса от незнание, но те предупреждавам да вземеш извънредно присърце думите ми, Тайта!

И двамата изпаднахме в неловко мълчание, докато заобикаляхме каменистите кривулици на планината и внезапно стигнахме до постройката, която бе предоставена на мое разположение. Сградата беше голяма, но като всички други, които бях видял досега - мрачна и грозна. Нямаше градини да разкрасяват масивните и сиви стени. Вместо това беше заобиколена от изкусни асмалъци, качени на дървени решетки.

Домашната ми прислуга се беше строила пред главния вход да ме приветства, макар че тяхното „Добре дошъл!“ беше също тъй глухо, както и стените зад гърба им.

- Естествено, роби са - вметна не на място Торан. - На всички са им отрязани езиците и гласните струни, така че да не те притесняват празните им приказки.

А и за да не мога да науча нещо интересно от тях, помислих си, макар че не споделих на глас прозрението си.

- Това е Бес^35, твоят иконом - той ми посочи едър мъжага с приятна усмивка. - Разбира египетски, но по понятни причини не го говори. Него търси за всичко, което ти е необходимо.

Торан напредваше бързо, повел ме на обиколка на новия ми дом. Стаите бяха просторни, но аскетични. Личните ми вещи и допълнителни дрехи бяха докарани от залива още преди да пристигнем. Бяха разопаковани, изпрани и спретнато подредени в покоите, където щях да живея. В съседство със спалнята ми имаше библиотека с над сто големи свитъка, подредени по полиците.

- Това е пълната история на Минойската империя, голяма част от нея е написана от мен. Надявам се, че би могъл да я сметнеш за полезна - обясни Торан и след това ми посочи ниско писалище в средата на стаята. - Тук ще намериш мастила и четки, както и празни свитъци папирус с високо качество, всички - за твоя лична употреба. Ще бъда в състояние да уредя доставката на посланията ти до всяка точка на света.

- Много мило от твоя страна, Торан! - Благодарих му с най-сериозно изражение, но под нос се усмихнах и наум довърших предложението му: „Естествено, само след като си направим копия от писмата“. Наясно бях, че дори неговото приятелство и доброта си имат своите граници.

- В мазетата ще намериш петдесет амфори отлично вино - продължи той. - Ще се подменят веднага щом бъдат изпити. Всяка заран от залива ще ти пращат прясна риба и месо. Двамата готвачи са превъзходни, знам го от личен опит. Специално за теб съм ги подбрал!

Отидохме в конюшнята и там главният коняр се просна в краката ми. Гърбът му бе нашарен с пресни следи от камшик.

- Стани, друже! - Скрих истинските си чувства зад приятелския тон. Навремето и аз съм бил роб и добре помня целувката на камшика. - Как се наричаш?

Той с усилие изгърголи отговора си. Забавен дребосък ми се стори, определено не беше критянин.

- Уага? - повторих звука и той избухна в смях. - Много добре, Уага, покажи ми конете си!

Робът изтича пред мен, издавайки нечленоразделни, но ентусиазирани звуци през празното си гърло.

В малкото дворче зад конюшнята имаше осем превъзходни жребеца. Уага им подсвирна и те веднага дойдоха при него, пръхтейки от удоволствие. Той даде на всеки по една малка печена царевична питка от кожената кесия на кръста си. Щом конете му се доверяваха, бях готов да последвам примера им, поне докато ми докажеше, че греша. Конете обикновено са отлични съдници на човешкия характер.

- Съвсем скоро ще ми се наложи да яздя до Кримад, на южния бряг. Ще ми трябва водач да ми покаже пътя. Познаваш ли го?

Уага закима категорично.

- Имай готовност - предупредих го. - Няма да знаем предварително кога тръгваме и ще яздим здравата!

Той се ухили. Струваше ми се, че вече сме в много добри отношения.

На следващата сутрин станах преди изгрев слънце и закусих набързо, преди да препусна по склона на планината към адми- ралтейството. Прекарах целия ден там в спорове и преговори с вицеадмирал Херакал^36 и неговите подчинени, без да постигна почти нищо. Те ми предложиха осем изгнили биреми, които очевидно бяха прекарали много години в ролята на търговски кораби и вече бяха достигнали границата на полезния си живот. С тях очакваха да подчиня хиксоските орди. Научих, че минойските генерали са кисели и недоволни от живота и са особено враждебно настроени към непознати и чужденци. Единственият, когото бях срещнал досега и представляваше изключение от това правило, беше посланик Торан. Той беше толкова дружелюбен и мил, че повече щеше да му отива да се е родил египтянин.

Тази вечер се прибрах в новия си дом, изтощен духом и обезкуражен. Едва вкусих от сервираното ми печено агнешко, което готвачът ми беше приготвил. Обаче гарафа от превъзходното вино, което Торан ми беше подготвил в мазето, ми даде силата да издържа и утрото на следващия ден ме завари да препускам по склона, отново на път към адмиралтейството.

Бяха нужни всичките ми способности да се пазаря, както и малко съдействие от Торан, но на десетия ден най-сетне успях да събера флотилия от шест почти нови триреми. Вицеадмиралът с колебания прати под мое командване опитни минойски офицери, които да плават на тях, и за екипаж - корави наемници, събрани сред варварските племена на Северна Италия. Тези хора се наричаха латини или етруски. Торан ме увери, че били превъзходни моряци и зловещи бойци. Със сто и двадесет такива диваци на борда на всяка трирема бях убеден, че ще можем да се противопоставим на всеки кораб в хиксоския флот.

Наредих на новите си капитани да преплават около острова до пристанището на Кримад, където Зарас и Хюи бяха хвърлили котва с моите шумерски биреми, готови да излязат в морето. Оттук насетне това щеше да е основната ни оперативна база - от нея щяхме да нанасяме удари по врага, който се намираше на шестотин левги на юг, на пет дни плаване при благоприятни ветрове.

Сутринта, след като ескадрата ми от прясно придобити триреми отплава от Кносос, двамата с Уага потеглихме в пред- утринния здрач към Кримад с цел да изпреварим корабите. Следвайки инструкциите ми, Уага оседла два от конете ни, а четири други поведохме на дълги юзди. Би трябвало да сме в състояние да ги сменим веднага щом онези под нас покажеха първи признаци на умора.

Торан беше ме предупредил, че тук-там се срещат банди крадци, които се крият в горите, покриващи планините във вътрешността на острова. С тези сведения наум носех къс меч в ножница, увиснала на кръстосания ми колан, и дългия си извит лък, преметнат на дясното ми рамо.

Като роб Уага имаше забрана за носене на истинско оръжие, но беше снабден с прашка и кожена кесия с обли речни камъни. Бях го виждал с тази играчка да убива високолетящи птици, както и да сваля петнист елен, нападнал лехите със зеленчуци. Сигурен бях, че е способен да пукне също толкова успешно и черепа на бандит.

Потеглихме преди изгрев - веднага щом стана достатъчно светло да се вижда неравният път. Уага се оказа умел ездач, напълно способен да се държи наравно с мен. Знаеше всеки завой и кривулица и всяко разклонение на пътеката. Яздеше от дясната ми страна и ме упътваше с животинско сумтене и посочване с ръка.

За начало пресякохме напряко през подножието на Ида, насочвайки се към проход на изток от най-високия връх, който все още беше покрит със сняг дори и толкова късно през лятото. На тази височина големите горски дървета бяха изсечени, за да осигурят гориво за ковачниците и пещите на работилниците. Разрухата ме натъжи. Секачите не бяха пожалили ни едно дърво.

Най-сетне стигнахме девствените гори на по-голяма височина и препуснахме сред величествените стволове на дървета, издигали се гордо още по времето, когато боговете са били млади. Горните им клони бяха преплетени високо над главите ни, засенчвайки пътеката помежду им с прохладна катедрална кротост. Тропотът на копитата на конете беше приглушен от дебелия килим от зелен мъх. Съпровождаха ни единствено песните на птиците и крясъците на дребните горски животинки. Пояхме конете си при потоци, които течаха бистри и чисти като планинския въздух и леденостудени от топенето на снега.

Спряхме на една горска поляна в подножието на планината да погледаме как Хелиос, богът на слънцето, подава златната си глава над източния хоризонт.

Това бяха свещени земи - мястото, където се е появил на бял свят Кронос, бащата на всички богове, и подир него са се родили и дъщерите, и синовете му. Долавях присъствието и по- душвах уханието им в сладкия въздух и сред горските ухания. Беше странно да си толкова близо до безсмъртните. Може би изострената ми чувствителност се дължеше на родствената кръв, плискаща се в собствените ми вени, за която Инана за пръв път ме бе осведомила. След това си напомних твърдо, че богинята почти със сигурност е плод на собствените ми сънища и че съм жертва на своето глупаво суеверие. Изнервях се, че образът и се завръща при мен толкова настоятелно.

Решително изтласках Инана от мислите си и докато се опитвах да го сторя, чух ехото от благозвучния и смях. Сън или богиня - знаех, че тя е наблизо, и смелото ми решение се разпадна.

Насочих коня си надолу по стръмния склон към пристанището на Кримад, загнездено в каменистия южен бряг на Крит. Все още оставаха два часа до обед. Бяхме направили отличен преход.

Дори на разстояние от двайсет левги си представях, че съм в състояние да различа голите мачти на шумерските си кораби, сгушени в залива. Когато се обърнах на седлото и погледнах назад, откъдето бяхме дошли, видях вулкана, в който беше затворник бог Кронос. Той доминираше над водния северен хоризонт. От върховете му близнаци се издигаше кротка струйка кремав на цвят дим. Усмихнах се. Богът беше в добро настроение.

Уага се беше възползвал от тази кратка пауза в пътуването ни да слезе от седлото и да клекне зад най-близкото дърво. Самият факт, че го беше сторил, беше показател, че преди да го вземат в робство, сигурно е бил човек с добър произход и маниери. Само най-ниската и проста класа мъже и жени пръскаха водата си прави.

Внезапно Уага скочи на крака, оставяйки полите на хитона да се спуснат около коленете му, и взе да сочи място на земята, близо до това, където беше стоял, и да издава нечленоразделни сумтежи и хрипове. Беше толкова притеснен, че се спеших и побързах към него, за да проуча причината за тревогата му.

Меката почва в основата на дървото беше толкова неравна и разровена, че ми потрябваха няколко секунди, за да различа грамадно раздвоено копито, отпечатано в пръстта. Беше многократно по-голямо от онова, което оставят млекодайните крави в собственото ми имение Мехир на брега на Нил.

Коленичих да премеря тези следи и ми се наложи да разперя дясната си ръка, напрягайки пръстите и палеца си до крайност. Едната ми длан не беше достатъчна. Принудих се да разтворя и двете си длани над единия отпечатък от копито, за да го покрия целия.

- В името на Сет Зловредния, що за чудовище е оставило тези следи? - избълвах изумлението си пред Уага.

Не можах да извлека смисъл от отговора му. Той повтори същия звук с повишен тон, обвивайки се с ръце и треперейки в пародия от страх. След това се обърна, изтича към коня си и се покатери на седлото. Даде ми знак да яхна и аз своя, стрелкайки междувременно страхливи погледи към гората около нас. Възбудата му беше заразна и аз скочих на гърба на собствения си кон и го пришпорих напред.

Опитвах се да намеря разумно обяснение за тези гигантски следи от копита. Размерът им ми се струваше по-скоро фантастичен, отколкото реален - поне докато не си припомних масивните черепи и рога на зубрите, които бях виждал сред ловните трофеи на цар Нимрод във Вавилон. Обаче той се беше сдобил с тях в далечните планини Загрос на североизток от река Еф- рат, на половин свят от този мъничък, гъсто населен остров.

Струваше ми се твърде невероятно в тези прелестни гори все още да се скитат живи диви зубри - освен ако не бяха защитени с декрет на Върховния минос. Може би той беше обявил, че чудовищните твари са под царска защита, понеже са хералдическо животно на минойския народ и свещен символ на бог Кронос. Сребърната маска, която миносът носеше, приписваше известна достоверност на тази версия. Аз обаче се съмнявах дали ще е особено разумно да се опитвам да я обсъдя дори с Торан. Той вече ме беше предупредил да не се мъча да надзъртам много-много в делата на минойския управник.

Погледнах към Уага. Той все още беше възбуден. Потеше се и долната му устна трепереше. Люлееше се напред-назад в седлото и стрелкаше храсталаците от двете страни на пътеката с притеснени погледи. Започваше да ме дразни. Дори ако в тези планини съществуваха диви зубри, необичайното му поведение беше безпочвено.

Като оставим настрана големия му размер, зубърът все пак е просто крава, а кравите са кротки същества. Тъкмо се канех да скастря Уага и да го призова към внимание, когато той остро изпищя. Излязъл от осакатеното му гърло и уста, звукът беше толкова неочакван, че аз се стреснах.

Конят му се блъсна толкова силно в моя, че ако реакцията ми не беше незабавна, щях да бъда хвърлен от седлото. Възстанових равновесието си и му се скарах. Но Уага ломотеше от страх и сочеше към храсталака над пътя, който следвахме.

- Успокой се, идиот! - Креснах му аз и се задавих, понеже успях да различа надвисналия над нас в гората огромен, тъмен силует. В първия момент го помислих за част от каменния склон на самата планина. Но след това помръдна и вече бях в състояние да го обхвана с поглед.

Несъмнено представляваше живо същество.

Конят ми беше висок шестнадесет педи в холката, но ми се налагаше да се наведа назад в седлото и да погледна нагоре в очите на това същество. Очите му бяха огромни. То втренчи в мен мрачен поглед като процеп към Ада. Грамадните му кам- бановидни уши се наведоха напред, настройвайки се към виковете на Уага. На раменете си имаше гърбица като на камила. Рогата му се разтваряха настрани на широчина като двете ми разтворени ръце. Бяха дебели и заострени, досущ бивните на слон, какъвто съм виждал в двореца на фараона в Тива.

Въобще не приличаше на кротко предъвкваща вечерята си крава. Изразих изумлението си с вик, равен по сила на крясъците на Уага.

Чудовището сведе глава, демонстрирайки ни смъртоносно заострените си рога, и в същото време разрови пръстта с предното си копито, разхвърляйки чак над гърба си буци мека горска почва. След това се втурна надолу по склона като лавина, трошеше храсталаците, все още втренчило поглед в мен.

Бях в капан на тясната пътека, без път за бягство и без пространство за маневри или завой. Нито пък имах време да извадя меча или да опъна лъка си.

Конят на Уага се паникьоса и се опита да потърси спасение в бягството, поради това изнесе ездача си право на пътя на нападащия зубър. Дори в лицето на надвисналата смърт обаче дребосъкът се оказа способен на невероятен подвиг. Вълнената му хламида беше навита на топка и вързана за седлото. Той я дръпна и с рязък замах я развя като знаме. Накрая я метна върху главата на бика. Така и не разбрах дали това е било намерението му поначало, но наметката се закачи върху наведените рога и се уви около муцуната на звяра, като напълно го заслепи.

Дори изгубил от поглед коня и ездача, зубърът инстинктивно замахна към тях с масивните си рога. Видях върха на единия рог да пронизва гърдите на Уага под дясната мишница и да го промушва целия. Показа се от противоположната страна на тялото, между ребрата.

Бикът разтърси глава и тялото на роба литна високо във въздуха. Все още заслепен, звярът замахна отново и този път удари коня и го събори на земята.

След това обаче побеснелият зубър вече напълно изгуби ориентация. Въртеше се без посока из шубрака, блъскаше се в стволовете на дърветата и се опитваше да се отърве от хлами- дата, която все още закриваше очите и рогата му.

Уага ми беше спечелил безценни секунди, в които имах време да извадя крака от дяланите дървени стремена и да скоча от седлото на земята. Вече държах лъка в ръка и му поставих тетивата с едно-единствено движение.

Колчанът остана привързан за седлото ми, но винаги нося две свободни стрели, пъхнати в колана, за случаи като този. Поставих едната и опънах тетивата, задържайки за момент напъна на извития лък от дъбово дърво.

Бикът сигурно беше ме чул или подушил. Той завъртя чу- товното си тяло и се обърна към мен. Все още въртеше глава насам-натам или в опит да ме открие, или да отметне наметалото, което продължаваше да омотава рогата му. Изчаках, докато в нервното си пристъпване не разкри дясното си рамо, и не разголи гърдите си отпред. След това пуснах стрелата. Стрелях кажи-речи от упор и тя придоби огромна скорост и пробивна сила. Изчезна цялата в гръдния кош на зубъра, оставяйки поди- ре си само малко входно отверстие, от което бликна струя ярка кръв, изпомпвана от сърцето.

Втората ми стрела улучи един пръст по-нагоре, но на същата линия. Бикът се олюля заднешком и отстъпи крачка, преди да залитне и сляпо да се юрне през шубрака. Вслушах се как троши фиданките по пътя си по склона на планината. Секунди по-късно падна. Трупът му се сгромоляса на земята със солиден тътен. Чуваше се как се гърчи в храсталака, а задните му крака подритваха спазматично. Накрая издаде скръбен смъртен рев, който отекна в скалите.

Отне ми само миг да дойда на себе си. След това първо изтичах до мястото, където беше паднал Уага. Един поглед ми стигаше, за да видя, че е изкормен като току-що уловена риба тон. Кръв бликаше от зейналата рана, но още докато коленичех до него, шуртящият и поток намаля. Очите му бяха широко отворени, но зениците им се бяха завъртели навътре в черепа, а устата му зееше отворена. Той беше отишъл далеч отвъд помощта, която можех да му окажа.

Конят му беше паднал до него. Бедното животно беше окър- вавено при гърлото. През пробития гръклян въздухът бълбукаше в дробовете му. Освен това виждах, че и десният му преден крак е счупен - през кожата стърчаха назъбени парчета кост. Изправих се над него и извадих меча си. Ударих между ушите на коня право в мозъка и го убих на място.

Сменните коне все още бяха вързани за седлото на мъртвия скопец на Уага. Заведох ги до най-близкото дърво и ги завързах за него. След това отидох да намеря собствените си кон и резерви. Те не бяха отишли далеч - открих ги да пасат на съседна полянка в гората. Отведох ги обратно до мястото, където бях оставил другите, и ги вързах за същото дърво.

Когато свърших с тази задача, се запързалях и затътрих надолу по склона до падналия зубър. Обиколих огромния труп, възхищавайки се отново на размера му. Сега вече разбирах ужаса, който бе обзел Уага. Това беше едно от най-страховитите животни, които можех да си представя. Беше ни нападнало без ни най-малко предизвикателство от наша страна.

Напълно разбирах и защо цар Нимрод се хвалеше със стотицата подобни зверове, взети за ловни трофеи, както и защо ми- нойците го бяха избрали за хералдически символ на народа си.

Коленичих внимателно до трупа, изпълнен с уважение към този забележителен противник и наясно колко близо до смъртта ме бе отвел той. Развих окървавената хламида на Уага от рогата му, сгънах я и я пъхнах под мишница. След това се изправих и със свит юмрук отдадох чест на мъртвия бик, преди да му обърна гръб. Той беше противник, достоен за моите стрели.

Върнах се до мястото, където лежеше трупът на смелия Уага, и избърсах кръвта от лицето му. Увих го в собствената му хламида. След това го преметнах през рамо и се изкачих по клоните на едно от горските дървета, където го настаних - намираше се достатъчно високо над земята, за да го спася от мършоядите, до- като успея да му уредя погребение, каквото му се полага.

Поседях до него на дървото и изрекох кратка молитва, поверявайки го на грижите на неговия личен бог, който и да е той. След това отново се спуснах на земята.

В мига, когато краката ми докоснаха земята, тя потрепери под мен толкова силно, че почти изгубих равновесие. Хванах се за ствола на дървото, за да остана на крака. Короната му силно се вълнуваше - клоните му шибаха и се вееха. Когато вдигнах глава, в лицето ми се посипаха листа и клечки. Помислих си, че тялото на Уага може да се размести, но го бях заклещил здраво.

Около мен цялата гора се разтърсваше яростно. Самата планина танцуваше. Носеше се тътнещ рев и когато погледнах нагоре, от връх Ида тъкмо се отчупи огромен къс гранит и с въртене и търкаляне полетя към долината.

Конете бяха се паникьосали. Изправяха се на задни крака и тръскаха глави, докато се бореха с юздите и се мъчеха да се откъснат от въжетата си. Заолюлявах се към тях по тресящата се земя. Успокоих ги и им заговорих нежно. Имам си подход към конете, така както и с повечето птици и животни, и успях да ги успокоя и да ги накарам да легнат на земята, с което ги спрях да не хукнат и да не паднат или да се наранят.

После погледнах на север, над залива на Кносос и през открито море към двата вулканични върха на Кронос.

Богът беше бесен. Бореше се да се освободи от веригите, с които синът му Зевс го беше оковал. Дори от това разстояние ревовете му бяха оглушителни. Дим, пара и огън бълваха от отворите на планинската му тъмница и затъмняваха целия северен хоризонт. Виждах как хвърля в небето камъни с размер на градски къщи.

Чувствах се мъничък и безпомощен пред лицето на такъв катаклизмичен гняв. Дори лицето на Хелиос, слънцето, бе скрито от нас. Мрачно отчаяние обгърна света. Самата земя трепереше от страх. Сярна смрад изпълни въздуха.

Седях до конете, заровил лице в скръстените си ръце. Дори аз се боях. Страхът ми бе набожен и благочестив. Няма място или убежище на този свят, където може да се избяга от гнева на боговете.

Бях убил чудовищно рогато същество, което е алтер егото на самия бог. Несъмнено гневът на Кронос бе насочен към мен заради богохулната ми и обидна постъпка.

Богът бесня в течение на час и после на още един, а след това слънцето достигна пладне и гневът му секна, тъй както бе наченал. Серните облаци се разбягаха, планината се успокои и мирът се завърна на света.

Вдигнах конете, качих се на седлото и поведох върволицата животни надолу по планината, подбирайки пътя си през натрошените клони и дребните свлачища от камъни и буци пръст, които богът бе изтърсил от планината.

Преди три дни бях пратил на Зарас вест да очаква пристигането ми. Много преди да стигна пристанището на Кримад, видях двамата с Хюи да препускат по пътя към мен. Познаха ме отдалеч и с викове на облекчение пришпориха конете си в галоп. Когато стигнаха до мен, дръпнаха юздите и скочиха на земята. Почти ме смъкнаха от седлото и един през друг ме за- прегръщаха. Кълна се в любовта си към Хор и Хатор, че когато Зарас ме пусна от смазващата си меча прегръдка, в очите му наистина блестяха сълзи и той ми каза:

- По едно време бяхме сигурни, че най-накрая сме се отървали от теб. Но дори и самият Кронос не можа да ни свърши тази услуга!

Разбира се, собствените ми очи бяха сухи, но бях благодарен, че наоколо няма други, които да присъстват на това лигаво зрелище.

- Пристигна ли вече ескадрата минойски бойни кораби в Кримад? - Опитах се да върна другарите си към разумните теми.

- Не, Ваше благородие - Зарас съумя да изтрие усмивката от лицето си. Посочи надолу към морския хоризонт: - Както виждаш, морето беше побесняло от земетресението. Почти със сигурност са били отклонени от курса. Предполагам, че ще се забавят няколко дни.

- Как преживя бурята нашата флотилия?

Докато се спускахме надолу по планината, се постарах да обсъждаме само морски проблеми. Преструвах се, че не забелязвам сигналите с ръце, които Хюи изпращаше на Зарас и неговите също така старателни откази да им се подчини. Когато се озовахме пред кримадското пристанище обаче, полковникът не беше в състояние да се сдържа повече и гърчейки се от притеснение, изтърси:

- Чудехме се дали не ни носиш някакви съобщения, почитаеми.

- Съобщения? - намръщих се аз. - От кого очакваш да получиш вест?

- Може би от двореца... - той сам си прехапа езика.

- Очакваш съобщение от Върховния минос ли? - Престорих се на неразбрал. Въпросителните погледи и на двамата обаче бяха тъй жалостиви, че въпреки здравия си разум ги известих: - Не, нищо не ви нося, но вече вероятно сте чули, че принцесите Техути и Беката са омъжени и двете за минойския монарх и са настанени на сигурно място в царския харем. И двамата изпълнихте дълга си и ще бъдете високо възнаградени. Ще сведа всичко това до знанието на фараона при първа възможност. Знам, че ще ви бъде благодарен! - И със следващото си поемане на дъх продължих: - Сигурен съм, че се питате защо съм пристигнал без никакви придружители. Случи се инцидент, по време на който слугата ми беше убит от диво животно. При първа възможност искам да пратите погребална група в планината да намери останките му и да му осигури достойно погребение...

Продължих да говоря и да издавам заповеди, без да им дам възможност да задълбаят по темата за принцесите. Не исках да призная, че нямам връзка с момичетата, нито имам представа как се чувстват в сарая.

Когато стигнахме до пристанището, останах потресен от откритието, че дори от тази страна на острова, която беше защитена от вулканичните изблици на връх Кронос, морето бе кипнало до такава степен, че бурните вълни заливаха вълнолома и връхлитаха през пристаните на нивото на палубите. Зарас и Хюи обаче бяха взели всички възможни мерки да обезопасят корабите си. Бяха ги вързали двойно за каменните кейове с най-дебелите котвени въжета, които началникът на пристанището беше способен да осигури, и ги бяха окичили с дебели намотки от въжета, за да им попречат да се блъскат един в друг и в стените на кея.

Бяха оставили само котвена вахта на борда на всеки кораб. Всички други членове на екипажите бяха намерили укритие в един празен склад на брега като гости на управителя. Той се наричаше Поимен^37 и беше типичен миноец, меланхоличен и песимистичен.

Първата нощ покани мен и офицерите ми на вечеря. Бях изненадан от този акт на гостоприемство. Едва по-късно открих, че той не е само управител, но и полковник в минойските тайни служби и че пишел доклади за всички египтяни, които редовно изпращал на началниците си в Кносос.

Храната, която готвачът му ни сервира, беше пресолена и преварена. Виното беше разредено и кисело. Разговорът - на ежедневни теми и скучен, отнасяше се за земетресението и предизвиканите от него бурни вълни. Силно се нуждаех от разсейване, така че попитах присъстващите като цяло:

- А каква е причината за тези земетресения и вулканични изригвания?

Никой от присъстващите не хранеше съмнение, че те са наказание за местните заради престъпления или обида, нанесена на боговете.

- Че какво престъпление може да е толкова сериозно, за да доведе до толкова ужасно наказание? - попитах наивно и ми беше много трудно да си наложа сериозно изражение, докато слушах изброяването на разнообразни и абсурдни отговори, които покриваха пълния набор човешки недостатъци и божествена арогантност.

След малко дори това изгуби привлекателността си, така че поисках да знам:

- А по какъв начин можем да се извиним на боговете за простъпките си?

Всички обърнаха глави към управителя, най-старшия присъстващ представител на Върховния минос. Той си придаде поучително изражение и надуто поде:

- Не ни подобава да тълкуваме волята на боговете. Само Върховният минос, да се свети името му до края на вечността, е способен на такава премъдрост. Но ние можем да се радваме на знанието, че Негово върховно Величество вече е определил причината за този божествен гняв и ще го компенсира напълно! - Той наклони глава и се вслуша в отзвуците от бурята отвъд стените на склада. - Ето! Вятърът утихва. Гневът на боговете вече е бил умилостивен. Утре по това време моретата ще бъдат тихи и планините - спокойни.

- А как Върховният минос успява да успокои толкова лесно боговете? - не се отказвах аз да проучвам темата.

- По единствения начин, по който могат да бъдат умилостивени боговете - отвърна събеседникът ми, свивайки рамене с изражение на превъзходство. - С жертвоприношение, разбира се!

Ако не беше предупреждението на Торан, можех и да престъпя опасната граница с въпроси за естеството на Върховния минос, но си прехапах езика. Началникът на пристанището ми обърна гръб и потъна в оживено обсъждане с помощниците си на това до каква степен бурното море ще засегне риболова.

Останах с неудобното и неприятно знание, че убийството на зубъра от мен и божественият изблик на гняв от страна на Кронос са били твърде близо едно до друго, за да са просто съвпадение.

Какво жертвоприношение за умилостивяване на Кронос е използвал Върховният минос, чудех се аз.

До утрото на следващия ден вълните вече не прехвърляха защитните вълноломи на Кримадския залив и Зарас и Хюи бяха в състояние да продължат подготовката си за морската ни кампания срещу хиксосите.

Четири дни по-късно в Кримад пристигнаха шестте три- реми, предоставени ми от вицеадмирал Херакал. Оказа се, че били отнесени на изток от силното вълнение - озовали се почти до остров Кипър. Изчирпали до дъно бъчонките си с прясна вода и гребците им бяха почти напълно капнали.

Дадох на критските екипажи три пълни дни почивка и се уверих, че са добре заредени с храна, маслиново олио и вино в разумни количества. Възстановиха се бързо. Когато времето за почивка изтече, започнах съвместни упражнения на двете флотилии.

Езикът се оказа основният проблем, с който се сблъскахме, но се погрижих на борда на всеки кораб да има поне по двама преводачи и сигналните флагчета да означават едно и също както на минойски, така и на египетски.

И двете флотилии се състояха от добре тренирани и опитни моряци и само след седмица те изпълняваха сложни маневри: плаваха в строй и образуваха бойни линии. Минойците бързо научиха как да свалят колесници и пехотинци през прилива и как да качват отново хора, коне и колесници, след като извършат нападението си.

Щом екипажите им придобиха опит, взаимното доверие и дружбата между египтяни и критяни също процъфтяха. Изковавах от двете флотилии забележителна малка бойна сила. Скоро осъзнах, че вече съм в състояние да ги стоваря върху хиксосите. Разбира се, основната ми грижа беше да реша къде биха могли да нанесат най-големи щети.

Доброто разузнаване печели битки много преди да полети първата стрела или да бъде изваден от ножницата си първият меч.

След това без предизвестие малък и почти разпадащ се търговски платноход нахлу през входа на кримадското пристанище. Платното му бе прокъсано и петносано. Корпусът му бе нашарен като зебра от екскрементите, изхвърляни от екипажа през борда. Дрипавият му екипаж от осем души трескаво се бореше да го задържи на вода. Приличаха повече на просяци, от- колкото на моряци. Корабът им не развяваше знамена и газеше дълбоко, почти на точката на потъване. Нямаше пират, хапнал и трошица морска сол, който да го погледне втори път - което вероятно и беше причината да преживее пътуването оттам, откъдето идваше.

От друга страна, аз не съм толкова наивен и арогантен като обикновените корсари. Корабчето беше в прекалено съсипано състояние, за да не е предизвикано нарочно. Още преди да ме е лъхнал вятърът, можех да надуша от него да се носи миризмата на стара лисица. Наредих на Зарас да пусне пет от нашите лодки, пълни с хора и натоварени с оръжия, и да се качи на борда му незабавно.

Веднага щом нападателните ни лодки наближиха входа на пристанището, странната дау сви платното си и вдигна египетския флаг. Зарас я извлече в залива и я върза на кея, да не би да потъне междувременно.

Дрипавият капитан беше доведен на брега, понеже пожелал да говори с почитаемия Тайта. Появих се, озъбен театрално, и наредих да го нашибат с двайсет камшика, за да му наместят акъла, тъй като няма право да поставя каквито и да е условия в този лагер. Нещастникът падна на колене, опря чело в камъните на пристана и с лявата си ръка направи разпознавателния знак. Двамата с Атон бяхме използвали този знак още преди години, по времето, когато и двамата бяхме роби.

Отмених заповедта за бой с камшик и вместо това безцере- монно завлякох капитана в каютата си на борда на своя флагман „Безчинство“. Веднага щом се озовахме там, освободих стражите си и наредих на слугите да донесат гореща вода, за да се измие пленникът, и чист хитон, за да смени смрадливите си парцали.

- Как се казваш, приятелю? - Попитах го, докато готвачът ми ни сервираше стриди и пържоли от риба тон, а аз вадех дървената тапа от амфора с етруско вино.

- „Приятел“ не е по-лошо име от всички други - ухили ми се гостът. - И е значително по-добро от онова, с което ме е кръстила майка ми.

- Как е общият ни познат? - смених темата.

- Дебелее - отвърна Приятеля. - Праща ти поздрави и дарове... - отиде до купчината със захвърлените си дрипи и порови в тях в търсене на свитък папирус, зашит в един от подгъвите. Донесе ми го. Докато го развивах, му посочих храната. Капитанът се настани на масата и нападна вечерята с апетит.

Прегледах папируса и веднага видях, че представлява действаща „Бойна наредба“ на хиксоската флота. В допълнение, Атон беше набелязал онези мишени в делтата на Нил, които смяташе за най-ценни за моето внимание.

Откъде шамбеланът се беше сдобил с подобен документ, не исках дори да се опитвам да гадая. Навих го отново. Заслужаваше да му отделя цялото си внимание, въпреки че вероятно беше остарял със седмици.

- Стана дума, че си ми донесъл дарове, Приятелю?

- Донесох ти четиридесет и осем куриерски гълъба. Намират се в клетки на кораба ми... - стори ми се доволен от себе си.

Развих отново писмото на Атон и го проучих щателно.

- Дебелакът пише, че ми праща сто птици - отвърнах мило. - Какво е станало с другите петдесет и две?

- Свършихме храната.

- Изял си ми пилетата? - чак се засрамих от поведението му. Той сви рамене и се ухили без притеснение. Повиках Зарас. Когато той влезе, му казах: - Веднага върви на кораба на този негодник. Ще намериш на борда четиридесет и осем гълъба. Донеси ми ги незабвно, преди да изчезнат загадъчно.

Зарас не зададе въпроси, а побърза да изпълни заповедите ми.

Посетителят ми си наля нов бокал от скъпоценното ми вино и ми отдаде чест с него.

- Хубаво вино. Комплименти за вкуса ти. Нашият дебел приятел иска да му пратиш сходен подарък, за да може вие двамата да си общувате по-редовно.

Обмислих предложението му само за момент. Знаех, че посланик Торан има голям гълъбарник в Кносос.

- Откъде мога да съм сигурен, че птиците ми ще стигнат до него, без също да бъдат изядени от чакали и хиени?

Капитанът дори не примигна при тази така точно прицелена обида.

- Ще му ги предам лично - естествено, ако някой от прекрасните ти кораби е в състояние да ме прекара отсреща и да ме остави на брега в някоя необитаема част от нилската делта.

- Мога да се справя още по-добре, Приятелю - отвърнах, а той наклони въпросително глава. - В момента тук, в кримад- ското пристанище, има търговска картагенска дау. Капитанът и вечеря с мен снощи. Смята да се завърне в Картаген през хиксоското пристанище Розета в делтата, отплава след четири дни. Както знаеш добре, султанът на Картаген и цар Гораб от Хиксос са в неутрални отношения. Мога да уредя да плаваш с този търговец чак до Розета. Ще вземеш със себе си сто гълъба, които са били излюпени на Кносос и ще имат желание да се върнат в гълъбарника си веднага щом бъдат освободени. Така ние с дебелака след съвсем кратко време ще разполагаме с пряка връзка.

- Убеден съм, че той ще се зарадва на подобно развитие. Вие двамата може даже да се порадвате на възможността да изиграете няколко партии бао по гълъбовата поща.

Сметнах за неуместен опита на Приятеля да се пошегува, а интимното му познание за личните ми дела - за изнервящо. Никога не се отпускам напълно в компанията на подобни тайни агенти. Те са опасна и лукава сбирщина. Как да се довериш на човек, готов да ти изяде гълъбите?

Докато чаках Торан да ми прати гълъби от Кносос, накарах да изведат в дълбоки води разпадащата се дау, с която Приятеля бе пресякъл морето от Египет, и да я потопят, преди да е предизвикала любопитството на хиксоските агенти, за които бях сигурен, че тук, на Крит, гъмжи от тях. Седемте членове на екипажа му пратих на гребните пейки на „Безчинство“.

Четири дни по-късно, когато картагенският търговец отплава за Розета в делтата, Приятеля беше на борда му заедно със сто здрави и дебелички гълъба от гълъбарника на Торан.

Преди картагенецът да изчезне зад южния хоризонт, пуснах един от гълъбите на Атон да се върне в родното си място, понесъл съобщението ми с благодарности за подаръка, като го осведомих за реципрочния дар, който Приятеля превозваше към Розета от мое име. Завърших с вест за първия си ход с камъните за бао - освобождаването на моя конник от западния замък. Тази схема винаги караше Атон да губи почва под краката.

Фактът, че се бях разсърдил заради твърде свободния език на Приятеля, не означаваше, че ще отхвърля много разумното предложение да се възползвам от тази рядка възможност да продължа съперничеството си с Атон над дъската за бао.

На следващата сутрин изгряващото слънце вече беше се изкачило по източния хоризонт, когато се сбогувах със Зарас и Хюи и потеглих отново по склоновете на връх Ида, на път към Кносос по веригата сменни постове, които полковникът беше организирал по мое нареждане. Беше свършил отлична работа.

По дърветата покрай пътеката войниците му бяха наковали бронзови маркери за разстояние. Така нямаше да се съмнявам къде се намирам и не се налагаше да намалявам от кариер. Щом наближавах сменната станция, надувах рога си, за да предупредя коняря за идването си. На свой ред той ми оседлаваше поредния кон и чакаше. Спирах само да пийна няколко глътки разредено с вода вино. След това отново скачах на седлото и продължавах нататък, дъвчейки наденичка от месо и лук, пъхната в ръката ми от някой от гледачите.

Дръпнах юздите до прясната купчина пръст, която отбелязваше гроба на роба, отдал живота си, за да спаси моя.

- Спи спокойно, добри ми Уага! Знам, че скоро ще се видим отново. Тогава ще изразя в пълна мяра благодарността си към теб!

Отдадох му чест със свит юмрук. След това забих пети в коня под мен и препуснах по склона на планината към залива на Кносос. Когато влязох в двора на конюшнята зад послани- ческото си имение, вдигнах поглед към следобедното слънце и прецених ъгъла, под който се беше изменило след напускането на Кримад. Със задоволство си казах:

- Под шест часа за пресичане на острова!

Въпреки уморителното пътуване се насочих право към писалището си в библиотеката, за да обърна внимание на купчината свитъци папирус, които очакваха пристигането ми. Пове- чето бяха от посланик Торан.

Пратих един от робите ми до града, за да занесе отговорите ми до дома на Торан близо до двореца, преди да вечерям сам и след това да се оттегля в спалнята си.

Тази нощ отново сънувах Инана. Стоеше на терасата пред спалнята ми, а качулката и мантията и сияеха на лунната светлина. Но не виждах лицето и отдолу. Опитах се да се надигна от постелята и да отида при нея, но крайниците ми тежаха като олово и не искаха да се подчинят на желанията ми. Опитах да говоря с богинята, но гласът ми заглъхна, преди да достигне върха на езика ми. Не изпитвах обаче нито притеснение, нито загриженост от собствената си неспособност да общувам с нея. Вместо това долових благожеланието и да се лее над мен, а божествената и сила да ме обвива като щит. Изпълнен с доверие, си позволих да потъна отново в сън.

Събудих се повторно призори и скочих от леглото, чувствайки се прекрасно освежен и жив. Не бях подготвен за това усещане за добруване, докато внезапно не си спомних съня си. Тогава радостта ми се овкуси със сладко съжаление, че това не е било истина.

Пресякох гол стаята си, излязох през вратата на терасата и напълних дробовете си с въздуха, пречистен от хилядите левги океан.

Вгледах се отсреща във върха на Кронос и забелязах, че богът отново се беше успокоил. Усмихнах се, когато блъвна облаче по-тъмен дим. Може би беше ме видял на терасата и ми пожелаваше хубав ден или беше ял за вечеря нещо, което му причиняваше киселини. Показател за доброто ми настроение беше, че си въобразявах такива глупости.

Беше обаче екстравагантност, която не можех да си позволя. Планирах да потегля на първия си поход срещу хиксоските позиции по северния бряг на делтата в рамките на следващите десет дни и всеки час следваше да се използва докрай.

Обърнах се целеустремено към вратата на спалнята си и ко- гато го сторих, кракът ми докосна нещо меко. Погледнах надолу, за да видя какво е това. След това спрях и го вдигнах, за да го огледам. Първо с лек интерес, а после с нарастваща почуда.

Беше цвете, и по-точно лилия. Никога обаче не бях виждал подобна, а аз съм страстен хортикултурист. Имаше размера на голям бокал за вино. Листенцата и бяха с цвета на лято злато и преливаха до тъмен цинобър в основата. Тичинките бяха бели като изваяна слонова кост, а връхчетата - сини като сапфири.

Беше великолепна и толкова прясно отрязана, че стебълце- то още сълзеше с капчици лепкав сок. Нежно я помачках между пръстите си и долових лек мирис - ухание, което познавах толкова добре, че космите по врата ми настръхнаха.

Беше ароматът на богинята Инана - парфюмът на Ищар, богинята на цветята, чийто символ е лилията.

- Не е било сън - прошепнах. - Тя е идвала при мен!

Вдигнах лилията към устните си и я целунах. Тя вехнеше направо в ръцете ми - листенцата се спаружваха и съхнеха. Ярките и цветове избледняха до мътнокафяво като петната по ръцете на старец. След това се превърнаха във фин прах, който изтече между пръстите ми и се посипа по плочите на терасата. Утринният бриз го разпиля.

Същината на богинята сякаш беше преминала от лилията в тялото ми, придаде ми сили и укрепи духа ми, но все още не знаех срещу какво точно.

Изкъпах се в кожените кофи с гореща вода, които робите качиха за мен на терасата. След това се облякох в син вълнен хитон и отидох в библиотеката си.

Вратата беше затворена, макар да я бях оставил отворена, когато се прибрах в спалнята си предишната нощ.

Тихичко я бутнах и застинах в религиознен потрес, когато видях загърната с наметало жена с вдигната качулка да стои с гръб към мен до прозореца в отсрещната страна на стаята. Прошепнах:

- Инана!

Гостенката ми се обърна пъргаво и дойде да коленичи в краката ми и да ми целуне ръка, преди да успея да си възвърна гласа.

- Почитаеми Тайта! Толкова се радвам да те видя. Липсваше ми. На всички ни липсваше!

Тя отметна качулката на раменете си.

- Локсия! - възкликнах. - Помислих те за друга. Как ме намери?

- Попитах добрия си приятел, почитаемия Торан. Той ми каза къде си.

Изправих я на крака и я отведох до дивана. Когато я настаних, позвъних с бронзовото звънче на писалището и трима от робите ми дотичаха по стълбището от кухнята. Наредих им:

- Донесете храна и напитки!

С Локсия седнахме един срещу друг и се захванахме с голямото плато с варени яйца, сушена риба, свински наденички и сухари, което робите поставиха помежду ни.

- Безопасно ли е за теб да идваш тук? Мислех, че си затворничка в царския сарай заедно с Техути и Беката.

- О, не! - Локсия разтърси къдрици срещу мен. - Амазонките ме смятат само за нископоставена робиня. Позволяват ми да влизам и излизам, когато пожелая.

- Животът на робинята очевидно много ти отива, Локсия. Разхубавила си се, откакто за последно те видях!

- Ти си ужасен стар ласкател, Тайта! - Тя се изчерви срамежливо.

- Разкажи ми за другите момичета. И те ли са щастливи като теб?

- И двете твърдят, че умират от скука. Копнеят за поне една от историите ти да ги разсее.

- Съпругът им не ги ли развлича? - попитах тактично.

- Имаш предвид стария Медноглав, Върховния минос? - Локсия измърка насмешливо. - Така го наричаме, макар че, предполагам, би ни отрязал главите, ако ни чуе. Нито Техути, нито Беката са го виждали от сватбената церемония насам. Нито пък някоя от новите ни приятелки в харема - от техните сватби, а някои са тук от двайсет години и повече. Определено никой не го е зървал без медната кратуна.

- Не разбирам - възразих. - Никоя от съпругите му не е познала царя отблизо? Това ли се опитваш да ми кажеш?

Локсия поддържаше приятелство с посланик Торан от достатъчно време, за да знае смисъла на израза, изчерви се от скромност и сведе поглед.

- От време на време Миносът изпраща нареждане амазонките да доведат някои от съпругите му. Но напуснат ли веднъж сарая, те никога не се завръщат.

- Какво става с тях? - озадачих се аз.

- Амазонките твърдят, че се издигат в ранг на любимки на боговете и че отиват във Висшия храм в планините.

Разпитах внимателно Локсия, но скоро стана ясно, че тя не знае по темата почти нищо, освен онова, което вече ми беше казала и че не се е интересувала особено от местонахождението на Висшия храм. Опита се да смени темата на нашия разговор с въпроси за живота и здравето на Зарас и Хюи. Наясно бях, че искаше да узнае нещо за тях от името на благородните си господарки.

Налагаше се упорито да я връщам на темата за многоброй- ните съпруги на Върховния минос.

- Колко от другите съпруги са станали любимки на боговете, откакто вие с принцесите сте се настанили в сарая? - попитах.

- Четиридесет - отвърна тя без колебание.

Изненадах се както от бройката, така и от увереността на Локсия за точността и.

- Това прави приблизително по една булка дневно, откакто вие с принцесите сте се настанили в сарая, така ли?

- Не, не, господарю! И четиридесетте напуснаха сарая по едно и също време. Потеглиха с песни и танци, закичени с цветя в косите.

- Върховният минос сигурно е имал тежка нощ... - не можах да се сдържа.

Локсия се постара да си придаде скромно изражение, но в очите и проблясваха насмешливи искрици.

Продължих с разпита:

- И си абсолютно сигурна, че никоя от тези четиридесет жени не се е върнала в сарая, така ли?

- Напълно съм сигурна. Знаем за всичко, което се случва в нашата част на двореца.

Поумувах върху отговорите и. Имах неприятното усещане, че пропускам нещо от огромно значение.

- Четиридесет съпруги тръгват заедно и никоя не се завръща - промърморих на глас.

- Вече ти го казах, Тайта! - отвърна Локсия със страдалче- ско изражение. - Техути иска да знае къде се намира Зарас в момента. Дали е в Кримад, или е на патрулно плаване с кораба си? Иска да му изпрати подарък. Дали ще може да му го занесеш?

Престорих се, че не съм чул какво ме пита. Бях твърдо ре- шен да не допусна да ме въвлекат в подобна интрига. Вместо това продължих да ровя в интересуващата ме тема:

- Кога напуснаха съпругите сарая?

- По обед в деня на земетресението - озъби ми се нетърпеливо Локсия. - Не ти ли го съобщих вече?

Взирах се в нея, докато мислите ми препускаха в опит да останат в крак с кривулиците и обратите в разговора ни.

- Искаш да ми кажеш, че Медноглавия е обезчестявал четиридесет девици насред земетресение? - попитах.

- Така излиза - изкикоти се тя. - Да ти кажа, много бих искала да гледам! - Тя се изправи. - Вече ми е време да тръгвам, иначе амазонките може да не ме пуснат обратно в двореца. Да предам ли на момичетата съобщение от теб?

- Кажи им, че ги обичам повече от всичко на света.

- Ами мен? - нацупи се Локсия драматично.

- Не ставай алчна. Вече си имаш един старец, който те обича, Локсия!

- Не е толкова стар - възрази тя. - Даже си е доста млад и е много богат. Възнамерява да се ожени за мен, само почакай и ще видиш!

След като тя си тръгна, поседях в усамотение на терасата, обмисляйки всичко, което ми беше казала. Не успявах да извлека никакъв смисъл от думите и, а същевременно се притеснявах, мъчеше ме усещане за надвиснала катастрофа.

Искаше ми се да побързам да се върна в Кримад и да се потопя в подготовката за битката заедно със Зарас и Хюи - бях сигурен, че това ще ме разсее. Налагаше се обаче да съм близо до гълъбарника на посланик Торан, докато не се завърнеше някоя от птиците, занесени от Приятеля на Атон в Тива.

Бях на съвещание с Негово благородие адмирал Херакал и подчинените му, когато пред охраняваните врати на щаба му избухна малка патърдия.

- Какво има? - изрева Херакал с глас, който отекна в огромните зали на адмиралтейството. - Наредих да не ни безпокоят!

Капитанът на стражите отключи полираните кедрови порти и премина през тях с поклони и порой извинения.

- Лорд Торан от Висшия съвет е пратил съобщение. Твърди, че е от особена важност и незабавно трябва да бъде предадено в ръцете на почитаемия Тайта, египтянина.

Херакал ми хвърли многозначителен неодобрителен поглед и вдигна ръце в подигравателно отчаяние:

- Пусни вестителя! И като си започнал, вземи направо да пускаш куцо и сакато. Давайте, нарушавайте заповедите ми всеки път когато ви щукне идеята да го правите!

Бързо се изправих на крака да защитя стражника, който се бе присвил пред гнева на Херакал.

- Длъжен съм да поема пълната отговорност, Ваше адмиралско благородие! Очакам вест от особено значение от източниците си в Египет!

- Всички ще изчакаме, докато ви скимне да ви стане удобно, почитаеми Тайта! - Без да спира да си мърмори под нос,

Херакал се надигна от мястото си и се отправи към прозорците, където се изправи, загледан в планината Кронос на отсрещната страна на залива.

Грабнах съобщението от треперещата ръка на капитана.

Представляваше плътно навито руло от жълта коприна, не по-голямо от горната става на кутрето ми и почти безтегловно. Когато го развих, видях, че е дълго колкото ръката ми и плътно покрито с кодираните символи, които двамата с Атон бяхме измислили. Те имаха множество предимства пред всеки друг писмен език - както като компактност, така и като обхват и точност на значението, каквито предоставяха.

Бързо прочетох съобщението и вдигнах очи към адмирала, преди да е имал време да състави и произнесе следващото си оплакване.

- Ваше адмиралско благородие, имам прекрасни новини. Предоставя ни се възможност да нанесем удар в сърцето на общия ни враг. Гораб от Хиксос е събрал кавалерийска сила от над хиляда колесници в долината Сур на западния бряг на нилската делта.

- Познавам този район! - възкликна Херакал и обърна гръб на прозореца, а тонът му бе се променил. - Намира се по протежение на брега на Средно море между градовете Зин и Дуара.

- Точно така - потвърдих. - През последната година моят фараон и комондор Кратас са съсредоточили офанзивата си по западния бряг на Нил. Те са напреднали на север чак до Мери- довото езеро, което е само на осемдесет левги на юг от Зин...

Разстлах на масата жълтия копринен квадрат. Херакал и хората му се събраха около него. Атон беше написал съобщението си от едната страна, а от обратната беше начертал подробна карта на Северен Египет, на която имаше нанесено и разположението на армиите - както хиксоската, така и египетската.

- Източникът ми докладва, че Гораб планира мащабна флангова маневра, с която да заобиколи източната граница на Египет и да нанесе удар по изнесената ни напред линия тук, в Кам... - посочих на копринената карта. - Това е хитър план, но събраната му в Зин армия е извънредно уязвима на нападение откъм морето. Струва ми се, че Гораб все още не знае за нашия общ флот, който в момента очаква в Кримад точно такава възможност.

- Казваш, че Гораб разполага с хиляда колесници? - поиска да знае Херакал. - Това значи, че има поне три хиляди колесни- чари. Ще те превъзхожда многократно в жива сила. Ако узнае какви са плановете ти, ще те размаже при опита да го нападнеш.

Почуках с пръст по жълтата коприна:

- Да, Гораб наистина държи събрани в Зин хиляда колесници, но източникът ми твърди, че все още не е изпратил за тях екипажи от основните си сили, които се сражават с фараона и комондор Кратас при Меридовото езеро. В момента излиза, че колесниците се пазят от по-малко от петстотин души... - прочетох цифрите от коприненото съобщение на Атон. - Петстотин души и два пъти повече коне.

Херакал замислено приглади мустаците си.

- Това приблизително се равнява на силите на собствената ти армия.

- Флотилията ми е готова за отплаване и може да стигне в Зин за шест дни - преди Гораб да успее да доведе останалите си хора. Мога да стоваря колесниците си в тила им и да ги нападна, преди да осъзнаят, че сме наблизо. Ще имаме предимството на пълната изненада, което струва повече от хиляда напълно оборудвани колесници.

- Ще ти го кажа направо, почитаеми Тайта, идеята ти не ми харесва. Ситуацията ми се струва твърде спретната и благоприятна. Намирисва ми на капан. Но Върховният минос ти е дал независимо командване. Не се нуждаеш от моето разрешение за подобна малоумна атака.

- Тогава няма и какво повече да обсъждаме, Ваше адмиралско благородие. Благодаря за съвета и добрите пожелания и с ваше разрешение - довиждане!

Препусках сам през планината и пришпорвах конете до предела на възможностите им. Пристигнах в Кримад час преди залез и открих, че и Зарас, и Хюи са в конюшните. Останаха потресени, че ме виждат, но изненадата им се превърна в дивашка радост, когато споделих с тях какво съм намислил.

- Качвайте конете на борда, докато е още светло - казах на Хюи. - Зарас, вземи колкото хора са ти необходими и преди да отплаваме, провери дали колесниците са здраво закрепени на борда на всички кораби!

Крещейки заповеди на подчинените си, двамата се втурнаха да изпълняват нарежданията ми.

Отидох в гълъбарника, който беше новият дом на онези от птиците на Атон, преживели опасното пътуване от Египет. Избрах двата най-дебели и силни сред тях и привързах едно и също съобщение за крачетата им. След това един по един ги целунах по главите и ги подхвърлих високо във въздуха. Те обиколиха залива по четири пъти, за да се ориентират, поеха на юг-югоизток и изчезнаха в сгъстяващия се здрач. За тях нощният полет щеше да е най-безопасен. Ястребите и соколите не ловуват през тъмните часове. Но бях дублирал съобщението си до Атон, за да се подсигуря двойно.

Бях го помолил за водачи, които да ни чакат на брега на Зин след шест дни. Те трябваше да ни посрещнат на избрания пристан и да ни заведат до сборището, където цар Гораб държеше колесниците си.

Час преди полунощ флотилията ми от шест галери напусна залива. Веднага щом излязохме в открито море, завихме на юг в колона, насочвайки се към Египет и към Зинския залив.

В мрака на предутринните часове се разминахме с ескадрата от дванадесет бойни галери, предвождани от Накати, принцът на Морския народ, и неговия кораб - „Гълъб“. Накати бързаше към Кримад да ме предупреди за блатото от измама и предателство, в което сляпо щях да нагазя с малката си флота.

Няколко часа след изгрев той достигна кримадското пристанище само за да открие, че съм изчезнал с корабите си. Бях оставил обаче петима души които, поради рани и болест, не бяха в състояние да плават с мен. Тези инвалиди бяха ме придружавали по време на пътуването от Сидон в Шумер, когато залових „Гълъб“ и оковах Накати за пейката на гребците.

Бяха присъствали и когато му свалих оковите и му върнах командването на „Гълъб“. Така че знаеха, че е един от нас, и не се поколебаха да му кажат накъде съм тръгнал и каква е целта на плаването ми към Зин.

Накати се помота в пристанището на Кримад точно толкова, колкото да зареди с вода и провизии от склада ми. После, почти три часа след изгрев, отплава отново с флотилията си, за да ме догони - но аз имах осемчасова преднина.

Разбира се, на този етап нямаше как да знам, че Накати ме следва с най-високата си възможна скорост. Напротив, не бях получавал никакви вести от него, откакто го бях пуснал на голо доверие. Сега бях склонен да съжалявам за това прибързано решение. Започвах да мисля, че ме е измамил и се е завърнал към ролята си на принц на Морския народ и че никога повече няма да ми попадне пред очите, освен може би от другата страна на размахан меч.

Едва много по-късно научих за събитията, които описвам тук, както и че Накати е спазил споразумението ни. И всичкото това време му е било необходимо да набере екипажи за корабите си сред редиците на пиратите и свободните търговци, които съставяха племето на Морския народ.

Поглеждайки назад, е редно да призная, че е трябвало да му имам повече доверие, но винаги съм вярвал, че Морският народ е неорганизирана сбирщина, на която и липсват редът и структурата на съвременния флот. Бях пропуснал да забележа факта, че много от пиратските принцове са обучени и опитни морски бойци, които само по силата на обстоятелствата са станали ренегати. От това следваше, че имат на свое разположение голяма и добре организирана разузнавателна мрежа, която със сигурност беше по-ефикасна, отколкото тази на моя стар приятел, почитаемия Атон. Накати държеше двойни агенти, загнездени сред хората на дебелия ми приятел, но имаше и собствени шпиони в главния щаб на хиксосите в Мемфис. Не се съмнявах, че е проникнал и в собствената ми мрежа. Чрез тези си източници беше в течение на кореспонденцията ми с Атон. Знаеше за намерението ми да нападна хиксоското депо за колесници в Зин и знаеше, че и хиксосите са наясно с тези ми планове. Накати обаче нямаше гълъби, които да ми прати с предупреждение. Налагаше се да дойде лично, за да ме спаси от катастрофата, само дето беше закъснял.

С „Безчинство“ дебаркирахме на африканския бряг в пред- утринния здрач на петия ден след напускането на Кримад. Бях го насочил съзнателно по курс с леко отклонение на запад. Нямаше жив навигатор, способен да плава с кораб пет дни, без да вижда земя и да пристигне при цел, определена с такава точност като, да речем, залива на Зин. Да дебаркирам на сушата от източната страна на залива, беше опасно. Бреговата линия близо до нилската делта беше гъсто населена. Щяха да ни забележат веднага щом се покажехме на хоризонта. Западният бряг в близост до Сахара беше обитаван нарядко от номадски бедуински племена.

И което беше по-важно, можех да се уверя твърдо в местонахождението ни веднага щом видех сушата. Без колебания дадох заповеди на флотилията да завие по ред наляво и да се насочи в колона напред, оставяйки пустинята плътно от дясната ни страна. Плавахме три часа успоредно на брега, преди да стане ясно, че дори съм се престарал с нарочната грешка. В конкретния момент за мен това представляваше сериозно притеснение за мен, но се оказа голям късмет. Отклонението даде на Накати извънредно нужното време, за да навакса разстоянието между двете ескадри.

Най-сетне се изравнихме с входа към Зинския залив, който разпознах по стърчащите носове, прикриващи вътрешността на входа му от север. Дадох заповед за бойна формация и се понесохме през входа на залива.

Хиксосите ни очакваха. Връхлетяха вкупом върху нас веднага щом преминахме между носовете на Зинския залив. Сигурно от сто левги наоколо по брега и от делтата на Нил бяха събрали всичко, годно да плава. Гмежта не можеше да се преброи. Имаше лодки с миниатюрните размери на катери и масивни като единствената трирема, която водеше нападението срещу флотилията ни. Най-близките кораби закриваха онези зад тях - по-големите заслоняваха по-малките. Но на пръв поглед набързо прецених, че има поне двадесет и пет хиксоски кораба, противопоставящи се на нашите шест.

Палубите на всички гъмжаха от въоръжени войници. Шлемовете им, кирасите, мечовете и щитовете сияеха под лъчите на изгряващото слънце. Бойните им викове и предизвикателства се разнасяха ясно над водата, докато се засилваха да ни пресрещнат.

Ранният утринен вятър духаше силно от открито море, през входа на залива и право в гърба на ескадрата ни и в лицата на хиксосите. Това ме спираше да сменя курса и да се опитам да избягам по пътя, по който бях дошъл.

От друга страна, хиксоските кораби се бяха насочили точно срещу вятъра, толкова плътно сближени, колкото корпусите им позволяваха. Те се мъчеха да плават, едва-едва удържайки курса си. Нашите шест кораба се носеха напред с вятър, издул до пръсване платната, и бяла пяна, кипнала под носовете. Дузина замаха на греблата стигаха, за да ни достигнем до пълна скорост за тараниране.

Виждах ясно, че палубите на вражеските кораби са така плътно натъпкани с хора, че стрелците им трудно опъват лъковете заради натиска на тела и щитове. Да, но Зарас и Хюи, Аке- ми и Дилбар, както и останалите ми капитани, се бяха възползвали прекрасно от далеч по-оскъдния екипаж на корабите ни. Още преди да минем между носовете в залива и да се натъкнем на засадата, стрелците ни бяха подготвени за неочаквана опасност. Вече бяха сложили тетивите на лъковете и стрелите им бяха положени в близост. Веднага щом обсегът между враговете и предните ни кораби се скъси достатъчно за далекобоен изстрел, Зарас даде заповед за стрелба. Вятърът, който идваше откъм кърмата, беше наш съюзник - даваше ни предимство от над сто ярда. Стрелците ни бяха в състояние да опънат десет пъти, преди хиксосите да смогнат да прицелят стрела достатъчно високо, че да стигне до нас.

Гъстият облак от наши стрели обсипа палубите им и взе щедри жертви. Писъците на ранените се извисяваха над глухите удари на забиващите се стрели.

Вражеската трирема беше почти два пъти по-голяма от който и да е кораб от ескадрата ми, но при тези неподходящи условия на вятъра размерът и беше по-скоро слабост, отколко- то предимство. Видях, че поддава пред поривите. Грамадният бронзов таран на носа и вече не сочеше заплашително към нас. Щом се отклони от курса, оголи сглобките си и средната част, където корпусът и тройните и редици дълги гребла бяха най- уязвими за нашето нападение.

- Таранирай я, щом се завърти! - викнах на Зарас и той скочи да изпълни заповедта ми.

Барабанчиците ни увеличиха ритъма до скорост за атака. Гребците на пейките ни бяха свежи и горяха от желание. Дърпаха греблата, докато очите им не изпъкнаха в очните орбити. Тласкан от поривите на вятъра и напора на греблата ни, „Безчинство“ се метна напред. Подканих Зарас да не спира с фините настройки на носа ни така, че бронзовият връх на та- рана винаги да сочи към най-уязвимата точка в корпуса на три- ремата.

Изблъскахме встрани по-мъничките хиксоски катери и товарни лодки, които се намираха между нас и нашата мишена, и в последния момент, преди да ударим триремата, Зарас извика командата:

- Прибери греблата!

Гребците ни едновременно изтеглиха греблата и с оглушителен трясък бронзовият ни таран, оформен като орлова глава с остра човка, се заби в копуса на триремата и я преобърна през борда и. Виковете на екипажа и се сляха с пукота на греди и цепенето на гребла. И двете и мачти се строшиха на нивото на палубата. Корпусът се преобърна отвъд точката на равновесие. Вода блъвна през зиналите гребни редици. Робите, приковани към пейките, се удавиха почти незабавно, а войниците, струпани на горната палуба, се изсипаха в морето през планшира на потъващия кораб.

Силата на удара ни събори със Зарас на палубата на „Без- чинство“. Галерата ни се закова на място във водата, така че, когато успяхме да се изправим на крака, по-малките хиксоски лодки бяха успели да се струпат наоколо и да накачат абордаж- ни куки по бордовете ни. Въоръжените им войници вече се катереха трескаво по „Безчинство“, виейки като вълча глутница, нападаща трупа на елен. Прииждаха и през двата ни борда, размахали бойни брадви и развъртели мечове. Бяхме обкръжени.

Двамата със Зарас и другите офицери на палубата образувахме кръг, гръб до гръб, обърнати с лице навън. Бяхме отлични бойци с меч, които се бяха сражавали заедно при най-различни случаи. Превъзхождахме по умения хиксоските нападатели с техните бесни удари и груби дърварски хватки. Но колкото и бързо да ги посичахме, нови и нови нахлуваха през бордовете на „Безчинство“ и заемаха местата им.

Почти веднага палубата под краката ми стана хлъзгава от кръвта и ръцете ми потънаха в кървища до лактите, но хик- соските варвари продължаваха да ни нападат и да умират. От дясната ми страна Зарас сякаш беше непобедим, но аз бързо се уморих. Ръцете ми натежаха и краката ми изгубиха грацията и пъргавината си.

Убих поредната си жертва, с ритник го свалих от острието на меча си и надзърнах през борда на кораба само за да видя, че и другите от флотилията ми водят тежко сражение, обкръжени от вражески кораби, и се бият за живота си. След това за мой ужас зърнах, че от открито море в залива навлиза вражески флот от дузина големи бойни галери, натоварени с войнствено крещящи мъже, който страстно дърпаха греблата. Знаех, че всеки момент ще ни смажат дори и само с численото си превъзходство и няма да оцелеем още дълго. За момент се замислих няма ли начин да се измъкнем от битката и да отплаваме към открито море. Но осъзнах, че тази мисъл не е само последната утеха на загиващия дух, но е и въображаем плод на отчаянието. Нямаше изход от тази кървава баня. Продължихме битката под напора на новите вълни прииждащи врагове. Започнах да се олюлявам от изтощение. Зарас заклещи щита си в моя, за да ме задържи на крака, но в този момент дори да вдигна меча си изискваше огромни усилия. Лицето и ръцете ми бяха окъпани в кръвта на противниците, които бях избил.

След това пред мен изникна поредното брадато вражеско лице и аз замахнах към него с притъпеното си острие. Режещият му ръб вече се бе изхабил и наръбил, а връхчето беше отчупено. Ударът ми беше толкова несигурен и слаб, че новият ми противник го отби с презрително извъртане на китката.

- Тайта! - викна ми той, а аз овладях следващия си замах и се втренчих недоумяващо в него.

Не го разпознах веднага заради брадата и червения воал от пръски кръв, които замъгляваха очите ми. Но вече бях осъзнал, че това не е поредният хиксоски негодник. Чертите му бяха благородни и познати.

- Остави меча си, господарю. Аз съм твой поданик!

Дори гласът ми се стори познат. Изпъшках:

- Накати? Мислех, че повече няма да те видя!

- Боговете невинаги обръщат внимание на молитвите ни - той се ухили, докато ми отговаряше със собствените ми думи. После ме хвана за ръката, за да не падна, но аз се освободих от хватката му. С възобновената надежда дойде и прилив на свежа сила.

- На косъм пристигна, Накати. Но все пак си добре дошъл! - Посочих през кърмата на „Безчинство“ към оцелелите хик- соси, които бяха зарязали битката. Бягаха, за да се спасят към сушата - измъкваха лодките си, изоставяха ги и тичаха към дюните. - Иди да изловиш онези бързоноги глупаци. След това ще можем да се съсредоточим върху смазването на тяхното скривалище за колесници, ако успеем да го намерим.

Той се разсмя на подбора ми на думи.

- Не са нито глупаци, нито бързоноги. Хиксоската кавалерия е отседнала на няма и левга от това място - увери ме той.

- Сигурен ли си?

- Осведомителите ми може да не са така многобройни като твоите или на почитаемия Атон, но са поне толкова ефикасни. Съобщиха ми за засадата, която хората на Гораб са ти приготвили. Отплавах за Кримад да те предупредя, но когато пристигнах, вече беше тръгнал насам. Благодаря на Хор и Изис, че дойдох навреме да те открия все още жив!

- И аз съм ти благодарен за това! - Обърсах потта и кръвта от лицето си с края на хламидата и се наведох да вдигна от палубата забравен вражески меч, за да заменя собственото си похабено оръжие. При изправянето си викнах на Зарас: - Закарай ни на плажа. Не оставяй нито едно хиксоско животно да избяга!

Изкарахме корабите си на песъкливия бряг. Следвайки заповедите ми, Накати поведе хората си в преследване на хик- соските бегълци, докато Зарас и Хюи сваляха колесниците и впрягаха конете в тегличите.

Пратените ни от Атон бедуински водачи изникнаха от дюните, където се криеха. С Хюи се качихме на седлата и с половината от колесниците ни последвахме водачите към сборното място на хиксоската кавалерия.

Зарас обедини сили с хората на Накати. С останалите колесници се впуснаха в преследване на хиксосите участвали в битката, които бяха избягали сред дюните.

Хиксоските стражи на кавалерийското сборно място се намираха твърде далеч от схватката, за да бъдат вдигнати по тревога от шумотевицата и тътена на боя. Когато с Хюи докарахме колесниците си до външната ограда на мястото, подвикнах им на собствения им език да отворят портите. Пазачите ни приеха за подкрепления, изпратени от основната им армия на юг, и отвориха, за да ни приветстват.

Когато осъзнаха колко сериозно са сбъркали, собствените ни хора бяха нахлули между тях, отнемаха им оръжията и ги принуждаваха да коленичат с ръце зад гърба, докато ги връзваха. На територията на депото намерихме 850 новопостроени колесници, строени в спретнати редици по четири.

Очевидно хиксоските дърводелци бяха копирали дизайна на нашите египетски возила. Подобренията в традиционните хиксоски машини бяха огромни. Корпусите бяха изплетени от малаканска тръстика и бамбук, много по-леки и по-гъвкави от тези от борови и кедрови дъски. Колелата бяха със спици, а не плътни, правеха се по-бързо и бяха по-издръжливи.

Тези превозни средства бяха прясно лакирани и толкова плътно наредени, че осите им се допираха. Поляхме ги щедро с масло за лампи, което бяхме донесли с нас за тази цел. Когато хвърлихме върху тях горящи факли, пламъците запрескачаха от возило на возило - превръщаха ги в пепел за времето, нужно на жаден човек да изпие чаша хубаво вино. Радвах се да ги видя изгорени, вместо строени срещу мен, защото щяха да представляват превъзходни врагове.

Веднага щом се оправихме с хиксоските колесници, водачите на Атон ни отведоха до кавалерийските им редици. Състояха се от почти две хиляди коня, затворени в изплетени от тръстика конюшни.

Едно нещо - вероятно единственото, - което съм склонен да призная на хиксосите, е превъзходството им в коневъдството. Тези животни очевидно бяха внимателно развъдени и подбрани, след това отгледани с любов и тренирани до съвършенство. Обичам конете и ги предпочитам пред всяко друго животно, включително и пред хората. На един кон най-малкото може да му се има доверие.

Подкарахме към плажната ивица на залива конете, където бяхме изкарали корабите си. Не бях сигурен какво да правя с табуна. Две хиляди глави са сериозно количество. Нямахме място за тях на корабите си, дори и ако прибавим ескадрата на Накати.

Когато един от офицерите му даде предложение да заколим тези великолепни животни, но да не им поволим да бъдат заловени отново от хиксосите, имах чувството, че всеки нерв и сухожилие в тялото ми пламват от несправедливостта на подобна идея. Обърнах се към Накати с въпроса:

- Нима няма да се намерят сред твоите екипажи петдесет души, които да разбират и обичат конете?

- Има толкова, господарю! - Той ясно виждаше колко съм вбесен.

- Прати ми ги тогава, Накати! Ще разделя табуна помежду им. След това всеки от тях ще се опита поотделно да заведе животните си на юг до египетска земя. Ще се движат по различни пътища. Ще платя по един сребърен дебен за всеки кон, който доставят до имението ми в Мехир. Ако някой от петдесетте загине при този опит, ще се грижа за вдовицата и децата му до- живот. Кълна се!

За по-малко от час Накати успя да събере нужните доброволци. Те теглиха чоп за дела си от заловените животни и след това ги подкараха в сгъстяващия се здрач, разделяйки се в движение на по-малки групи.

Някои бяха решили да прекарат конете си през Сахара и да се опитат да заобиколят от запад хиксоските позиции, за да достигнат любимия ни Египет. Други възнамеряваха да преминат през нилската делта, да преплуват с конете си през каналите на голямата река, за да стигнат до синайския полуостров от изток, преди да завият на юг по бреговете на Червено море и оттам да се доберат до Тива.

Гледах ги как потеглят и произнесох страстна и трескава молитва към Хор и Инана, като ги помолих да бдят над конете ми по време на опасното пътуване, което им предстоеше.

Сега вече можех да обърна внимание на затворниците.

Общо с гарнизона на колесничното звено и оцелелите от битката в Зинския залив бяхме заловили 793 хиксоски колесни- чари и моряци. Зарас и Накати бяха строили пленниците ни в дълги редици, коленичили на брега високо над линията на при- боя. Бяха съблечени голи и ръцете им бяха вързани зад гърба.

Стояха мрачни и тъжни като хора, чакащи в подножието на бесилото да ги призове палачът.

- Какво да правим с тези нещастни твари? - поинтересувах се за мнението на Накати и офицерите ми.

Никой от тях не прояви особен интерес по темата. Корабите ни, които бяха пострадали в битката, бяха набързо ремонтирани и пуснати на вода. Онези, които не можеха да се поправят, бяха запалени и горяха на плажа. Битката беше проведена и спечелена. Всички умираха от негърпение да се качат на борда и да отплават, преди през дюните с вой да нахлуят нови хиксо- ски орди, жадни за кръв и мъст.

- Избий ги - предложи Хюи безцеремонно.

- Съгласен съм - кимна Зарас. - Да ги изтрепем всичките!

Каза го на хиксоски и достатъчно високо, за да го чуят най-

близките пленници и да разберат.

- Чудесен съвет - даде мнението си и Накати. - Ако ги оставим да си идат, утре ще се върнат да убиват хората ни и да изнасилват жените ни! - И другите изръмжаха одобрително, но той вдигна ръка, за да привлече вниманието им, и продължи нататък. - Почитаеми Тайта, аз обаче те познавам достатъчно добре, за да съм сигурен, че никога не би се съгласил с нашето много разумно предложение. Никога не би убил хладнокръвно човек, който ти се е предал.

- Подозирам, че ми приписваш твърде голямо благородство - свих рамене аз. - Може и да те изненадам...

Но, разбира се, той знаеше, че възраженията ми са неис- крени. Ухили ми се в отговор и подхвърли:

- Нека направя едно предложение... Позволи ми да ти покажа как можем да се уверим, че тези свине никога отново няма да пуснат стрела или да размахат меч срещу фараона и любимия ни Египет. Тогава би могъл да ги освободиш, както ти диктува съвестта, господарю.

- И как предлагаш да постигнем това? Ще ги помолим да дадат честната си дума и ще им гласуваме доверие? - Бях раздразнен от безплодността на този разговор. Горях от нетърпение да се кача на борда на „Безчинство“ и да се върна обратно в Крит, където се намираха принцесите ми. Вече бях намислил да освободя пленниците веднага щом отплаваме.

- Само още минутка от времето ти, умолявам те! - Накати кимна към група от собствените му Морски хора, които стояха на стража до коленичилите пленници. Те извлякоха един от хик- соските колесничари напред и го хвърлиха по лице на пясъка, с ръце все още вързани зад гърба. Капитанът на „Гълъб“ се изправи над него и извади меча си. Нареди: - Вдигни палци, човече! - и пленникът се подчини колебливо.

С двоен замах на острието Накати отсече палците и на двете му ръце при втората фаланга. Пленникът изрева от болка и отчаяние, а кръвта плисна от чуканчетата и отрязаните му пръсти паднаха, гърчейки се на пясъка.

- Готов съм да се закълна, че този човек никога повече няма да размаха меч или да опъне лък срещу Египет - каза Накати.

Зяпахме го стреснати и в мълчание в течение на няколко секунди, преди всичките ми хора да избухнат в доволен смях.

След това, преди да успея да се намеся, Зарас пристъпи напред на свой ред. Извади меча си и пъхна острието му под отпуснатия пенис на мъжа.

- А ето и начина да се убедим, че никога няма да изнасили египетска жена или някое от новородените ни деца!

С един замах на острието нагоре отряза члена в точката, където израстваше от слабините на пленника. След това го наниза на острието на оръжието си и го метна във вълните, които ближеха брега, с думите:

- Жертвоприношение за Посейдон, бога на морето, ако приеме това гнило парче свинска плът!

Войниците около мен се развикаха одобрително, но гласът ми беше по-висок от техния:

- Незабавно спри с тази бруталност, Зарас! Прибери меча си! Принизяваш се до нивото на хиксоските животни!

Зарас пъхна острието си обратно в ножницата, но когато се обърна към мен, беше вирнал брадичка и очите му горяха досущ като моите.

- Господарю мой, на корабите ни няма място да ги вземем в робство - противопостави ми се той. - Ако освободиш тези животни непокътнати, колцина още от хората ти ще заколят по- нататък? Колко от жените и децата ни ще умрат?

Гневът ми бавно затихна под упоритата му логика. Осъзнах, че собственият ми разум е замъглен от спомена ми за осакатяването, което ми бе нанесено от ножа на кастратора. Колебаех се да позволя същата жестокост да бъде допусната спрямо друго човешко същество, независимо колко зло и чудовищно е по душа. Поех си дълбоко дъх, за да се успокоя, и след това настроих гласа си така, че да прогоня гнева от него.

- Има истина в думите ти, Зарас. Склонен съм да те пресрещна на средата. Ще отрежем палците им, но ще оставим чеповете им на Сет да се задави с тях! - Нарочно използвах детинска обида, за да назова пенисите. Опитвах се да намаля напрежението, което бе възникнало помежду ни. Всички около нас, начело с Хюи, се разсмяха открито и Дилбар посегна към слабините на Акеми.

- Чепчето ти не е ли засъхнало, а? Не си виждал зряла хра- лупка, откак отплавахме от Кримад!

Хората ми са хлапета по душа. Насилих се да се усмихна заедно с тях. Но когато се обърнах отново към Зарас, усмивката бе слязла от устните ми.

Младежът се взираше злостно в мен. Постепенно над редиците ни се възцари тишина. Чуваха се единствено вятърът и стенанията на ранения пленник, който се гърчеше на пясъка. Когато Зарас заговори отново, гласът му бе студен и ясен. Разнесе се над всеки от нас и смрази сърцата ни.

- Сестрите ми бяха на седем и на осем годинки, когато хик- сосите прегазиха селото ни. Баща ми беше с полка си. Хиксо- сите изнасилиха първо майка ми, а после и двете ми сестри, редуваха им се половин ден. Бях на пет годинки, но успях да избягам и да се скрия в нивите, откъдето гледах всичко. Когато свършиха с тях, захвърлиха майка ми и сестрите ми в пламъците на къщата ни, докато бяха още живи и пищяха! - Той си пое дълбоко дъх и след това ме попита: - Какво ще пожелаеш да сторя сега?

Нямаше отговор, подходящ за случая. Поклатих тъжно глава и рекох:

- Изпълни дълга си към фараона и към паметта на семейството си.

- Благодаря ти, господарю! - поклони ми се Зарас. След това извади меча си и отиде да се присъедини към Накати.

Двамата избраха тридесет от най-добрите си войници с брадви, които да извършат ампутациите. Всеки получи четирима асистенти, които да държат пленниците и да ги влачат за процедурата. Първите жертви стискаха юмруци и отказваха да подадат палци под остриетата. Секачите не губиха време да се мъчат да ги убеждават. Просто отсичаха цялата китка. Следващите пленници бяха по-склонни да съдействат.

След това асистентите ги претъркулваха по гръб и със същата безцеремонност им отсичаха гениталиите, а после ги пускаха на свобода да се препъват през дюните, стенейки и притискайки раните си в опит да спрат кървенето.

Миризмата на кръв привлече чайките. Гладни ята от тези разбойници се събраха да крещят и прелитаха над растящите купчини палци и полови органи. Поглъщаха тези късове плът почти със същата бързина, с която секачите успяваха да ги отрежат.

От всичко това ми призляваше. Обърнах гръб и отидох при изтеглените ни на брега кораби. Опитвах се да не обръщам внимание на писъците и проклятията на хиксоските пленници. Постарах се да се съсредоточа върху товаренето на колесниците и конете, както и на амфорите с вода и провизии, които бяхме открили в кавалерийското заграждение.

Когато приключиха кървавото си занимание на брега, На- кати дойде да се сбогува с мен. Както гласеше нашето споразумение, той възнамеряваше да продължи да сее хаос в хиксоски- те пристанища и градове по бреговете на Средно море.

Когато най-сетне Зарас се качи на палубата на „Безчин- ство“, веднага дойде при мен и падна на едно коляно.

- Наруших заповедите ти, господарю - призна ми той. - Противопоставих ти се пред хората си. Ще бъде напълно оправдано, ако ме понижиш в ранг и ме отстраниш от командването!

- Ти стори онова, което знаеше, че е редно - отвърнах. - Никой не би могъл да се справи по-добре от теб. Поеми командването на кораба и задай курс към Кримад!

Той се изправи на крака.

- Благодаря ти, Тайта! Никога повече няма да те разочаровам!

Докато слънцето уморено потъваше зад западния хоризонт, аз се покатерих на главната мачта на „Безчинство“, откъдето за последен път огледах морето зад нас, за да съм абсолютно сигурен, че няма и следа от преследваща ни хиксоска ескадра. Всичко беше чисто. Северният бряг на Египет представляваше просто тънка ивица синьо над по-тъмносиньото на морето. Флотилията ни се беше събрала в плътна формация със запалени кърмови фенери, за да могат навигаторите ни да съхранят точните си позиции и по време на тъмните часове.

Кормчията на носа се провикна:

- При това въже не намирам дъно!

Бяхме навлезли в дълбоки води, на курс към Крит. Намирах се на любимото си място на главната мачта. Чух Зарас да освобождава постовете отдолу. Гребците прибраха греблата и се свиха на палубата да поспят. Вятърът идваше откъм кърмата и всичките ни платна бяха опънати.

Внезапно усетих, че ме преизпълва умора до дъното на тялото и душата ми. Битката беше кървава, а сблъсъкът ми със Зарас - дори още по-ужасен. Обмислих възможността да се спусна от мачтата и да се оттегля на тясната койка в каютата си, но бризът беше топъл и все още изпълнен с уханията на любимия ми Египет. Нежното полюляване на главната мачта ме унасяше. Болката от всички синини и драскотини, получени в схватката за залива Зин, тъпо пулсираше в тялото ми. Каютата ми се струваше твърде далеч. Уверих се, че въжето около кръста ми е здраво завързано за мачтата, до която беше притиснат гърбът ми, а после си позволих да затворя очи и да оставя брадичката ми да клюмне на гърдите ми.

Когато се събудих, луната бе достигнала зенита си и отражението и на повърхността на морето препускаше редом с нас, хвърляйки пътека от бляскаво сребро по гребените на вълните. Ароматът на Африка бе заменен от солените пръски на океана. Чуваха се единствено плискането на водата под кила, равномерното поскърцване на мачтата в гнездото и и шепотът на вятъра в такелажа.

Болките ми бяха се разсеяли, а умората ми беше си отишла заедно с тях. Чувствах се отново жизнен и нащрек. Бях преизпълнен с онова странно усещане за възторженост, което бях започнал да разпознавам като сигурен знак, че богинята Инана е наблизо. Потърсих я с копнеж и не се изненадах, когато я видях да се носи по пътеката от лунна светлина, за да пресрещне кораба ни. Качулката на мантията и беше отметната и лунните лъчи танцуваха по лицето и. Беше по-прекрасна, отколкото въображението е способно да я опише.

Когато се изравни с „Безчинство“, пристъпи от повърхността на морето на палубата и вдигна лице към мен.

Изражението и се промени и настроението ми - заедно с него. Внезапно ме преизпълни усещане за притеснение и лошо предчувствие. Разбрах, че Инана не е дошла да ме поздрави за победата в равнината на Зин.

Тя не заговори, но въпреки това чух гласът и да отеква в главата ми:

- Богът е разгневен. Кронос изисква върховната жертва.

- Не те разбирам - опитах се да кажа, но думите пресядаха в гърлото ми.

- Върви при тях! Те са в смъртна опасност! - Гласът и бе изтъкан от тишина, но чувах предупреждението и ясно въпреки шума на вятъра и вълните.

Опитах се да се раздвижа, за да сляза при богинята, но не бях в състояние да помръдна. Исках да ми обясни загадъчното си послание, но не можех да проговоря.

След това тъмните сенки на съня ме обгърнаха като мрежа и богинята изчезна. Борех се да остана в съзнание. Опитах се да извикам в мрака:

- Не си отивай, Инана! Почакай ме! Не те разбирам!

Но мракът ме погълна.

Не знам колко съм спал втория път, но когато успях да изплувам отново от тъмнината, зората вече разцъфтяваше и чернокрили чайки се гмуркаха и щурмуваха вълните зад нас. Погледнах надолу - палубата под мен кипеше от народ. Първата вахта гребци се спускаха по трапа, за да се сменят на веслата.

Развързах въжето, което ме крепеше за мачтата и се спуснах долу на палубата. Щом стъпалата ми тупнаха на дъските, Зарас побърза да ме пресрещне. Усмихваше се и клатеше глава.

- Господарю, нима пак си спал във вантите? Койката ти не те ли устройва вече? - След това видя изражението ми и усмивката му угасна. - Какво има...?

- Незабавно изхвърли всичките ни колесници - наредих. - Прехвърли конете ни на другите кораби от флотилията.

Той ме зяпна.

- Но защо, Тайта?

- Не подлагай на съмнение заповедите ми. Нямам време да споря отново с теб! - Бях толкова нетърпелив, че го хванах да раменете и го разтърсих. - Вземи по една пълна смяна гребци от всеки от другите кораби. Искам да мога да ги сменям по веднъж на час.

- На всеки час? - зяпна Зарас.

- Искам да поддържам бойна скорост по целия път до Кри-

мад.

- Бойна скорост ли? - Той ме гледаше невярващо.

- Не повтаряй всичко, което казвам, Сет да те вземе дано, Зарас! - изръмжах му аз. - Искам да сме в Кримад след пет дни или дори по-рано, ако е възможно.

- Ще убиеш хората ми! - възрази той.

- По-добре да умрат те, отколкото Техни Височества принцесите!

Младежът ме зяпна недоумяващо.

- Не разбирам...

- И двете принцеси са в смъртна опасност. Може и да сме закъснели вече, но всеки час, който губим, е час по-близо до тяхната сигурна смърт!

Той стремително ми обърна гръб и кресна на вахтения офицер:

- Развей сигнала за „До всички капитани!“.

Другите кораби се изравняваха с нас по два наведнъж, един дясно на борд и един ляво на борд. Всеки от тях свали по двадесет от най-добрите си гребци на „Безчинство“, с вода и провизии за пет дни. В замяна им дадохме робите и слабаците от собствения ни екипаж.

Прехвърлихме и всичките си коне при тях, като ги прекарвахме с дълги макари през бездната между корабите ни. Използвахме същото оборудване да вдигнем колесниците си и да ги метнем през борда. Исках „Безчинство“ да плава леко и високо. Дори пет дни до Крит ми се струваха твърде много.

Когато дойде ред на кораба на Хюи да се изравни с нас, Зарас го отведе настрани и му поговори тихо, но аз четях по устните им. Полковникът му обърна гръб и решително закрачи по палубата към мен.

- Много добре, Хюи - изпреварих аргументите му, - постави свестен командир начело на кораба си и се прехвърли при нас. Но те предупреждавам, че ще сядаш на пейката на гребците, когато ти дойде редът!

Веднага щом пълният екипаж се качи на борда и първият отряд гребци зае места на пейките, барабанчикът им подаде ритъм. Покачваше го постепенно от плавателна скорост до та- ранна с по десет удара в минута.

„Безчинство“ пое по курса си и ние се понесохме през вълните. В течение на първия час останалите кораби зад гърба ни изчезнаха зад хоризонта.

Когато дадох сигнал за смяна, гребците, които ставаха от пейките, бяха разпенени от пот и жадни за въздух. Денем и нощем в течение на следващите три дни скоростта ни не падна и за миг.

Зарас и Хюи на свой ред сядаха на греблата и дори аз гребях по един пълен час на всеки дванадесет. Мъже наполовина на моята възраст припадаха, но аз не пропуснах нито веднъж гребането. Крепеше ме споменът за неизреченото предупреждение на Инана.

Върви при тях! Те са в смъртна опасност!

Настъпи следобедът на четвъртия ден. Тъкмо бях освободил мястото си на гребната пейка, все още плувнал в пот и задъхан отидох на носа на кораба да огледам морето пред нас.

Нямаше начин да преценя какво разстояние още остава да изминем, преди да зърнем острова. Не бях сигурен дори дали сме на правилния курс. Бях се доверил на вярата си в Инана да ме води. Морето пред нас обаче беше все още празно, а хоризонтът - равен и гладък. Нямаше вятър. Небето беше безоблачно, избеляло на цвят и безмилостно като острието на брадвата на палача. Въздухът беше натежал и потискащ. Имаше лек, но неприятен серен привкус, който дразнеше гърлото ми. Изкашлях се и плюх през борда, а след това погледнах отново надолу. Единствените движения бяха вълната зад кърмата ни и въртопите, които оставяха лопатите на греблата върху гладката повърхност при издигането и потапянето си.

Тъкмо щях да се обърна и да сляза долу, за да се помъча да си почина, понеже почти не бях спал, откакто напуснахме Зинския залив, вниманието ми привлече нещо, намиращо се на самата граница на хоризонта. Представляваше тъничка и неравна черна линия. Постоях и я позяпах известно време, преди да осъзная, че това е ято птици, което се носи право към нас. Много обичам всички летящи и крилати твари, но не успях да разпозная тези, докато не се приближиха досами нас. Едва тогава останах изумен от факта, че всъщност са обикновени врани. Критските врани по принцип са самотни птици или живеят по двойки. Нещо повече, те винаги се придържат близо до земята. Поради тези причини не бях ги разпознал от разстояние. Ятото обаче беше съставено от поне няколкостотин птици и те се намираха на не по-малко от стотина левги или дори повече от най-близката суша. Проследих ги как прелитат над нас. Подвикваха една на друга с настоятелност, която ми прозвуча по- скоро като притеснение или поне като предупреждение.

Когато отминаха, отново се обърнах на север и видях, че ни приближават още птици в полет. Повечето също бяха врани, но с тях имаше и много други видове. Подире им се появиха и по-малки птички - славеи и чучулиги, лястовици и гълъби, и свраки. Небето се изпълни с птици. Бяха толкова много, че почти затъмниха слънцето. Крясъците им бяха същинска какофония, която едва не ни оглуши. Това пернато преселение вдъхваше отчаяние в душите.

Малко жълто канарче падна от небето и кацна на рамото ми. Очевидно беше изтощено. Цялото му телце трепереше и то изписука жалостиво, когато го взех в ръка и погалих главицата му. Погледнах отново нагоре, а ятата продължаваха да минават над нас, все тъй многобройни. Хюи и Зарас дойдоха и застанаха редом с мен, и двамата с отметнати глави и вдигнати нагоре лица.

- Какво става, Тайта? - поиска да узнае Хюи.

- Струва ми се, че има масова миграция. Но никога досега не съм виждал нещо подобно.

- На мен повече ми прилича, че бягат от някаква смъртоносна заплаха - предположи полковникът.

- Дивите животни и особено птиците имат инстинкт за опасност - съгласи се Зарас и ме погледна за потвърждение. - Не е ли така, господарю?

Пренебрегнах въпроса не защото не знаех отговора, а по- скоро защото в същия момент откъм носа се разнесе плисък, предизвикан от масивно тяло.

Погледнах през борда - и повърхността на морето кипеше от живот. Огромни лъскави тела гъмжаха под корпуса ни. Грамаден пасаж от тон следваше същата посока като ятата птици, изпълващи небесата над нас. Погледнах нататък и видях, че рибите се простират чак до северния хоризонт.

Сребърните им тела се носеха покрай нас до безконечност, а сред тях имаше и други твари. Лъскави черни делфини прорязваха повърхността с острите си като кинжали гръбни перки, хвърляйки петльови опашки от пръски зад гърбовете си. Кога- то изплуваха да дишат, китове, дълги почти колкото кораба ни, бълваха облаци от пара през отворите на теметата си. Упътени на юг, покрай нас се мятаха акули, нашарени като тигри и със злобно ухилена паст.

Струваше ми се, че всички твари по света бягат панически от някаква ужасна катастрофа, която се случва тъкмо на северния хоризонт.

С отминаването на часовете този огромен англомерат от летящи и плаващи твари постепенно намаля, докато почти не остана и следа от него.

Останахме сами в пустинен свят - ние бяхме малцина смъртни заедно с жълтото канарче, което остана при мен, кацнало на рамото ми и чуруликайки сладко в ухото ми.

Нощта се спусна върху нас, а ние продължихме да гребем упорито през мрака, по път, осветяван единствено от звездите. С изгрева на слънцето видях, че небето и морето са все тъй лишени от живот. Тишината и самотата изглеждаха още по- зловещи и потискащи.

Струваше ми се, че единствените звуци на света са тракането на веслата в ключовете, докато ни тласкаха напред към Крит, шепотът на водата покрай обшивката ни и тътенът на барабана, отмерващ ритъма. Никой от хората ни не говореше и не се смееше.

Дори жълтото ми канарче беше замлъкнало, а около обяд се хързулна от рамото ми и падна на палубата. Когато го вдигнах, беше мъртво. Занесох го на кърмата и поверих малкото му телце на грижите на Артемида, богинята на птиците. Пуснах го в оставяната от кораба следа. След това се покатерих на поста си на главната мачта.

Огледах внимателно хоризонта, но той беше все така празен и трудно преглътнах разочарованието си. Останах в гнездото си цял час и след това още един, взирах се и се надявах.

Жестокото слънце пронизваше взора ми и след малко започнах да виждам неща, които не съществуват - фантомни кораби и илюзорни острови. Затворих очи, за да им се противопоставя.

Когато ги отворих отново, с почуда открих, че халюцинациите ми са се усилили. Водният хоризонт пред малкия ни кораб се надигаше към небето като планинска верига - по-скоро твърд, отколкото течен. С всеки миг тези океански Алпи растяха все по-високи и по-страховити. Сега бяха увенчани и с лъскава пяна, бяла като прясно опадал сняг.

След това чух от палубата долу да се носи екотът на гласове. Погледнах и видях Зарас, Хюи и другите офицери да бързат към носа на кораба. Сгушиха се там, сочеха напред и спореха един с друг. Мъжете от пейките на горната палуба бяха спрели да гребат, изправиха се на местата си и също надничаха напред. Корабът губеше скорост и полека-лека се отклоняваше от курса си и спираше.

Спусках се обратно долу и скочих на палубата. Когато я достигнах, се втурнах напред и закрещях на хората ни да се хващат за греблата и да подкарат отново кораба. Офицерите на носа чуха гласа ми и се обърнаха към мен. Зарас се затича да ме посрещне.

- Какво става? Светът преобърнал ли се е? - Той ми посочи през рамо. - Морето се издига да се налее в небето!

Беше близо до паника.

- Това е вълна! - с усилие опазих гласа си спокоен и равен.

- Не! - той поклати яростно глава. - Прекалено е голяма. Идва твърде бързо, за да е обикновена вълна!

- Това е разрушителна вълна! - казах с увереност. - Такава, каквато е удавила империята на Атлантида в древността.

- В името на всички добри богове, нищо ли не можем да сторим, за да и избягаме?

Не му приличаше на Зарас да се предаде без бой, така че викнах в лицето му:

- Предупреди екипажа си! Увери се, че имат резервни гребла под ръка. Трябва да удържим посоката и да не се отклоняваме. Ако вълната ни удари странично, ще се преобърнем като черупка и ще ни залее. Всички люкове да се затворят. Мачтите да се свалят. По пейките на гребците опъни спасителни въжета, инак екипажът ще бъде отнесен през борда!

Зарас реагира веднага на заповедите ми и се развика на Хюи да се присъедини към него. Не им се бърках повече. Оставих ги да се оправят, изправих се на носа и се загледах в прииждащата вълна.

Колкото по-близо идваше, толкова по-високо и по-бързо се издигаше сякаш се втурваше срещу нас. Едва ни стигна времето да се подготвим да я посрещнем, преди предният и склон да ни достигне.

Тя повдигна носа ни толкова бързо, че коленете ми поддадоха и стомахът ми се удари в дробовете, принуждавайки ме да зина за въздух. Катерехме се все по-нагоре и по-нагоре. Кърмата ни остана без опора и палубата се наклони назад под такъв стръмен ъгъл, че се наложи да се хвана с две ръце за планшира. Свободното снаряжение се затъркаля надолу към дъното на кърмата.

Въпреки пандемониума Хюи и Зарас ни задържаха с нос към вълната чрез серия резки команди, отправени към мъжете на гребните пейки: „Дръж ляво на борд!“ и „Дигай десните гребла!“.

Гребците крещяха молби до боговете си и майките си да ги спасят, но продължаваха да гребат.

Колкото по-високо се изкачвахме, толкова по-стръмен ставаше наклонът, докато палубата ни не се изправи почти вертикално и носът ни не се насочи към небесата.

За кратък миг можах да надзърна над гребена на огромната вълна. Намирахме се тъй високо, че ясно виждах на далечния хоризонт южния бряг на Крит и над него стълба дим, бълващ от цепнатия връх на Кронос от другата страна на острова. Сер- но-жълтите облаци се кълбяха един върху друг, изпълвайки цялото северно небе чак до небесата. След това бухналата пяна на вълната се срути върху нас и погреба палубата на „Безчин- ство“ под един фатом зелена вода.

Едно от спасителните въжета се скъса под напора на стихията и четирима от екипажа ни бяха пометени през борда заедно с него. Не ги видяхме повече. Другите бяха погълнати от блъвналата вода като плъхове в капана на прелял канал. Дебелият възел на спасителното въже около кръста ми направо ме сряза на две. Не можех дори да изпищя, за да облекча ужаса си. Започна да причернява пред очите ми. Наясно бях, че се давя.

След това внезапно носът ни проби през задния склон на чутовната вълна. Успях да се нагълтам със сладкия чист въздух, преди да рухнем в бездната. Падахме свободно, както ми се стори, цяла вечност. Само спасителните въжета удържаха всинца ни да не полетим през борда заедно с всичките не- привързани вещи.

Най-накрая ударихме отново морската повърхност с трясък и сила, която заплашваше да нацепи дъските, носа и да разбие корпуса ни. Веслата се начупиха в ключовете като сухи съчки. Помислих си, че пак ще потънем дълбоко. Но елегантният ни малък кораб се отърси и се измъкна на свобода. Олюляхме се по повърхността, клатушкайки се тежко, палубата ни се окъпа във водата. Мъже и оборудване се запремятаха по палубата и се струпаха на купчина.

Зарас и Хюи се развилняха над нещастниците, проклинаха и с ритници ги връщаха по местата им на пейките. Имаше обаче и тежко пострадали, със счупени крайници и смазани ребра. Тях извлякохме настрани. Резервните весла бяха привързани за палубата под седалките. Гребците измъкнаха строшените остатъци от веслата си, бутнаха ги през борда и сложиха новите в ключовете.

След това всички се захванахме да изгребем водата от кораба, все едно духове са ни обладали. Полека-лека „Безчин- ство“ отново олекна и се издигна над вълните. Барабанчикът зададе ритъм. Гребците се запрепъваха обратно към местата си по пейките и лопатите на веслата взеха да захапват и разрязват морето. Бързахме към Крит. От този нисък ъгъл островът отново бе изчезнал под хоризонта. Но сега разполагах с дима от вулкана на Кронос за пътеводен знак.

Малко след обед от юг се появи вятър и се усили почти до буря. Екипажът вдигна и отново закрепи по местата им мачтите и вдигна всичките ни платна, за да улови полъха. Скоростта ни почти се удвои. Водата, останала подир приливната вълна, беше неравна и турбулентна и пълна с останки от дървета и разбити кораби и сгради, които са били отнесени от острова пред нас. Проправяхме си път през всичко това, като дежурен на носа отряд изтласкваше настрани по-едрите и опасни препятствия.

След още два часа забелязахме силуетът на Крит да щръква от морето. Беше малък и незначителен в сравнение с високата до небесата колона вулканичен дим, която се издигаше над него. Сега вече до ушите ни достигнаха и ръмженето, и ревът на лудия бог Кронос. Тътнежите едва-едва се приглушаваха от разстоянието, а повърхността на морето сама танцуваше под гнева на бога.

Гребците погледнаха назад през рамо в почуда и притеснение, докато дърпаха греблата натам. Онези, които не бяха на вахта, се сгушиха на палубата заедно с ранените и умиращите. Всички бяха побелели от ужас. Но аз безмилостно ги карах към Крит. Когато ми се сториха на ръба на бунт, Зарас и Хюи разгънаха робските бичове и се изправиха пред хората си, готови да ги използват.

Щом се приближихме до сушата, останах потресен от щетите, които високата разрушителна вълна бе оставила по пътя си. Когато видяхме пристанището на Кримад, едва го познах. Определих го само по местоположението на връх Ида, който се издигаше зад него.

Всички сгради бяха отнесени от водата и дори тежките плочи на вълнолома бяха катурнати в морето като строителни блокчета на непослушно дете.

Гората и обработваемите земи в подножието на планината бяха остъргани до голо. Огромни стволове на дървета, руини на сгради и корпуси на някога величествени кораби бяха сплетени заедно в обща маса отпадъци. Онова, което ме притесни най-силно, беше, че са изчезнали и конюшните. Конярите и конете сигурно са били погълнати от вълната и отнесени в морето. Принцесите ми се намираха на отвъдната страна на острова. Без коне щяха да са ми нужни дни, за да стигна до тях през натрошените останки на гората.

Обмислих дали да не опитам да заобиколя острова, но зарязах идеята. В тези опасни условия плаването щеше да ни отнеме много дни, а нямаше начин да узная какво ще открием, ако успеем да стигнем до Кносос.

Можех само да се надявам, че няколко от сменните станции, които бях уредил по хребета на острова, са се намирали достатъчно високо, за да избегнат гнева на разрушителната вълна, и може би ще намерим в тях оцелели коне.

Хвърлихме котва в края на по-дълбоката част на залива, на два кабелта разстояние от руините на Кримад, където корабът беше защитен от масива на самия остров. След това повиках при мен Зарас и Хюи и им казах:

- Всяка от сменните станции през планината държи между десет и двадесет коня в конюшните си, ако са оцелели. С по един ездач и двама да се държат за стремената, всяко животно може да носи по трима души. Изберете по тридесет от най-добрите си войници да слязат на брега с нас. Те трябва да носят само оръжия, нека са без брони, за да не претоварваме конете си.

Когато отрядът ни беше готов, пуснахме на вода онези лодки, които бяха преживели преминаването на чутовната вълна. Когато се отправихме към брега с тези мънички лодки, те бяха опасно претоварени.

Молех се тихомълком на Инана, докато вълните ни къпеха и водата преливаше леко през бордовете ни. Напомних на богинята, че просто следвам нарежданията и, и тя сигурно ни беше чула. Стигнахме руините на вълнолома само с трима паднали през борда, като един от тях дори успя да доплува обратно до „Безчинство“.

Лодките бяха разбити на трески почти веднага щом докоснахме скалите. Ние обаче успяхме да се покатерим по останките на вълнолома, сплели ръце, за да се подкрепяме един друг. Стигнахме до твърда земя, без да понесем други загуби.

След това Зарас строи войниците в двойна колона и аз ги поведох през останките на удавения град. Беше изоставен, с изключение на няколко подути трупа, полупогребани в руините. После се покатерихме по подножието на планината, което също беше опустошено. Заех се да търся началото на пътя, водещ към първата сменна станция. Всички следи бяха отнесени. Можеше никога да не ги намерим, ако не ни беше напътил ревът на ловен рог в гората над нас. Трима души от сменния отряд бяха наблюдавали пристигането ни от високото и бяха слезли по пътя да ни посрещнат.

Те бяха ужасени, но и бяха решили, че сме дошли на брега да ги спасим. Когато осъзнаха, че случаят не е такъв, разочарованието им беше жалка гледка. Поведох хората си нагоре към сменната станция в лек бяг въпреки стръмния наклон на склона. Пръстта под краката ни трепереше и се тресеше или подскачаше и се люлееше като малка лодка в плен на вълните в зависимост от непредвидимите избухвания и злонравните пристъпи на лудия бог Кронос.

Когато стигнахме първата сменна станция, открихме общо шест души и двадесет коня, преживели опустошението. Конете бяха почти побъркани от ужас, понеже земята се тресеше под тях и смрадта на горяща сяра от планината от другата страна на залива пареше ноздрите им. Нужни бяха всичките ми умения, за да ги успокоя достатъчно и да успеем да ги оседлаем.

Забавихме се само колкото да проверим оръжията си. Успокоих се от откритието, че извитият ми лък все още е сух в промазаната си кожена торба. Не бях доволен от състоянието на резервната си тетива. Предизвиках недоволството на капитана на сменната станция, като си присвоих от него комплект фини сухи тетиви. Когато взе да протестира, така се втренчих в лицето му, че той постепенно замлъкна. След това му наредих да остане заедно с хората си на това място, за да прикрива тила ни, когато бъдем принудени да отстъпим.

Не губих и минута повече, а викнах на Зарас и Хюи да се качват на седлата и поведох малката ни групичка нагоре, къде- то пътят пресичаше рамото на връх Ида.

Почти бяхме стигнали хребета, когато от пътеката под нас се разнесоха тътен на копита и сумтене и рев на стадо диви зверове. Имах време само колкото да отведа хората си в гъсталака от дървета край пътя, преди масата чудовищни тела да се юрне по пътеката нагоре.

Разбира се, че ги познах на мига. Това беше стадо диви зубри. Изтърчаха покрай нас с грейнали кървясали очи. Гърбиците им стърчаха между раменете. Кожите им бяха еднакво нашарени в черно и тъмнокафяво. Езиците им се люлееха от зейналите пасти и по набъбналите им плещи пръскаше разпе- нена слюнка. Юркаха ги паниката и ужасът, и те трополяха по пътеката, която обикаляше по ръба на пропаст.

Както ги гледахме, поредна тръпка разтърси планината под нас. Видях как в ръба на скалата се отваря дълбок процеп, право на пътя на зубърското стадо. Планинският склон беше толкова стръмен и инерцията на стадото толкова голяма, че чудовищата не бяха в състояние да избегнат падането. Цялото стадо се изсипа през ръба, животните отзад изблъскваха онези, които бяха отпред, докато накрая всички паднаха в бездната. Чухме как масивните им тела се удрят в скалите на стотици стъпки под нас. След това настъпи тишина, която бе разтърсена от поредния рев на вулкана.

Върнах групата си на пътя и изкатерихме последната останала ни стръмнина до върха. Тук спряхме отново. Погледнах назад, където миниатюрният силует на „Безчинство“ беше хвърлил котва в руините на Кримад. След това се обърнах в седлото и погледнах към руините на някогашния Кносос, столицата на най-могъщата империя на земята.

Грамадният залив вече не съществуваше. Нямаше и следа от фара. Сигурно е бил съборен на дъното. Вълноломите бяха отнесени, не бяха останали дори основите им. Морето се плискаше свободно над голите скали, на които се беше издигал великият град.

Прехваленият флот на Върховния минос от десет хиляди кораба беше изхвърлен над линията на прибоя и разбит на парчета и трески. В целия просторен залив нямаше и следа от дори един останал на вода корпус. Но водата беше застлана с гъста покривка от останки и кипеше от вълни, които продължаваха да се хвърлят срещу брега.

Дворецът, в който Върховният минос се бе оженил за принцесите ми, бе изчезнал, също и сградата на Адмиралтейството, както и всички други съградени от камък постройки, които се намираха на брега.

Отвъд този хаос вулканите близнаци трещяха и бълваха огън и дим, които изпълваха небесата.

Невярващ, обходих с поглед разрухата. Минойската империя не съществуваше. Собственият и полудял бог я беше изтрил от лицето на света.

Къде бяха моите момичета? Сърцето ми изплака в гърдите по-ясно, отколкото би бил способен гласът ми. Защо ме изпрати тук, Инана? Нима целта е била просто да ми се подиграеш и да ме измъчваш?

Като че по силата на външна намеса погледът ми се насочи към подножието на планината, точно под мястото, където бях спрял коня си. Видях египетското посолство, което ми служеше за дом, макар и за кратък период, все още цяло и недокоснато.

Разрушителната вълна не беше стигнала толкова високо. Това беше единствената оцеляла сграда на северния бряг на острова.

- Хайде! - подвикнах на Зарас и Хюи. - Следвайте ме!

Забих шпорите в ребрата на коня си. Тъкмо поехме през

гората и над нас премина нова ударна вълна от двойните върхове на Кронос. Конят ми диво се подплаши. Преборих се да го овладея и макар че двамината, уловени за връзките на стремената ми, за малко бяха в опасно положение, и двамата успяха да удържат хватката си, докато отново успокоих жребеца, и се понесохме надолу.

Когато препуснах към предния вход и скочих от седлото, посолството ми се стори напълно изоставено.

- Зарас и Хюи! Вървете в двора на конюшните отзад и вижте дали там все още има коне! Ще ни трябват още за връщането в Кримад, когато намерим момичетата!

Бях твърдо решен да не се поддавам на отчаянието. Инана не би ме призовала, ако принцесите ми вече не бяха сред живите.

Вратите на посолството зееха широко отворени. Втурнах се през сградата, призовавайки живите. Но отвътре ми отговаряше само ехото. Всички стаи бяха празни, някои - и ограбени. Всичко беше разхвърляно с дива страст. Слугите ми или пък бегълци от града се бяха обслужили по време на бягството си.

Не бях сигурен накъде да се насоча оттук. Усетих първите захапвания на отчаянието по вътрешностите си. Стегнах се да го прогоня и високо призовах богинята на помощ:

- Инана, къде си? Не ме изоставяй точно сега! Отведи ме при тях, умолявам те!

Тя ми отвърна незабавно, а гласът и отекна от най-горния етаж на сградата:

- Тайта? Това ти ли си, господарю? - И по стълбите се разнесоха стъпки. Тя изплака: - Първо си помислих, че поредната банда обирджии търси плячка!

Втурна се по последните стъпала в закачулената си мантия и се хвърли в обятията ми. Обгърнах лицето и с длани и го вдигнах. Взрях се за миг в нея, преди да съумея да заговоря.

- Локсия! - извиках. - Какво правиш тук, дете? Сбърках те с друга!

- Господарят ми Торан ме прати да те чакам тук. Знаехме, че ще дойдеш. Трябва да те заведа до Висшия храм на бог Кро- нос в планините...

Тя дърдореше толкова неконтролируемо, че ми беше трудно да разбера какво ми казва. Прегърнах я по-силно, за да я успокоя.

- По-кротко, мъничка моя. Не разбирам нито думица! Поеми си дълбоко дъх и ми говори по-бавно!

- По заръка на Върховния минос жреците отведоха Техути и Беката във Висшия храм. Там ще ги принесат в жертва, за да умилостивят бог Кронос, така че да го спрат да не разруши минойската империя с огън и сяра... - Локсия отново си пое дълбоко дъх и продължи: - Вече са убили четиридесет девствени съпруги на Върховния минос, но Кронос ги отхвърли. Гневът му е незатихващ. Настоява за изкупителна жертва - девствените принцеси от Дома на египетския фараон.

- Къде е сега Торан?

- Той отиде до Висшия храм, за да се опита да задържи Върховния минос в изпълнението на този ужасен ход или поне да се опита да отложи жертвата до пристигането ти. Каза, че ти си единственият, който би могъл да спаси Техути и Беката. Отнякъде знаеше, че ще дойдеш. В сънищата му присъствала дама с качулка, която го предупредила...

- Знаеш ли пътя за храма? - прекъснах я аз.

- Да - отвърна тя. - Не е далеч оттук. Торан ми каза как да намеря тайния вход и как да си проправя път през лабиринта.

Сграбчих я за ръката и се втурнах с нея през пустите стаи към предния вход на посолството. Зарас и Хюи ме чакаха там с всичките си хора. Капитанът скочи от седлото и се втурна срещу мен.

- Намерил си... - поде, но след това позна Локсия под качулката. - Къде са принцесите?

- Стига! - пресякох въпросите му. - Ще ви обясня всичко, докато препускаме натам. Локсия знае къде да ги намерим. Тя ще ни заведе там.

В конюшнята на посолството Хюи беше намерил още шест допълнителни коня, достатъчно да яздят всички от отряда ни. Настаних Локсия на седлото зад мен и тя сключи ръце на кръста ми, докато шибах жребеца си.

Препуснахме в плътна групичка. Локсия ме насочи по пътя, който минаваше на запад по протежение на планинския склон на острова. След две левги стигнахме до разклонение. Основният път продължаваше направо, но по-тесен коловоз завиваше към върха на Ида. Тази пътека беше отбелязана с чудовищен кедър - мъртвите клони на върха му се издигаха нагоре към надвисналите кълбести вулканични облаци.

- Лорд Торан казва, че това дърво е на хиляда години - обади се Локсия над рамото ми. - И то е символът на бог Кронос... - тя посочи черепа на огромен мъжки зубър, който беше прикован към стеблото на кедъра. Рогата му бяха почти два пъти колкото на онзи, убил Уага, роба. Времето и слънцето ги бяха избелили до ослепително бяло.

Не им отделих и миг за възхита, а насочих коня по пътеката, по която ми беше показала Локсия. Тя се изкачваше през гъстата гора и на ширина беше колкото да позволи на два коня да галопират редом. Свърши внезапно срещу висока скала от гранит. В подножието и имаше масивна бронзова порта. В средата на портата - колело от същия метал.

Локсия скочи от седлото зад мен и падна на крака като котка. Изтича към вратата и започна да върти колелото наляво- надясно, броейки на глас завъртанията.

Зад нея аз се спеших и надянах тетива на лъка, използвайки една от новите и сухи тетиви. След това избрах две стрели от колчана си и ги затъкнах в колана, където можех да ги стигна за миг. Трета опънах на тетивата и задържах лъка готов в лявата си ръка. С дясната извадих меча от ножницата му. Зарас, Хюи и хората им последваха примера ми, подготвяйки оръжията си и пристъпвайки зад нас с Локсия.

Тя завъртя колелото за последен път и механизмът изщрака шумно. Махнах на Зарас да и помогне да натисне колелото. Същевременно отстъпих встрани и опънах тетивата докрай, целейки се над рамото на капитана.

Вратата заплашително се отвори. Плътно зад нея стояха две облечени в зелено амазонки от царския сарай. И двете държаха готови извадени мечове. Втурнаха се напред, за да убият Зарас и Локсия.

Младежът беше готов да ги посрещне и уби едната с удар право в голия и момчешки гръден кош. Другата повалих със стрела. Стрелях толкова отблизо, че стрелата я прониза през гърдите и прекъсна гръбначния и стълб при излизането си между плешките и. Изби ярки искри от кремъчната стена на тунела зад нея. И двете жени войни паднаха, без да издадат и звук. Прекрачихме труповете им. Двамата със Зарас рамо до рамо се втурнахме по тунела. Беше слабо осветен от димящи факли, сложени в скоби по страничните стени.

- Торан каза да завиваме наляво всеки път, иначе ще се изгубим в лабиринта - подвикна зад гърба ми Локсия, която се движеше плътно по петите ми.

Завих три пъти по ред наляво. След това чух много слабо отгласи от песнопения да се разнасят от тунела далеч преди нас. Усилваха се, докато тичахме към тях. Завих още веднъж наляво и внезапно видях пред нас проблясък на дневна светлина.

Предупредих Локсия и останалите си войници да останат на това място и след това тръгнах напред със Зарас и Хюи, плътно от двете ми страни. Светлината се усилваше, а после завихме зад последния ъгъл.

Две други амазонки блокираха тунела пред нас, но и двете бяха обърнати с гръб. Цялото им внимание беше съсредоточено напред и не осъзнаваха присъствието ни. Издебнахме ги в тил. Зарас и Хюи лепнаха длани на устите им, за да им попречат да викат, а след това беше въпрос на бързо проблясване на остриета, преди и двете жени да се свлекат на пода. Прекрачихме труповете им и се озовахме на тераса-наблюдателница, издялана в скалата.

На може би двадесет кубита под нас зееше огромна пещера, осветена от дневната светлина, струяща през колонадата на входа в насрещната стена. През серията портали се виждаха поредният обзорен пейзаж на съсипания град Кносос и широкият залив с върховете на Кронос, които изпълваха хоризонта.

Право под нас имаше просторна полукръгла арена. Подът беше покрит с фин бял пясък, на който се издигаше олтар, изработен от сребро и злато. На олтара беше поставена златната статуя на мъжки зубър, коронясан с цветя и обкръжен от димящи съдове с ароматно масло.

Арената и олтарът бяха обкръжени от редици каменни пейки.

Двата най-долни реда бяха пълни с облечени в черно и с нахлупени високи шапки минойски благородници. Лицата им бяха напудрени с бял тебешир, а очите им - очертани с черен каял според традиционната мода. Всички стояха неподвижно и се взираха настойчиво към празната арена. Само устните им мърдаха, докато напяваха сръбен псалм.

Изумен бях колко малко са присъстващите. В двореца в залива, когато Техути и Беката се венчаха за миноса, имаше няколко хиляди. Тук бяха събрани по-малко от петдесет души. Вулканичното изригване и чудовищната вълна несъмнено бяха взели скръбна дан от цвета на минойското общество.

Зад тези малцина оцелели имаше друга редица пейки, които стояха празни. В средата на тази редица се издигаше висок златен трон - също празен.

Точно зад трона видях вход към подземния храм. Представляваше пещероподобен отвор, очертан от далечната гледка на Кронос, щръкнал сред бурните води на залива Кносос. Близнаците вулкани бълваха димни стълбове, които се изкачваха до небето и почти закриваха слънцето, превръщайки го в бледа жълта топка.

Терасата, на която бяхме приклекнали, се намираше толкова високо над арената, че бяхме и много над линията на погледа на обърнатите към нас зрители. Бяхме и отчасти скрити зад дълги, тъмни на цвят завеси, които висяха от тавана на пещерата и стигаха точно до пясъчното дъно. Въпреки това шеп- нешком предупредих Зарас и Хюи да се изтеглят в сенките и да приберат мечовете си, да не би отраженията от тази разсеяна дневна светлина да издадат присъствието ни в храма.

Тъкмо го бях казал, когато две колони жреци облечени в червените си като бича кръв роби излязоха от всяка страна на амфитеатъра. Заеха местата си около златния трон и техните гласове се вляха в печалното песнопение на благородниците.

След това внезапно всички звуци затихнаха и настъпилата тежка тишина се оказа по-потискаща от псалмите. Събралата се тълпа започна да стене в един глас и всички паднаха на колене и притиснаха чела към мраморните плочи.

Предвкусвах появата на Върховния минос и наблюдавах празния трон с цялото си внимание, очаквайки поредната театрална постановка. Но дори и аз бях хванат напълно неподготвен.

В един миг тронът стоеше напълно празен, а после в следващия минойският монарх седеше на него, придружен от крехкото скелетоподобно същество, което му се водеше майка.

Тя беше облечена във вдовишките си жалейни одежди, тъмни и неблагопристойни. Той беше издокаран в пълното си великолепие, издигаше се над народа си и сякаш изпълваше пещерата с присъствието си. Бронята и ужасната му бича маска от скъпоценни метали хвърляха отблясъци от ярка светлина сред сенките.

Войнствена музика от скрит оркестър изпълни пещерата с възбуждащ звук и зрителите извикаха в израз на обхваналия ги екстаз.

Върховният минос вдигна облечения си в бронирана ръкавица юмрук и тишината, която изпълни пещерата, беше почти задушаваща поради интензивността си. Дори ние тримата на терасата високо над арената се почувствахме заплашени от нея.

Миноецът направи друг жест и сбралите се отново нададоха глас. Този път обаче звукът беше див, изпълнен с примитивен гняв. След това завесите, които висяха от тавана на пещерата бяха дръпнати встрани и разкриха две решетъчни врати в скалната стена, по една от двете страни на амфитеатъра. Присъстващите повишиха глас до трескаво очакване. Дори червеноробите жреци се присъединиха към крясъците, но в тях имаше и допълнителен елемент. Звукът вече не беше молитва и коленопоклонничество. Беше рев на похотлива възбуда, на плътска похот и садистично насилие.

През процепа в завесите измарширува фаланга облечени в зелено амазонки. Бяха накичени с разкошни диадеми, целите покрити с ярки пера от фламинго. Вдигнатите им щитове бяха направени от щавената кожа на крокодил и се припокриваха, за да прикрият нещо в средата на формацията им. Стигнаха до средата на арената и спряха. След това, по предварително уговорен сигнал, редиците им се разтвориха и разкриха принцесите ми.

Хванати за ръце, Техути и Беката стояха и в пълна почуда се взираха в ревящата тълпа в амфитеатъра над тях. На главите си носеха венци от бели рози.

Но те бяха и единственото им облекло. Като изключим цветята, бяха напълно голи. Сториха ми се много мънички, крехки и почти като деца. Амазонките се обърнаха като една и излязоха с маршова стъпка от арената, оставяйки Техути и Беката сам-самички на средата.

Ревът на публиката заля двете ми любимки и те се раз- трепериха. Върховният минос се изправи на крака и тътенът заглъхна отново до тишина. Той бавно обърна глава така, че златната му маска да гледа към отвора в задната стена на храма, който рамкираше далечния силует на планината на Кронос, и гласът му се извиси, когато поде заклинанието за призоваване на бога си. Не различавах нито дума в този рев и животински вой, който отекваше от вътрешността на шлема му.

Смисълът на словата му обаче не можеше да се сбърка, още повече че управникът извади масивен бронзов меч от инкрустираната със скъпоценни камъни кания на колана си. Беше дълък колкото моя ръст. С него в ръка миносът се обърна към двете голи момиченца на жертвеника под трона си.

Най-сетне за първи път започнах да различавам същинските думи, които произнасяше, макар че бяха разкривени от закрилата главата му маска и допълнително замазани от ехото, което се връщаше от каменните стени.

- Любими и единствени Кроносе! Ти, който си първи сред боговете! Аз съм твой син, семе от слабините ти, плът от плътта ти и кръв от кръвта ти! Хилядолетия наред съм ти служил! Хиляди лета съм те обичал и съм ти се кланял! Днес отново стоя пред теб и съм готов да ти се закълна във вярност! Донесъл съм ти жертва, за каквато свещената ти душа копнее! Девича кръв от царици съм ти налял да пиеш! Девича плът от царици съм ти поднесъл да хапнеш! Излез в земното си обличие и участвай в пиршеството, което съм ти приготвил. Убивай! Яж!

Върховният минос вдигна меча и насочи острието му към решетката на тунела, който се намираше пред Техути и Беката.

Двойните порти се отвориха, но вътрешността на прохода остана тъмна. Взирах се натам, но отначало не видях нищо отвъд прага. После вътре се мярна движение - там имаше нещо толкова огромно и зловещо, че надхвърляше рамките на човешкото въображение.

Беката писна и се вкопчи в по-голямата си сестра, а лицето и пребледня от ужас. Техути я прегърна покровителствено и по-малката принцеса се притисна с все сили към нея. Двете полека заотстъпваха назад.

Напрегната и тежка тишина обгърна арената и целия свят отвъд. Тътнещият глас на вулкана затихна внезапно. Земята под нас се успокои. Струваше ми се, че дори великият бог Кронос бе очарован от драмата, която се разиграваше в собствения му храм.

Тишината бе нарушена от гневно говеждо пръхтене и тропот на грамадни копита по посипаната с пясък пътека. Мъжки зубър се втурна през прохода и излезе на арената. Публиката избухна в диви приветствия, които го заковаха рязко на място, а предните му копита се забиха в пясъка и вдигнаха облак прах.

Всички други попадали пред очите ми зубри неизменно бяха нашарени на черни и тъмнокафяви ивици, но този тук беше бляскаво бял като пяната на гребена на разрушителната вълна, разбила на парчета град Кносос. Очите му горяха като шлифовани рубини. Залюля масивната си глава, търсейки върху какво да съсредоточи гнева си, и тялото му сякаш още повече набъбна от ярост.

Колосалните му рога бяха бели като слонова кост. Върховете им блестяха в черно и бяха остри като копия. На ширина разстоянието помежду им стигаше два пъти колкото разперените ръце на мъж.

Накрая тварта втренчи поглед върху двете голи момичета насред арената и наведе глава. Огромната гърбица между плешките на звяра сякаш се наду още повече от ярост и той започна да копае земята.

Внезапно по размера и цвета му, както и по аурата на зло, която витаеше около него, осъзнах, че това не е обитател на планините и горите, а нещо, излязло от огнената геена на вулкана, за да приеме жертвата от името на демоничния си господар.

Чудовището изпухтя срещу плячката си. Горната му устна се надигна да оголи дълги кучешки зъби - зъбите на хищник, не на тревопасно.

- Донесъл съм ти царска кръв от девици да пиеш. Донесъл съм ти царска плът от девици да хапнеш! - подкани Върховният минос това същество. - Убивай! Пий!

Отърсих се от ужаса, който заплашваше да ме парализира.

- Зарас! Хюи! - повиших глас, за да надвикам оглушителния рев на минойската публика. - Трябва да слезем долу да ги защитим. Използвайте завесите, но се спуснете долу!

И двамата се втурнаха покрай мен и за малко не ме събориха на земята в припряността си. Един след друг се метнаха през перилата на балкона и се хванаха за висящите завеси, докато летяха надолу. Използваха ги, за да убият скоростта си, и се пързулнаха по тях към арената. Въпреки това беше ясно, че ще закъснеят за спасяването на Техути.

Сияйно белият бик беше съсредоточил цялото си внимание на принцесата и сега се спусна към плячката си, тътнейки, свел рога право срещу нея.

Беката изпищя. Реакцията и несъмнено щеше да разгневи още повече звяра. Зарас и Хюи тъкмо бяха стигнали до завесите и тепърва трябваше да прекосят и още половин арена, преди да успеят да се намесят.

Извадих и пуснах стрела. Тя улучи масивното рамо на бика точно където се бях прицелил, но видях, че попадна на кост и рикошира. Отлетя встрани и улучи един от благородните ми- нойци сред публиката. Той падна и изчезна от поглед.

Стрелата ми обаче само одраска зубъра. Не смеех да стрелям отново, понеже Беката беше се отдръпнала от сестра си. В сляпата си паника се втурна право на пътя на атакуващия бик.

Бялото чудовище зави към нея и наведе още по-ниско чу- товната си глава. Наклони леко единия си дълъг, бляскав рог и върхът прободе принцесата под мишницата. Видях да се чупи кост и да плисва кръв, когато тя литна високо над гърба на звяра. Беката тупна на земята и ми се стори, че рохкият пясък омекоти падането и. Бикът се обърна да я последва.

Техути реагира по-бързо от всички ни. Втурна се напред, за да пресече нападението на зубъра, като се разкрещя прони- зително и заразмахва ръце, за да отвлече вниманието му.

Втурна се право под тръпнещите му ноздри, от които парата на горещия му смрадлив дъх се разнасяше във влажния въздух на пещерата. При преминаването си смъкна тиарата от рози от главата си и я нахлузи на муцуната на звяра.

Напълно изумен, грамадният бик се поколеба за момент, с което позволи на Техути да набере преднина, точно колкото да се завърти и да се втурне натам, където беше видяла Зарас да се пързаля по завесата надолу към пода.

- Зарас! - пищеше момичето ми.

Бикът се колеба само още секунда, преди да обърне гръб на падналата Беката и да се втурне да преследва Техути. Тя беше бърза като газела, но зубърът беше по-бърз. Почти я беше връхлетял, когато принцесата кривна и смени посоката, спечелвайки си ярд, преди звярът да успее да влезе отново в дирята и.

Видях, че сега момичето ми ще мине почти под мястото, където бях кацнал на перилото на терасата. Извадих меча от ножницата на пояса си, вдигнах го високо и го хвърлих на арената. Той полетя с върха надолу и се заби в пясъка, а дръжката щръкна право пред принцесата.

- Грабвай меча! - викнах надолу към Техути.

Тя отново реагира със скоростта и силата на вроден ат- лет. Отклони се в движение и щом се изравни с меча, сграбчи дръжката с дясната си ръка и го измъкна от пясъка.

Бикът отново я настигаше стремително. Завъртя глава и върхът на левия му рог изсвистя във въздуха, прорязвайки пространството до рамото и. Техути се гмурна под него и се приплъзна покрай звяра, като си глътна корема, когато зубърът устремно прелиташе покрай нея. След това, докато той вирне глава и успее да завие, принцесата сграбчи рога му със свободната си ръка, точно под върха.

Когато зубърът я вдигна на рога си, тя не се съпротивляваше. Вместо това му помогна със скок в същата посока. Политна високо над гърбицата на зубъра и докато падаше, изпъна въоръжената си ръка и прицели острието на меча право в хол- ката.

Тук нямаше кост, която да отклони оръжието. Техути стовари цялата си тежест отгоре и заби пълната дължина на меча между плешките, като прониза сърцето на чудовището. В следващия миг разтвори пръсти, пусна дръжката и остави острието както си беше в раната.

В продължение на скока си изви гръб, с лекота се приземи на крака зад ранения бик и отскочи с пирует, вдигнала и двете си ръце над главата си. Изправи се в стойка и проследи как чудовищното животно се заковава на място. То разтвори широко предните си крака и продължи да навежда глава, докато муцуната му почти докосна пясъка. Отвори широко муцуна и наддаде рев. От гърлото му бликна порой от яркочервена кръв.

След това зубърът се заолюлява заднешком, докато задните му крака не се подгънаха под тежестта му и той не тупна на пода на арената със звук, подобен на падането на отсечено от дървар кедрово дърво. Търкули се на хълбок. Пририта спазматично с копита и подир това остана неподвижен. Тишината в пещерата продължи толкова време, колкото да напълня дробовете си с въздух.

След това великият бог Кронос във вулкана отвъд залива даде воля на гнева си. Жертвоприношението му бе отнето изпод носа. Чудовищното въплъщение на неговото алтер его бе убито в собствения му храм!

Отлепих очи от спектакъла на арена на храма и се взрях отвъд залива на Кносос в потресаващата сцена, която се разиграваше там.

В крайността на своя гняв, Кронос разрушаваше собствената си крепост. Случи се измамно бавно. Цялата планина се взриви на хиляди титанични парчета скала, някои от тях с размер колкото целия Крит, други дори по-големи. Те литнаха нагоре, запратени от унищожителните сили, освободени от самото дъно на вулкана, намиращ се на хиляди стъпки под повърхността на морето. В тази преизподня в дълбините скалите се нагряваха до точката на топене и докато засияят с ярко- бяла светлина, тъй че да затъмнят слънцето и да озарят целия ни свят. Когато пък се стовариха обратно върху повърхността, морето кипна.

Парата от врялата вода избухна във въртопи от бели облаци, които отново се заиздигаха към небето, замъглявайки всичко наоколо. Светът изчезна - и морето, и земята, и небето. Остана само плътна стена от пара.

И всичко това се случваше в тишина, а светът и всяко живо същество в него сдържаха дъха си.

След това се разнесе и тътенът на катастрофата. Толкова време му беше нужно, за да пресече водите на залива. Гърмежът се заби в остров Крит като твърд предмет - почти толкова осезаем, колкото самите падащи скали.

Макар и да бяхме частично защитени от стените на пещерата, която ни обкръжаваше, силата и мощта на този тътен ни запратиха на земята. Навсякъде около арената падащи късове смазваха присъстващите, носеха се писъци и стенания, а подът подскачаше и се люлееше под нас като палубата на кораб по време на ураган.

Бях сред първите, които се съвзеха. Но очите ми още бяха ослепени от светлината на горящата планина, а ушите ми - про- глушени от гръмотевичния тътен. Претъркулих се на колене и огледах пещерата. Не бях единственият, който се размърдваше.

Зарас беше допълзял до мястото, където Техути лежеше до трупа на бика. Държеше я в прегръдките си. Виждах, че и тя е замаяна и объркана.

Хюи коленичеше над Беката. Държеше се така, сякаш се страхуваше да я пипне. Той беше войник, крачил по много- бройни бойни полета, но се ужасяваше от кръвта на жената, която обичаше. Тя стискаше счупената си ръка и гледаше нагоре към него като дете, което търси утеха от любим родител.

Взрях се отвъд тях и видях Върховния минос. Беше застанал на входа на пещерата и гледаше към облаците пара, които скриваха мястото, заемано доскоро от връх Кронос.

С две ръце миносът беше вдигнал над главата си крехкото тяло на майка си. И от това разстояние се виждаше, че черепът и е смазан и очите и са изпаднали от орбитите. Беше ударена и убита от камъните, срутени от покрива на пещерата.

- Защо ни причиняваш всичко това? Та аз съм собственият ти син, могъщи Кроносе! - изрева миносът. - Майка ми ти беше съпруга и лягаше в леглото ти. Не можеше ли да приемеш жертвата, която ти предложих, и да пощадиш нея?

Знаех, че трябва да го убия, преди да посмее да стори още злини на този свят. Останеше ли жив, знаех, че ще унищожи всичко - и принцесите ми, и приятелите ми, и спътниците ми, и мен самия.

Опънах лъка си и през цялата пещера пуснах стрела. Тя улучи миноса в средата на златния нагръдник. Прониза го през гърдите и от дупката, пробита от стрелата ми в бронята, рукна черна кръв. Смрадта и изпълни пещерата - смрад на гниещи трупове, лежали десет дни на слънце.

Силата на изстрела ми събори омекналото тяло на миноса в отвора в стената на пещерата. Той изчезна от погледа ми. Трупът на майка му остана да лежи, където го беше изтървал, подобно на купчина стари черни парцали.

Прескочих стената на терасата и се спуснах по завесите до пода на арената. След това изтичах до падналата Беката и откачих в движение ножницата на меча от колана си. Коленичих до принцесата и наредих на Хюи:

- Дръж я здраво. Ще я боли!

Милото ми момиче изстена, докато нагласях счупените кости в ръката и. Използвах канията вместо шина, за да ги закрепя в това положение. След това извадих манерката с вино от кесията на пояса си и я връчих на Хюи.

- Дай и колкото поиска да пие - наредих му. - Но имай предвид, че това е превъзходно цикладско вино и е твърде добро за негодник като теб!

Беката се усмихна въпреки болката и прошепна:

- Хюи е моят мъж. Оттук насетне, където и да иде той, там отивам и аз. Домът му е и мой дом. И пия ли вино, и той има право да го дели с мен!

Гордеех се с нея.

Огледах храма и видях, че стражите амазонки от царския сарай са избягали. Помислих си, че всички минойски благородници са изчезнали подире им, но след това забелязах, че Торан стои до Зарас и Техути и е прегърнал Локсия. Попитах го:

- Ще дойдеш ли с нас, стари приятелю?

Торан се поколеба за момент, преди да отговори:

- Днес тук настъпи краят на Минойската империя. Тя никога повече няма да се съвземе. Крахът и бе предсказан още преди петстотин години... - изрече той с мрачна въздишка, но след малко продължи: - Изгубих родината си. Но Египет изгуби най-силния си съюзник срещу хиксоската напаст. Въпреки това ние с Локсия ще те придружим до Тива и ще я превърнем в своя нова родина.

- Боя се да ви задам същия въпрос, Зарас и Техути! - обърнах се към двамата младежи.

Не се изненадах, че Техути ми отговори от името и на двамата.

- Скъпи Тайта, обичам и теб, и Египет, но Зарас обичам повече - каза ми тя простичко. - Ако се завърна заедно с теб в Тива, брат ми ще пожелае да ме омъжи за някой друг луд крал в някоя друга варварска страна. Служих на фараона и на страната си до границите на своите възможности. Сега желая свободата да изживея остатъка от живота си с мъжа, когото обичам! - Тя улови Зарас за ръката. - Ще тръгнем с Хюи и Бе- ката да потърсим друг дом в северните земи, които се намират отвъд Йонийско море.

- Ще ми се да дойда с вас, но не мога - рекох и аз. - Имам дълг към фараона в Тива. Ще му кажа, че и двете с Беката сте мъртви, за да не се опитва да ви търси.

- Благодаря ти, скъпи Тайта! - Техути се поколеба за миг, преди да заговори отново. - Може би някой ден, ако боговете са благосклонни, ще дойдеш да ни потърсиш, нали?

- Може би - съгласих се аз.

- Ще нарека първородния си син на теб - обеща ми принцесата.

Извърнах се, за да скрия сълзите, които напираха в очите ми. След това се изкачих по редиците вече празни каменни пейки. Стигнах до отвора в каменната стена, където стрелата ми беше съборила тялото на миноса.

Изправих се на ръба на склона и погледнах на триста фута надолу, където той лежеше проснат на скалите в локва от собствената си съсирваща се кръв. Стрелата ми стърчеше от сребърната му броня. Шлемът все тъй скриваше главата му. Не виждах нищо през очните му отвори, които сякаш се взираха нагоре към мен.

- Какво беше ти? - зададох въпроса на глас, но го изрекох съвсем тихо. - Човек ли беше, или чудовище, дяволско изчадие или божи пратеник? - След това поклатих глава. - Моля се никога да не узная отговора на този въпрос!

Тялото на Пасифая, майката на миноса, лежеше в краката ми. Вдигнах я и я хвърлих от скалата. Когато отново погледнах надолу, видях, че двамата лежат заедно, с ръце и крака, преплетени безсрамно като на любовници, а не на майка и син.

Извърнах се и слязох на арената, където ме чакаха момичетата ми. Всички заедно напуснахме храма и пресякохме лабиринта, за да стигнем до вързаните си в гората коне. Качихме се на седлата и препуснахме за последен път като едно семейство. Изкачихме склона на връх Ида и на билото дръпнахме юздите и погледнахме към залива на Кносос.

Връх Кронос бе изчезнал, всмукан обратно в адските дълбини на морето. Единствено бурните вълни на кипналия залив отбелязваха къде е гробницата му.

Подир това се обърнахме напред, към някогашното пристанище Кримад, и видяхме, че и шестте кораба от флотилията са преживели разрушителната вълна и са пуснали котва в безопасност недалеч от брега. Чакаха да ни приберат.

Всички около мен се развикаха от радост и възбуда и пришпориха конете си по пътя през гората. Препускаха по двойки - благородният Торан заедно Локсия, Хюи, който притискаше Беката към гърдите си и щадеше ранената и ръка, и Зарас и Те- хути зад него, която го приканваше да пришпорва по-бързо коня.

Аз се забавих и ги оставих да отидат напред.

- Нека самостоятелните им пътувания започнат оттук и завършат за всички тях на Хълмовете на щастието - прошепнах на глас, но радостта им за тях бе почернена от тъгата ми за мен самия - горкия самотен Тайта.

И тогава чух глас, който може и да беше само шепот на вечерния ветрец сред върхарите на дърветата.

- Никога няма да останеш самотен, Тайта, защото благородното сърце е магнитът, който привлича към себе си любовта на останалите!

Огледах се с подновена почуда и я видях да се спуска към мен през гората с вдигната качулка и загърната в мантията си. Но светлината гаснеше и може би само беше ми се привидяло.

ДРЕВНОЕГИПЕТСКИ КАЛЕНДАР И ЧАСОВНИК

Месеците в древноегипетския календар се състоят от по 30 дни, годината има 12 месеца, в края и се добавят 5 „свободни“ дни. Самата година се разделя на три сезона от по 4 месеца: разливи (ахет), покълване (перт) и горещини (шему).

Месеците се наричат съответно тот, паофи, атир и хойак от първия сезон на разливите; тиби, мехир, фаменот и фармути от втория сезон - на покълването; пахонс, пайни, епифи и мезори за третия сезон, на горещините.

Денонощието се разделя на две равни части по 12 часа, „слънчеви часове“ и „часове на мрака/тъмнината“ (т.е. в книгата това не е просто обрат на речта); всеки час има своето название („сияен“, „часът на вечерното ястие“ и т.н.) и дължината им е различна в зависимост от сезона.

Уилбър Смит

ПУСТИННИЯТ БОГ

Американска

Първо издание

Формат 60/90/16

Печатни коли 27

Печат: Алианс Принт

Бойкотирайте книгите на Сиела – НЕ ГИ КУПУВАЙТЕ!

Notes

[

←1

]

Историята на жизнения път на Тайта в подробности се разказва в предишните книги на Уилбър Смит за Древния Египет - „Речният бог“, „Чародей“, „Седмият папирус“ и неиздаваната все още у нас „The Quest“; като сюжет, с изключение на общите герои, те нямат съществена връзка със събитията в „Пустинният бог“. (Всички бележки под линия са на преводача).

[

←2

]

Любовната афера между царица Лострис, съпруга на фараон Мамоз, и комондор Танус е описана подробно в „Речният бог“.

[

←3

]

Лак (от. lakh) - число от индийската мерна система (100 000), международна мерна единица за скъпоценни метали, равнява се приблизително на 100 000 тройунции (3110 кг).

[

←4

]

Левга - тук и по-нататък се имат предвид не английските морски левги (прибл. 5,5 км), а древногръцките и древноримските левги, които са значително по-малки - между 2 и 2,5 км.

[

←5

]

Габал и Уади ал Нилам - както и много други от географските названия в книгата, така и тези са леко изкривени реални наименования и закачка на автора с читателите. В случая арабската дума (габал) означава просто „планина“, а jl^f (уади) - „долина“ (нилската), т.е. подчертава се изявеният шовинизъм на Тайта.

[

←6

]

Егрета - вид бяла чапла (Ardea egretta).

[

←7

]

Лапур - езерен камъш (Typha latifolia)

[

←8

]

Щурц - надотворна греда, трегер.

[

←9

]

Названията на болести и лекарства, въвеждани от автора в предишните му книги, и тук са в повечето случаи по-скоро поетична закачка с читателя, отколко- то реален исторически факт. В случая - „жълто съцветие“ - холера.

[

←10

]

Епифи - третият месец от сезона на горещините (шему); прибл. юни.

[

←11

]

Гума арабика - смола от акация.

[

←12

]

Пайни - вторият месец от шему, сезона на горещините; прибл. м. май.

[

←13

]

Ном - административен окръг в Древен Египет.

[

←14

]

Кубит - древноегипетският кубит е най-древната известна стандартизирана мерна единица; за целта са използвани специално разграфени прътове, от които към днешна дата са намерени 14 бр. в различни гробници, вариращи на дължина от 523 до 529 мм.

[

←15

]

Ногин - 35,5 мл, става дума обаче за една от закачките на автора с читателите, понеже е типична великобританска мярка за спиртни напитки и няма нищо общо с древния Египет.

[

←16

]

Хамсин - сух, изнуряващ южен вятър, чийто звук е подобен на вой.

[

←17

]

В гръцката митология Локсия е една от помощничките на Аполон в ролята му на бог на пророчествата.

[

←18

]

Дебен - дебенът е действителна древноегипетска мярка за тегло; откритите каменни пулове тежат средно по 13,6 г. Смята се, че реално са съществували и медни, и златни дебени (златните са тежали двойно - по 26 г), които дори са играли ролята на монети.

[

←19

]

Ибекс - дива коза (Capra ibex).

[

←20

]

Атир - вторият месец от сезона на разливите; месец на Хатор.

[

←21

]

Телесните течности и връзката им с духовете - според древните вярвания тялото се одушевява от четири различни течности: сангвина (кръв), флегма (слюнка), холера (жълта жлъчка) и меланхолия (черна жлъчка). Видно е, че по мнението на Тайта поне две от тези течности и духове са зловредни.

[

←22

]

Можем да сме сигурни, че в действителност изкормването на котки за изработката на извънредно фини тетиви за лъкове и хирургически конци е изобретено някое и друго хилядолетие по-късно, но играта на думи, заложена в сцената, е неподражаема (и непреводима): catgut (котешко черво) е английското название на хирургическия конец, но пък в древния Египет котката е била свещено животно и зашиването на душата на Зарас със свещени конци си е съвсем в реда на нещата.

[

←23

]

Шилук - реално съществуващ нилотски народ (наричан още чоло), населява поречието на река Бели Нил в Южен Судан. Приключенията с шилук са описани по-подробно в „Речният бог“ и „Чародей“.

[

←24

]

В корена на името Umtaggas е диалектна форма (taggas) на преброител (tagger), което е и жаргонно название за „пенис“.

[

←25

]

Названието на оазиса е свързано с легендата за Градината на Хесперидите.

[

←26

]

Ироко - африкански тик, Senegalia nigrescens.

[

←27

]

Ахетатон (днешна Амарна).

[

←28

]

Фаменот - вторият месец от сезона на покълването.

[

←29

]

Менетей - син на титана Япет и океанидата Климентина.

[

←30

]

Шпигат - отточен канал във фалшборда.

[

←31

]

Ипат - от гр. ияатос;, „консул“; според „Клиторологий на Филотей“ за известен период обезценената титла се е намирала някъде между спатарий и стратор и се е присъждала само и единствено на „брадати мъже“, т.е. не-евнуси.

[

←32

]

Ка-та: най-голямата мярка за площ, прибл. 27,5 хектара, 10 арури (арура сетат) в древноегипетски мерни единици. Парцел от пет арури се е смятал за достатъчен да изхрани 8-членно семейство и да плаща данъци на хазната.

[

←33

]

Кримад - най-вероятно авторът има предвид днешната Гортина, където се намират разкопките на град Фест, в описвания период „втори по хубост“ на о. Крит според Платон.

[

←34

]

Lese-majeste - фр., престъпление против короната.

[

←35

]

Бес - бактрийски сатрап, който подло предава и убива персийския шах Дарий III и се самообявява за Артаксеркс V, но после Александър Велики го побеждава и го гони като псе. Твърди се, че е екзекутиран в Екбатана.

[

←36

]

Херакал - в оригиналния текст Herakal, за разлика от Херакъл (Heracles).

[

←37

]

Поимен - пастир (гр. ποιμήν); в англоговорещия свят думата най-често се използва в библейския и смисъл (духовен пастир, пастор).

Content

Смит Уилбър Пустинният бог