Бранимир Събев

30 съвета за млади автори

Понеже не един и двама от по-неопитните и начинаещи колеги често ме питат, а и постоянно се появяват нови хора с едни и същи въпроси (и правещи едни и същи грешки) реших, че е крайно време да размятам мозък насам-натам. Пък и е удобно – като се появи следващия с въпросите, директно му препращам това да си чете. Леко уточнение – споделеният опит дотук мисля, че ще помогне основно на хората с 0 или 1 собствени книги, издадени до момента. Тези, които са успели да стигнат поне до втора книга мисля, че някои от нещата би трябвало вече да са ги разбрали сами. Но, кой знае – за всеки случай, прегледайте, току-виж откриете нещо полезно. Давал съм основно примери от жанровете фантастика-фентъзи-ужаси, защото това са нещата които пиша и чета, имайте го предвид. Силно вярвам, че заради това акълдаване няма да ме сравнявате с разни „капацитети“. Просто искам да ви бъда от полза и в помощ.

1. Искам да издам книга! Какво трябва да направя? На първо място – предполагам, че под „искам да издам книга“ имате предвид книгата ви да е издадена от нормално издателство, без да се налага вие лично да давате пари за целта и че книгата ви ще получи разпространение по книжарниците, евентуално и щанд на панаирите на книгата. След като уточнихме това, идва второто: набийте си веднъж в главата, че целта ви не трябва да е издаването на книгата. Реализирането на книгата като книжно тяло е просто една от спирките, намираща се точно по средата на маршрута. Целта ви трябва да бъде „как тези файлове на компютъра ми, представляващи бъдещ роман или сборник разкази да се озоват в нечия библиотека“. Книгата не трябва да залежава по рафтовете на книжарниците или под леглата ви, дами и господа. Трябва да имате вече готов план как, къде, на кого и по какъв начин да я продадете. А, и още нещо. Не е задължително да живеете в София, но помага – и то МНОГО. Ако живеете в друг град, шансовете ви падат главоломно. И за издаване, и за продажби.

2. Ама аз не гоня слава и пари. Просто искам книгата ми да стигне до читателите, понеже се е изляла от душата и сърцето ми, използвал съм писането като арт-терапия и т.н. Тогава защо изобщо ми задавате предния въпрос? Ако искате толкова много книгата ви да стигне до читателите, пускайте я като безплатна електронна такава в читанка, замунда, по сайтове, блогове, форуми и където ви ум зайде. Сега поне безплатна електронна книга може да се разпространи къде ли не, преди 15 години не беше така. А, вие искате да я видите и на хартия? Ми свържете се с Явор Цанев в Русе, той в момента сякаш е най-добрият вариант за целта. Давате му ориентировъчно към 200 лв и получавате близо 50 бройки от книгата, изобщо не е непосилна сума, извинявайте. Когато аз издадох първата си книга със самофинансиране през 2008-а, за 300 бр платих 900 лв. Аааа, чакай, чакай. Вие не искате да плащате, искате някой издател да се подлъже и да ви издаде ей така, без да ви знае, познава и да е чувал за вас. Ама вие сериозно ли?

3. Добре де, аз пиша страхотно. Ето, виж сам. Защо никой не иска да ме издаде? Всеки гледа от своята камбанария и мисли, че неговата е най-висока. В своите очи и в тези на цялата ви рода плюс няколко приятели може да сте фантастична комбинация между Зелазни и Бредбъри, в хоръра да засенчвате Кинг, а като пишете тухлоподобни фентъзита да сте наравно с Абъркромби, Сандерсън и Мартин – но в реалния свят, в който за съжаление все още ви се налага да влизате отвреме-навреме нещата не стоят въобще така. Но, да зарежем това. Да кажем, че сте новата българска звезда на остросюжетната литература и пишете, ама както трябва. ТОВА НЕ Е ДОСТАТЪЧНО. Съжалявам, че ви го казвам, но освен страхотно писане, трябва да притежавате и други качества. Качества, които колкото и да не ми се иска да призная, са твърде важни. Неща като говорене пред публика, презентационни умения, омайване, чар, търговски умения и т.н., сещате се. Единият талант и едното майсторство не стигат. Даже като се замисля, онези качества (затаете дъх) са по-важни, когато говорим за продаване на книги в България. Мога до сутринта да давам примери с некадърни родни драскачи, реализиращи продажби с умението си да омайват аудиторията. Както и за читави български писатели, потънали в забвение, понеже са се уповавали само на качествата си като творци.

4. Бранко ли бе, наш Бранко ли? Ами че знам го, как да не го знам! Да, пише що-годе прилично, но откъде-накъде ще ми дава акъл той? Нали съм го виждал – Бранко е дебел пияница и курварин, дунавски селянин който шпреха на диалект и използва псувните вместо запетайки. Собствените възприятия и мнението, което сте си изградили за даден автор като човек на база лично познанство нямат нищо общо с писателските му качества. Няма известен писател, който да е бил нормален – алкохолизмът, наркотиците, курвалъка, сексуалните девиации и обикновената лудост са съпътствали буквално всеки от тях. Което не им е попречило да останат завинаги в историята. Даже неотдавна четох изследване, в което учените доказаха, че гениите и лудите имат еднакви гени. А колкото до това защо именно аз да ви давам акъл – след 4 издадени книги, 17 литературни награди, съставителство на няколко сборника, участие в 6 реалити романа по националното радио, куп публикации на една камара места и 16 години опит в писането все си мисля, че мога да дам няколко съвета, без да изглеждам смешно.

5. Тоя ли бе? Мани го тоя, не ми го хвали! Какво ми го тикат постоянно в очите този автор! Изобщо не става за четене, а го тиражират и филмират постоянно! Писателите, скъпи колеги, условно можем да ги разделим на четири категории. Примерите, които давам, са повлияни от личните ми вкусове и може да не сте съгласни, че съм избрал точно тях, но принципът ще ви е ясен. Има категория автори, които хем пишат страхотно, хем са успели да монетизират таланта си, изкарвайки луди пари, като Кинг и Роулинг. Има и писатели, които така и не са успели да спечелят много, но са творили толкова велики неща, че са вдъхновили куп други автори и творци и от други изкуства, проправили са широки и дълги пътища и се извисяват над всички ни, като Лъвкрафт и Стърджън, да речем. Има и автори, които за мен лично пишат пълни пръдни, като оная със Здрач и другата с Нюансите, дето и имената им не искам да назовавам, но те ако не друго успяха да напечелят едни зверски милиони с книгите си. Вие не попадате в нито една от изброените категории – значи, сте в четвъртата. Познахте ли вече коя е? Още ли сте толкова надути и самодоволни?

6. Хубаво, но обясни ми, какъв е смисъла. Защо да пиша, кой ще ме издаде? Кой ще ме прочете? Уф, тук влизаме в една щекотлива ситуация, в която е трудно да не се съглася с вас. Да, така е. Благодарение на купчина фактори (пиратство, беднотия, изглупяване, малък пазар, целенасочена държавна политика против книгите, наличието на покъртителни графомани, издателства, които работят през куп за грош, както и такива, които продължават с изстъпленията против българската литература и т.н.) традиционното книгоиздаване върви към забвение и става все по-зле. Не, че хората не четат, даже сякаш четат повече, но четат аванта на таблетите и смартфоните и почти никой не купува. За целта ще си послужа с един цитат на големия български фантаст Петър Кърджилов от предговора му към нашата антология „До Ада и Назад“ – писането е преди всичко въпрос на характер. Всеки си преценява за себе си, хора. Аз за себе си съм преценил, че когато един ден съвсем спрат да ми купуват книгите и да ме издават на хартия, ще праскам всичко безплатно в нета и толкоз, но няма да се откажа и няма да спра. За вас не знам, но за мен писането е нещото, което ме поддържа жив и благодарение на него се запознах с най-готините хора, които съм виждал изобщо.

7. Че аз съм продавал книги! От първата ми книга съм продал 50–100–150 бройки? Това дори в света на българското книгоиздаване е смешно. Моята първа книга „Хоро от Гарвани“ беше самиздат в 300 бройки, от които 100 съм раздал ей така. Успеете ли да стигнете до издаване от нормален издател, той ще пусне книгата ви в тираж 600–1000 бройки, понеже по-малко за него е нерентабилно и ще очаква ПОНЕ ПОЛОВИНАТА да се продадат в рамките на половин година. Помислете много добре над този факт. Защото дори да успее да ви се върже на приказките, след като не успеете да продадете първата книга достатъчно добре, той няма да поиска да издаде ваша втора. И още – активните издатели в България не са чак толкова много и до известна степен се познават. Издъните ли се при един, шансът да оплетете друг в мрежите си става имагинерен.

8. Окей, но издателя ми няма ли и той да положи някакви усилия, че книгата ми да се популяризира и продаде? Нали и той има интерес – ако не друг, то чисто финансов? Ще положи, но минимални. Вие или ще попаднете на малко издателство, което не поддържа служители в областта на пиара, рекламата и маркетинга и почти всичко ще е на ваш гръб, или ще попаднете в голямо такова, което ги има, но обемът на заглавия които издава е чудовищен и ще е като майка-праскиня, на която вие сте само едничко от хилядата ѝ прасенца. Във всички случаи основното представление ще го изнесете вие. Колкото и да е грозно, все още преводните автори се купуват много повече от българските и издателя ви ще положи усилия да реализира техните заглавия, защото те ще се продават със сигурност. Вие сте този, който трябва да се докаже.

9. Е, аз го написах вече, защо да продължавам? Писането беше приятно, но сега защо да се мъча? И какви жертви трябва да правя? Писането е приятната, интимна част, докато сте сами вкъщи с компютъра и файла на уърд. Тръгнете ли вече да ставате известни, няма как, ще трябват жертви – да се виждате с хора, да се срещате с читатели, да давате суровия ръкопис на ваши близки за мнение, редактори-коректори-издатели и т.н. да ви пипат скъпоценните букви, да продавате книги, да раздавате автографи, да давате интервюта, да ходите по представяния и още, и още. Момента до написването е удоволствие, оттам нататък е яко бачкане. Не сте известни и медийни звезди, на които са им гарантирани продадени четири-петцифрени тиражи, затова ще трябва да се изпотите, за да реализирате бройките си. Ако бяхте, нямаше да четете това. Работете за името си, градете го, щом гледате сериозно на писането, за да може един ден и името ви да работи за вас. Колкото до жертвите – изкуството си ги иска, колкото и клиширано да звучи. От 20 дни платен годишен отпуск половината ми заминава, за да съм на всеки Панаир на Книгата в НДК и да предлагам сборниците си на посетителите, отделно времето за различни посещения, представяния, премиери, собствени и с други хора, и какво ли още не. В днешната динамика свободното време е свръхценен ресурс и на практика за да се посветите на писането и реализацията на книгите си ще трябва да жертвате от време, което може да употребите по друг начин, за други неща. Направете си добре сметката.

10. Ай ше ти се не знае и българските издатели, и читатели, аз ще си преведа книгата на английски и ще стана автоматик успешен, окъпан в слава и всяка сутрин ще си бърша задника със стодоларови банкноти. Наскоро попаднах някъде на статистика, че всяка година на английски излизат около половин милиард заглавия, от които съвсем малък процент успяват да минат бариерата от продадени 500 бройки. Да, имате шансове – пазарът е много голям, нациите там четат повече, дават повече пари за книги, имат възможността и т.н. Но не си въобразявайте, че ще разбиете всичко по пътя си – това е океан от книги, където трябва да забележат точно вас, няма да имате почти никаква възможност да рекламирате и промотирате книгата си, ще се сблъскате с шовинизъм и отказ да се чете всичко от автор, чието родно име не е английско, ще се намирате в среда, където правилата са ви непознати, и какво ли не. На всичкото отгоре ще трябва да се конкурирате с много добри автори, дори със свои лични кумири, с хора които вероятно са изкарали не една и две школи по творческо писане и от сорта, с хора които са по-добри от вас, по-талантливи от вас, по-продаваеми от вас, по-известни от вас. Желая ви успех, макар аз да не съм чувал за български автор на фантастика-фентъзи-ужаси, който да е станал световноизвестен на запад, или поне да се издържа само от писане на художествените си произведения. Ако вие знаете такъв – моля, споделете.

11. Защо е толкова важно да си подложиш добре? Когато Ибис издадоха втория ми сборник „Човекът, който обичаше Стивън Кинг“ през май 2012-а, до този момент имах издаден един сборник, който макар и самиздат се продаваше по не една и две книжарници и бе изчерпан на 90%; имах спечелени 7 литературни награди; бях сред съставителите и основни виновници за появата на една фентъзи (Мечове в Леда, 500 бр тираж) и една хорър антология (До Ада и Назад, 1100 бр тираж); участие в 6 реалити романи по Радио София; немалко публикации по сайтове, вестници, антологии, списания и сборници; поддържах един от най-известните читателски блогове в България – този, и прочее, да не споменавам 2500 приятели във фейсбук. Познавах и немалко книжни блогъри, които щяха да пуснат ревю на бъдещата ми книга, имах канали за реклама по сайтове, вестници и на други места, присъствах постоянно на книжните панаири в НДК, бях подготвил вече представяния на много места – и в София, и в провинцията, и още, и още. Трябва хората да научат за вас, името ви да се чуе, да знаят с кого разговарят и да имате план и стратегия за продажба, за социалните мрежи няма да отварям приказка, те са задължителни, особено фейсбук и гудрийдс. Има една френска поговорка – всички актьори са малко разведени, всички хирурзи са малко касапи. Може да я разширим, ако искате – да добавим и всички писатели са малко бакали. Туйто.

12. Ми добре де, пратих вече книгата си на 5–10–15 издателя, но ефект никакъв. Даже не ми отговарят. Когато аз пращах вторияси сборник по издатели, Ибис които го издадоха бяха точно 55-ия издател, на който го пратих. 20 издателства ми отказаха, 30 не ми обърнаха внимание, останалите 4 ме лъгаха и въртяха, пък накрая не направиха нищо. Пращайте на повече, на още, и не се тревожете дали са получили писмото ви. Получили са го, прочели са го, но не са сметнали за нужно да ви отговорят. Гадно е, но в България е така. Имах близо половингодишен период, в който пращах свои разкази преведени на английски за публикации, конкурси и сборници в Щатите, Англия, Канада, Австралия и дори Нова Зеландия. Не постигнах нищо, но от близо петдесетината мейла, на които бях писал получих отговор от абсолютно всичките – благодарим ви г-н Събев, разказа ви който получихме е много хубав и много ни хареса, но за съжаление смятаме, че не е точно по профила ни и т.н., успех с пращането на този разказ другаде, някои дори казаха ще се радваме да прочетем и нещо друго от вас. Вярно, някои имейли се върнаха с 3-месечно закъснение (най-големите, Tor.com), но ми отговориха всички. Тук не е така, за жалост. Което не е причина да спрете да опитвате, макар сега да е още по-трудно. Не забравяйте, че куцо, кьораво и сакато в нашата мила, родна страна пише и драпа към въображаеми слава и пари, в резултат на което имейлите на издателите биват ежедневно задръстени с такива като вас. И не забравяйте – пращате ли писмо на издател с желанието да бъде издадена ваша книга, е все едно да пращате CV, с което кандидатствате за работа. Представете се в най-добрата си светлина, напишете избаран, джиджан мейл без грам правописна грешка и прикачете в имейла 3–4 ваши разказа, най-добрите, ако издавате сборник (не повече) или пък първите 5 глави, ако е роман. Хората нямат желание и време да се занимават с обеми, нека е нещо по-кратко, за да решат да му отделят няколко минути.

13. Споделянето. За да получиш, трябва да дадеш, казват китайците. В един идеален свят може би писателят ще е като паяк, клечащ в своята огромна паяжина, хващайки читатели, продажби, пари, слава и само ще смуче, но докато изградим идеалния свят ще трябва да живеем според правилата на този. Не бъдете егоисти само да получавате, научете се и да давате, бъдете щедри, както казва топ-готвачът Гордън Рамзи :-) Поддържайте връзка с читателите, ако трябва и с личен контакт, виждайте се понякога на по едно със заклетите ви фенове, пускайте чат-пат нещо безплатно за четене (но не прекалено често), ако някой начинаещ ви помоли за помощ или съвет относно творбата му или нещо подобно, не го отминавайте с лека ръка. Малко или много, помагал съм на автори, и продължавам да го правя – било с предговор към предстоящата му книга, било с мнение на задната корица, било с някакъв съвет, акъл или нещо подобно. Правя го и досега, и продължавам. Правете го и вие.

14. Не ми се занимава човек, сори. Имам по-важни неща – имам семейство, деца, трябва да бачкам, да изкарвам пари, да правя други неща. Имам други приоритети – да завърша университета, да изкарам книжка и т.н. неща, където да си оползотворявам времето. Като бях малък четох една индийска приказка, в която се разказваше за няколко братя благородници. Пред двореца учителят им постави стълб, върху който с верига за крака беше вързан лешояд и целта на всеки от братята беше да уцелят главата на лешояда със стрела. Когато излезе първия брат, учителят им го попита какво вижда. Той каза, че вижда лешояда, стълба, вижда учителя си и т.н. Учителят се намръщи и каза – ти не ще улучиш целта, след което му нареди да стреля и той, естествено, не улучи. Следващите принцове казаха същите и подобни работи и пак не улучиха и дойде ред на най-малкия. – Какво виждаш? – Виждам главата на птицата. – Стреляй тогава! И малкия буквално отсече главата на лешояда със стрелата си. Зарадван, учителят го прегърна и каза – за да постигнеш една цел, трябва да гледаш само нея. Каквото ви е приоритет в този живот, скъпи колеги, там ще постигнете успехи. Каквото е по-надолу в списъка… Там ще си и остане.

15. Добре де, има ли смисъл да се занимавам, виж колко велики и известни автори има, аз кой съм, няма да ги стигна никога по никой параграф… Има. Винаги има смисъл. Щом ви идва отвътре, щом ви доставя удоволствие, щом го чувствате като продължение на самите себе си – не трябва да спирате. Винаги ще има хора, които да харесат творбите ви – е, винаги ще има и такива, които ще ги изхейтят, но те са ясни, няма да се спираме на тях. Не се знае как ще се развият нещата, докато диша, човек не бива да се отчайва. Аз не съм се предал и съм постигнал някакви неща – няма да се предавате и вие. Усещането когато за пръв път ви публикуват, когато за пръв път хванете в ръце екземплярите от собствените си книги, когато видите куп хора на ваша премиера, когато раздавате автографи докато ви заболи ръката, когато различни фенове искат да се снимат с вас и всички други позитиви, свързани с писането… Те не могат да се опишат. Просто трябва да се изпитат. Щом сте определили писането за ваша пътеводна светлина, приемете го за такава заедно с всичките му плюсове и минуси, това е. И гледайте на него сериозно. Има защо.

16. Е, ако не друго, книгите са много яко нещо и с тях ще срещна само готини хора. Има го и това, вярно е, но се подгответе и за обратната страна, която всеки медал притежава. Покрай всичките представяния, панаири, продажби, срещи и автографи съм се натъквал лично на какви ли не екземпляри – за едни природата майка, за друга мащеха, май диърс. Има кисели дъртаци, които са недоволни от жанра в който пишеш, недоволни са че пишеш разкази, а не романи, недоволни са че въобще пишеш, недоволни са че едва ли не съществуваш, мърморят „каквибоклуцисеиздаватвднешновреме“ и прочее оценки, които въобще не са верни за вас. Ще се срещнете с най-разнообразни луди, всеки със своите ментални разстройства и ще се чудите как да реагирате на тях. Пълно е, ще се изненадате колко са много и колко хора не могат да се справят със сложнотиите на този свят и бягат в книгите, където има други, по-добри светове. Естествено, има и готини, яки хора, които ще ви напълнят душата – ако сте пък мъж, ще има не едно и две красиви момичета, които си падат по писателите, така че като нищо ще ви излезе късмета ;) Бъдете подготвени буквално за всичко. Няма да забравя никога две случки на коледния панаир 2012-а, където при мен дойде барнат пич с костюм и вратовръзка на около 23, с дар-слово по-добро от моето и чудесна визия, който след кратък разговор ми довери истинската си цел – муфтеше ме 2,50 лв. Отказах му и той отиде да муфти други хора наоколо и успя да събере въпросната сума. Пролетта като отидох през обедната почивка да си взема пица от Патриарха и Витошка (офиса където работя е близо до НДК) го видях с коренно различни дрехи, разбирай дрипи седнал на пейка до пиците, а срещу него имаше магазинче, където предлагаха двулитрова Загорка за 2,50 и една такава се намираше в краката му. Другото събитие бе, че откриването на коледния панаир тогава съвпадна с някакъв безплатен концерт на Пайнер в зала 1 и цялото НДК се напълни с мургави почитатели на попфолка и настана ад, няколко дори се сбиха недалеч от мен, потрошиха стъкла и събориха щанд с книги, които после охранителите бяха принудени да редят наново. Тъй че, ще ви бъде интересно.

17. Бранко, аз съм еди-кой си, Бранко, ето един мой разказ, Бранко, може ли малко градивна критика, да видя къде имам грешки, аз ценя мнението ти, че да стана по-добър писател… По принцип не ме бърка, деца, но разберете веднъж завинаги две неща. Вие пишете първо и преди всичко за себе си и най-напред вие трябва да си харесате това, което творите. Чуждото мнение няма абсолютно никакво значение, независимо какво мисля аз, друг писател или филанкишията. Колкото и калпаво да пишете, все ще се намери кой да ви хареса писанията, колкото и хубаво да пишете, все ще се намери кой да ги оплюе. Така че пишете на воля, пишете много, но давайте за мнение и оценка разказите си само на най-близки хора – роднини, половинки, най-добри приятели и гледайте малко повече откъм веселата страна на нещата. И второ – животното, наречено градивна критика присъства в черната книга, сиреч е отмрял вид. Просто не съществува. Щом вие сте доволни от писанията си, щом са доволни най-близките ви, щом е доволен издателя и редактора ви, щом се намира и по някой доволен читател, на вас не ви трябва чуждото мнение. А и на мен малко ми е дотегнало да бъда летец-изпитател. Когато тръгвах като автор с първия си сборник дадох за мнение няколко разказа тук-там – на един му харесаха, на друг не, това оправи така, онова иначе… И спрях. Колкото хора, толкова и мнения. Това е първа книга, ясно е, че няма как да бъде суперска, колкото да се стараете и вие, и разни други около вас – ясно е, че и най-вероятно ще се овътрите ако я самофинансирате, трудно се избива дебют. Поемете дъх и се подгответе да посрещнете ударите мъжката. А те няма да закъснеят – книгата ви струва същите пари като книгите на вече доказани автори и читателите ще са недоволни, че не сте на тяхното ниво и няма да приемат оправдания. Освен това – повярвайте ми, имам предостатъчно други неща за четене, благодаря.

18. Ооо, аз пари за книги не давам, книги дърпам само откъдето докопам безплатни, понеже (попълнете сами), освен това мои неща съм публикувал из нета на Х места, защото (отново попълнете). Вижте, не искам да ви давам тон как, какво и по какъв начин да четете, това си е ваша работа. Но публикувате ли всичките си неща свободно по сайтове и др, никой издател няма да се навие да ги издаде. Издателите също ползват интернет и гугъл, а и след като всичко ваше е достъпно онлайн те не виждат причина да харчат пари за книгата ви. Освен това, много от тях са изпалени от нелегално разпространяващи се техни заглавия в нета. Прокламирате ли публично постоянно, че подкрепяте това, споделяте ли линкове с подобни неща – няма да я стане на вашата. За съжаление, в този бранш има някои правила, писани и неписани, които издателите си ги спазват и ще трябва вие да се нагодите към тях, правилата няма да се променят заради вас. И още – нека предположим, че щастливото събитие е вече факт – ВАШАТА КНИГА Е ИЗДАДЕНА НА ХАРТИЯ И СЕ РАЗПРОСТРАНЯВА ПО КНИЖАРНИЦИТЕ. Ако вие през последните няколко години не сте прежалили 10–15 лв, за да се озове книгата на млад, неизвестен български писател в библиотеката ви защо смятате, че някой ще направи същото за вас?

19. Не съм чел кой знае колко през живота си и вярно, че допускам правописни грешки, но какво от това? Редакторите и коректорите за какво са? Четенето е основата, върху която ще стъпите, за да станете добри писатели – колкото е повече, толкова по-здрава ще е тя. Стив Кинг казва, че за да станеш добър писател трябва да четеш много и да пишеш много, и това е точно така. Естествено, талантът е неоспорим фактор, но вижте куп известни спортисти, актьори, майстори, учени и т.н. Всички те са работили здраво върху себе си, тренирали са, учили са, упражнявали са се, практикували са. И при вас ще трябва, няма да стане отведнъж и от само себе си по заповед на щуката. Колкото до другото, ще се повторя от предишно изказване. Случва се в бързината да объркате нещо тук-там, но затова е и времето да седнете и да си прегледате щателно писанията, преди да ги изпратите на някого, а и не е чутовен проблем изпусната или излишна запетая, пообъркан пълен-непълен член. Но да изписвате погрешно цели думи, и да се повтаряте в това, и да редите логически несвързани едно с друго изречения ще накарат всеки който ви прочете творбите да мисли, че граматика за вас е уред за теглене на грамаж. Ако бяхте примерно дърводелци и изработвахте дефектни мебели, хората щяха да престанат да ползват услугите ви, нали?

20. Аз предпочитам да си пусна книгата само в електронен формат, но платена. Какъв е проблемът? Никакъв – ти си преценяваш. Макар аз лично да не смятам, че ще е особено удачно – поне тук читателите в по-голямата си част все още са свикнали да дават пари за нещо, което могат да пипнат. Виждал съм и при мен, и при други писатели: има издадена книгата на хартия, има я и за продажба в електронен формат (по-евтина), но на платена електронна се навиват едноцифрен брой хора, повечето си я предпочитат в хартиен вариант. Електронна ли е, повечето очакват да е безплатна, а и разсъждават: тази електронна е платена, вярно не струва много, но защо да не си изтегля безплатно някоя друга? Или да не додам някой лев отгоре и да си я имам за библиотеката? Опитайте, пробвайте все пак, може и да се получи, но не очаквайте много. Има хора, които я пускат свободна за четене барабар с банкова сметка – който иска след като я изтегли, да пусне пари колкото сметне за нужно, но лично за мен това е просия.

21. Какво е от значение за продаваемостта на една книга? Хубава корица, чудесно качество на текста, издържано полиграфически издание, сериозна работа на редактори и коректори, съвместни усилия на автор, издател и пиар, лична ангажираност на автора, реклама всяческа където ти падне, куп представяния, премиери, киснене на щанда на Панаира на книгата и изобщо маркетинг на 100%? Всичко изброено дотук са фактори, кои по-важни, кои много важни, но за съжаление няма изградена рецепта, която да работи безотказно, друзя :/ Литературата не е точна наука, не е математика, където a + b = c, същото важи и за продажбите. Факторите може и да сработят, може и кой знае – трябва ви и късмет, молитви, ритуали, шанс, жертвоприношения или знам ли аз какво, честно да си призная. Най-общо казано, направете всичко по силите си, колкото се може повече от изброеното, плюс още допълнителни неща измислени от вас самите, които са ви във властта и възможностите и стискайте палци, надявайки се на най-доброто. Още – основни купувачи (поне отначало) ще са ваши приятели и познати, така че се стремете да разширявате кръга им. И не заделяйте прекалено много безплатни бройки.

22. За какво да пиша, след като няма пари в тая работа? Поради същата причина, поради която спортувате, ходите по заведения, театри, концерти, опера, кино, боулинг, екскурзии, на море и планина. Поради причината, поради която слушате музика, купувате си нова техника и мебели, разхождате се в парка, правите секс, жените се, създавате деца, гледате мачове, напивате се, членувате в някакъв клуб, шофирате, шляете се из мола, ходите на лов и риболов и т.н. Защото ви харесва, защото ви доставя удоволствие, защото ви е кеф. Всичко което изброих ви струва пари всъщност, нали? Не вярвам да си мърдате задника само когато имате далавера от нещо.

23. Обичам да пиша, но само когато имам вдъхновение, муза. Сега, ето имам готова книга, докато стане време за следваща ехеее, едно 5–6 години не мърдат докато я напиша. Убийте музата, хора, разчленете кучката, изгорете я и прахът ѝ го разпръснете из космоса, анихилирайте я ако трябва. Ще ви се наложи, за да се отървете от властта ѝ. А нейната власт е мързел. Не си позволявайте да мързелувате. Научете се да пишете сериозно, хубаво и качествено дори когато нямате особено желание за това. Знам, че звучи брутално за прекрасното удоволствие от писането, но днешните съвременни писатели, които са най-печеливши са изключително дисциплинирани. Все едно ходиш на работа. Идеалният период за издаване на книга е ново заглавие на всяка година или две. По-често става прекалено, по-рядко вече ви смъква от сцената. Разбира се, този съвет го давам на тези от вас, които са достатъчно амбицирани за целта. Страдате ли от липса на амбиция, пишете ли хей така – карайте както си знаете. Само да не се разочаровате накрая, че когато пуснете нова книга 5–10 години след последната са ви забравили и се налага да почвате едва ли не отначало.

24. Бранко, навил съм се на самиздат. Искам да си видя книгата на хартия, събрал съм пари. Какво мислиш, ти все пак първата си книга си я издал така? Тъй. Както споменах по-горе, 2008-а издадох „Хорото“ в 300 бр тираж и вложих 9 стотака. Да съм си върнал максимум 1/3 от вложената сума – нормално, 1/3 от тиража го раздадох. Останалите 200 бр ги продавах 5 години, докато ги нулирам, пък колко книжарници са ме завлекли няма да коментирам – още повече, една бройка ми излезе 3 лв, аз ѝ сложих цена 5. Първа книга е, радвате ѝ се, подарявате насам-натам. Сега е по-зор – книжарите почти не взимат книги от млади, неизвестни български автори, ако случайно се колебаят, набират името на книгата и автора в гугъл, или сканират баркода (ако има такъв, по-добре да има) и търсят има ли информация за вас. Все по-трудно се продават книги, особено такива. Няма да имате достъп до големите вериги (ако имате, ще ви съборят 40–60% от коричната цена), няма да имате достъп до Панаирите на книгата, където се продава основно… Акълът ми в такъв случай е да пуснете начален тираж от 50, максимум 100 бройки, не повече, място където препоръчвам да го направите – при Явор Цанев. Явката е коректен, сериозен, ще останете доволни.

25. Бранко, всичкото хубаво и съм съгласен с теб, ама тия хейтъри в нета ми разкатават бойната слава, човек. И на мен. Хейтърите са неизбежни и са като комарите: тормозят, пият кръв и няма отърване от тях. Поемете дълбоко дъх и се пригответе: те са по форуми, фейсбук, в сайта на Хеликон, пишещи коментари под книгата ви, дращещи под публикациите ви в блога, имат собствени блогове и сайтове и оттам също дрискат, серат ви на труда в Гудрийдс, разнасят ви от уста на ухо на сбирките си, където ахкат по шитави книги и се черпят с лимонада и сухи пасти. Опитате ли се да спорите с тях, да им говорите нещо, правете го като ги срещнете на живо – иначе в нета борбата е обречена. На живо всичките без изключение са мишки – ако имаха поне капка смелост, щяха да се подписват със собствените си имена под своите дрискочи. А и не е работа на писателя да се разправя с тях. Това е задължение на администратора и модератора, които поддържат платформата, където се намира въпросната жлъч. Фактът, че немалко админи и модове не вършат тази работа поради мързел или нещо друго криейки се зад оправданията, че „всеки има право на лично мнение“, „то всъщност не е обида, а градивна критика“, „защо просто не обръщаш внимание“, „лошата реклама е пак реклама“ и прочее либерастии, е вече друг въпрос.

26. Да е*а и здрачанките му да е*а и тъпите му автори на чекиджийска литература да е*а и ш**аните нюанси и пр. Разбирам ви отлично. И аз не харесвам куп автори и творбите им, и родни, и преводни, и на мен ми се случва да ги хейтя и псувам отвреме-навреме. Но, моля ви, разберете – започне ли се един път да се продава книгата ви и надойдат ли феновете, ще се наложи да правите политика. Оу, тоя е педал, как да му продам книгата си, гледай ги тия пикли дето се захласват по влюбените вампири, ами дебелите лелки с любовните романи, ау ужас… Такива да ги нямаме. Ще трябва да се научите да уважавате вкуса на читателите си и да се научите, че освен вашата книга тези хора четат Здрач и другите вампирски любовни саги, четат Нюансите, четат Калин Чек… Терзийски (ето, видяхте ли, и аз не съм застрахован!), и т.н., и т.н. Вашата книга ще си я купят и гейове, и момиченца, и лелки, и дядовци, и баби, и фенове на изчекната литература. Ако не за самите себе си, то за някой близък като подарък. Ще се наложи да ги уважавате, ако искате да излезе от ъндърграунда. Като много ви се хейти, поне го правете в лични разговори с хора, споделящи вашите вкусове. В интернет – в никакъв случай.

27. Бранко, сподели накратко какви грешки да не допускаме. А, ето един много хубав въпрос. По творческия си път ще правите не една и две глупости, но не е лошо да се поучите от опита на другите, излишно е и вие да се парите на котлона, след като някой преди вас го е пипнал и ви е казал, че е горещ. Та:

– не ходете с книгата си по отделни малки книжарници да я разпространявате. Разпространявайте по големите вериги, борси, панаири на книгата и лично през вас. Почти нищо не се продава там, такива обектчета често ги закриват, завличане на книги, пари и т.н., няма нужда, сещате се. Сърцеразтапящи заглавия на книги, съдържащи „книжарница/книжарничка“ в заглавието и нравствените им поучения вътре са написани за книжари, читатели и книжни блогъри. Те не са за вас.

– не давайте пари за курсове по творческо писане. Това са пари, хвърлени на вятъра – болшинството от водещите ги са неизвестни хора със съмнителни писателски качества: прочетете някоя тяхна книга (ако изобщо имат издадена) и ще се уверите, че не ви лъжа. Ще станете добри писатели по три начина: много четене, много писане и много самостоятелни упражнения, когато сте сами вкъщи с някое специализирано заглавие за целта. Като такива заглавия препоръчвам двете книги на Йосип Новакович (Курс по творческо писане, жълта и зелена корица), Стивън Кинг „За писането: Мемоари на занаята“, Милан Кундера „Изкуството на романа“, Орхан Памук „Наивният и сантименталният писател“ и др.

– не ходете по реалити формати, няма смисъл. Не можете да се преборите с връзките, контактите и специфичните изисквания, на които отговарят много малка част от другите участници. Няма нужда някакво жури да ви изпитва, вече не сте в училище. Това жури не мисля, че е квалифицирано да ви оценява колко добър писател сте. А и наградата, в крайна сметка, е издаване на роман? Заслужава ли си да си късате гъза от чупки само заради това?

– бъдете готови за отказа, неуспеха, провала. Той за съжаление е много по-вероятен от слънчевия рай, за който мечтаете. Говоря за издаване, говоря за продажби, говоря за участие в конкурси.

– винаги редактирайте творбите си поне 2–3 пъти. Единият път да е задължително четене на глас – четете си ги и каквото не е хубаво оправяте или кълцате. Хубаво е да оставите творбата да поотлежи, преди да я редактирате.

– ако сте решили да станете член на някой клуб или фендъмска фракция, много, много добре внимавайте коя сте си избрали. Вероятността да си загубите времето е голяма, вероятността въпросната фракция да спечели повече от вас, отколкото вие от нея е още по-голяма. Виждал съм го, правил съм го, изпитвал съм го, знам.

– ако сте много зарибени да дадете пари, за да ви издадат книга/отпечатат разказ някъде, го правете по правилния начин. Правилен начин – писателю Джеко, ще ти отпечатаме книгата, ще ти струва 4–5 лв една бройка, после ела си прибери всичките бройки или писателю Джеко, ще правим сборник с разкази и ще си го самофинансираме, ела да участваш, ще ти струва Х пари и ще получиш У бройки като си разделим тиража и пак ще ти излезе една бройка 4–5 лв. Неправилен начин – дай ми тука едни яки пари да ти отпечатам книгата и ме остави да си правя каквото си искам, пък аз ще ти отчитам после бройки при продажби, или правя Ал-Манаф, участието ще ти струва толкова лева на страница и накрая ще получиш 1–2 авторски бройки, или не, правя конкурс, награда няма и пари няма да ми даваш, но накрая ще си купуваш авторските бройки, аре радвай се, бацай ръка.

– знам, че имате приятели, които се изявяват като професионални редактори, читатели, коректори и художници, но ако не си ли вадят хляба с това, по-добре да не се съобразявате напълно с мнението им. Виждал съм прекалено много съсипани книги само защото доверчивият автор е пледирал правомощия на свой приятел-ентусиаст.

– не се предоверявайте и уповавайте прекалено на книжните блогъри, на поддържащите литературни сайтове и прочее от сорта. Ползите са прекалено мъгляви и твърде малко. Вероятността въпросният да прочете и ревюира книгата ви след година-две, когато е вече все тая е голяма, вероятността изобщо да не го направи и книгата ви да потъне – още повече. Немалко блогъри също са обединени в клика и си препоръчват горе-долу едни и същи книги всичките едни на други, шансът да ви прочетат новото заглавие в жанр фантастика/фентъзи/ужаси е мижав. Ако сте изправен пред избора да продадете бройка или да я дадете безплатна на някой блогър за ревю, избирайте винаги варианта с продажбата. Ако книгата ви пък е самиздат в тираж 100–200 бройки и я няма по книжарниците, то тогава заделянето на безплатни рекламни бройки е безпредметно.

– моля ви, нека първата ви книга не е с обем 600–800–1000 стр. Много ви моля. Дори да е фентъзи. Ежедневието ни е забързано, вниманието ни е разфокусирано на много места: семейства, деца, работа, интернет, компютри, смартфони, кино, филми, компютърни игри, кръчми и какво ли не. Нека хората съберат смелост да посегнат към първата ви книга, която се надявам да е в златната среда между 200 и 300 стр. Тънките тетрадки също дразнят, но поне се изчитат бързо. Вашият зверски дебютен двутомник ще накара хората да си скубят косите само като го видят, а такива като мен с бръснати глави… Не знам. Мога да се обзаложа, че ако хвана 50 страници от дебютния ви тухлак и ги съкратя до 20 или 10, романът най-малкото няма да загуби, а по-вероятно е да спечели.

– книгата е стока със срок на годност 1 година. Знам, звучи грозно, но е така. Първите шест месеца са жътва с големите продажби, вторите шест месеца са баберка (къде падне, къде не) и мине ли година от издаването ѝ, оттам нататък е божа работа, каквото и когато капне. Хубавото е, че като издадете следващо заглавие, новата книга дърпа и старата. Първите месеци след излизането са най-важни с най-много продажби, съсредоточете най-много енергия тогава. А, и да не забравя – не всяко време на годината е хубаво за издаване на книга. Януари, февруари, юли и август са слаби месеци, избягвайте да пускате заглавие тогава. Декември по традиция е най-силният месец, около 24 май е също много добре.

28. Бранко, ти си много активен във фейса. Какво е нужно там? Фейсбук за промотиране на книгите ви и прочее е жизненоважен, той и още Гудрийдс. Направете си профили там и ги поддържайте и развивайте сериозно. От другите соц-мрежи файдата е почти никаква. Малко фейсбук акълища:

– не правете във фейса поотделно нова страница за всяка от новите ви книги, няма смисъл. Направете една, кръстете я „Книгите на Иван Иванов“ и пускайте само в нея инфо, само нея канете приятелите си да я харесат. А, и ако действително името ви е Иван Иванов или подобно, което се среща под път и над път, не е зле да се замислите няма ли да е по-добре да пишете под псевдоним. Нещо, което лесно се запомня и ще кара читателите да ви идентифицират.

– предполагам, че сте член на около двайсетина групи, които съдържат думи като „писател“, „книга“, „литература“, „четене“, „писане“ и от сорта в заглавието. Няма лошо. Но моля ви – сигурно имате не един и двама приятели и колеги писатели, които членуват в същите. Когато решите да зарибявате народа с новата си книга или нещо подобно, не изплясквайте едно и също съобщение във всичките двайсет в рамките на 14 секунди. Сутринта го пуснете в една, на обяд в друга, вечер в трета и така за една седмица ще сте обявили информацията във всичките 20 групи. Знам, че искате да се отървете, но недейте. Щото иначе така добре замислената захранка се превръща в обикновен спам.

– когато пускате събитие във фейса за ваша книга (представяне, премиера, панаир и т.н.), не избързвайте с цял месец преди датата или повече. Дразнещо е. Две седмици най-много, даже една ви е напълно достатъчна. Сега всички са постоянно във фейса през телефоните си, който иска да види и да дойде, ще го направи.

– във фейсбук можете да имате максимум 5000 приятели. На събития можете да каните максимум 500 от тях. Извод: по-добре сигурни хора, отколкото съмнителни непознати във френдлистата. Вярно е, че ще ви запредлагат приятелство и фенове и трябва да сте много внимателни, когато правите чистка и отлюспвате излишните. Но, винаги е по-добре да тръгнете на война с 500 лъва, отколкото с 5000 овце.

29. Самочувствие ли? Да. Нужно ви е. Скромността е хубаво нещо, но в малки количества. Ако си поставяте малки цели пред себе си, малки ще са и победите. Поставяте ли си големи задачи, по пътя към реализирането им мимоходом ще постигате и малките. Аз гледам сериозно на вашето писане, на израстването ви като творци. Аз искам вие да пишете все по-добре. Аз искам да не се налага да плащате, за да излизат книгите ви. Аз искам книгите ви да излизат в големи тиражи и да се продават чудесно, да са на предни позиции по книжарниците. Аз искам да изкарвате пари с писането си, да печелите награди и да ставате все по-известни. Аз искам да сте по представяния и панаири и така да разписвате автографи, че ръката ви да изтръпне. Вие защо не го искате?

30. Бранко, смея да заявя, че пиша грамотно и нямам нужда нито от редактор, нито от коректор. Голяма грешка. Колкото и да сте добри, трябват поне още един (а за предпочитане няколко) чифта очи, които да ви прегледат творбите, преди да тръгнат по белия свят под формата на книга. И то очи на професионалист. Винаги има нещо изпуснато, винаги има нещо за дооправяне, което е незабележимо за вас, но не и за външните хора. Сори че пак давам за пример чичко Стиви, но Кинг призна, че като е писал Под Купола, редакторката е изхвърлила буквално всяка втора дума, точно половината текст. И ѝ благодари, казва, че книгата така е станала много по-добра. А, и не се заблуждавайте – добри писатели в България има немалко, но добрите редактори се срещат изключително рядко. Ще ви бъде трудно да намерите свестен (познавам две-три редакторки, но препоръчвам само лично), а съвета ми е ако намерите наистина добър, по-добре да е ваш непознат, да е безпристрастен. А най-добре, ако извадите голям късмет – да ви е враг и да ви мрази. Не се шегувам. Приятелите сме склонни да си затваряме очите за грешките едни на други, ала враговете ще ви разчоплят до най-дребната точица, за да извадят на бял свят всички възможни неуредици. Отново ще си послужа с притча. Едно семейство отишло през деня на полето, оставяйки вкъщи само снахата. Захванала се тя да пере, в случая пере ризата на мъжа си и ризата на свекърва си. Като хванала ризата на свекървата – търка бясно със сапун, удря, мачка, усуква, мислейки си ей така и врата ти да извия и т.н. Като хванала ризата на мъжа си – милва я леко, гали я нежно, ох моя мъж, колко го обичам, колко ми е драг… Като ги проснала да съхнат – ризата на свекърва ѝ снежнобяла, на мъжа ѝ – пак мръсна. Та тъй.

Надявам се да съм ви бил полезен, поне малко, и да не ме псувате много.

Content

Бранимир Събев
30 съвета за млади автори