Явор Цанев

Избраникът

Всеки автор обича книгите си и аз не правя изключение. Често са ме питали коя харесвам най-много. Няма как да посоча само една и вероятно никога няма да го направя. И все пак — ето дузина разкази, които са ми особено скъпи, защото са първите, които видях събрани в малко томче.

Сборникът излезе през 1996-а година, а днес аз се радвам на възможността да го представя пред читателите отново.

През годините имаше хора, които са ми споделяли, че са преснимали разказите на копирни машини, други — че са ги сънували, трети дори са ми носили за автограф откраднати от библиотеката екземпляри.

Благодаря на всички, които споделяха, че харесват историите и особено на онези, които периодично ме питаха дали не пиша нещо ново и искаха да узнаят кога ще видят следващата ми книга!

Сборникът излиза като безплатно електронно издание, но също така и на хартия — за всички, които обичат книжното тяло, а не само четенето.

Ето — двадесет години по-късно аз все още малко се вълнувам от това, надявам се да развълнувам и Вас — тези, които са чели вече книгата и тези, които сега ще се срещнат за първи път с нея.

Приятно четене!

Явор Цанев

Избраникът

Въпреки гоненията, въпреки строгия режим, въпреки хилядите ми последователи, изгорели на кладите като магьосници и вещици, напук на инквизицията и настървените божи служители, преодоляла страшните мъчения, моята религия разширяваше границите си и пълзеше в съзнанието на хората от цял свят. Тя вземаше сила от древния страх и скритото зло, издигаше се в тъмнината на душите и събираше все повече воини в редиците си. Постепенно ставаше могъща и непобедима, разцъфтяваше дори в годините на Средновековието, вземайки за идол неговия мрак.

Богът ни с безброй имена бе Сатаната и аз знаех, че един ден той ще се яви пред най-верните си синове…

В отдалечения от хората и непристъпен Замък на Тайнството най-фанатичните му последователи копаеха тунел във влажните подземия, за да достигнат до Преизподнята, до трона на великия Луцифер, а аз ги напътствах, гадаейки с помощта на черните магии, на сънищата ми, изпълнени с неразбираеми заклинания и кървави жертвоприношения…

Аз бях роден с огромна пентаграма на гърдите, със страшен знак от по-тъмна кожа и знаех, че съм Избраният, човекът, който трябва да промени света. Всички последователи вярваха безрезервно в мен — Злия Пратеник, Месията на Дявола, Наместника Му на Земята…

Аз съм авторът, подписал с многото различни имена древните книги с тайнствени думи, черни прокоби и магически знаци. Аз съм този, който най-добре познава Злото… и му служи…

По моите заповеди тунелът в подземията беше станал вече много дълъг, но Инквизицията бе надушила следите ни. Копаехме с всички сили, тъй като тя ни търсеше отдавна, а сънищата ми не можеха да предскажат дали великото ми дело няма да пропадне заради нейните яростни преследвания.

Разкривахме шпионин след шпионин и жертвоприношенията ни пълнеха с кръв избите на Господаря, но в същото време и много от нас изчезнаха в залите за мъчения, превърнаха се на пепел сред кладите и бяха убити по най-жестоки начини. В самата Света инквизиция имаше също толкова зло, колкото и при нас… Друг беше само Богът. Неговите служители един ден щяха да ни открият, щяха да се доберат до Замъка на Тайнството, в това не можеше да има и капка съмнение. Трябваше да бързаме, да сме много по-бързи от тях, за да ги изпреварим…

В тия тежки дни аз бях човекът, който даваше сили на сатанистите и изпълваше с пъклена вяра телата им. Аз бях този, който ги караше да копаят ден и нощ, докато накрая, изпод земята, се чу далечен тътен, мощен и злокобен — сигурен признак, че целта ни е близо.

Разпратих хората си на всички посоки, за да разнесат вестта и да съберат колкото се може повече последователи, да ги призоват на събор за изгрева на Злия Ден. Луцифер, нашият бог, трябваше да бъде посрещнат както подобава…

Самият аз продължих да копая сам, за да мога да стигна до заветната цел и пръв да вперя поглед в зелените, омагьосващи очи на божеството ни.

Дните и нощите минаваха, пръстта ставаше все по-суха, ронлива и топла, почти гореща, от мен течеше пот, а девиците, които напояваха с кръвта си Пътя, бяха от красиви по-красиви…

Работех в мрак, леко разбулван от човешките свещи с фитили от коси на блудници, и чувствах как с всеки изминал ден се приближавам до безкрайната бездна на Ада.

Толкова време бях чакал, толкова сили и воля бях вложил, така твърдо и безпощадно се борих… за да направя за света това, което бях намислил, за което чувствах, че съм роден…

Когато след няколко седмици първите фанатици дойдоха в Замъка на Тайнството, аз още копаех.

Когато от всички краища на света започнаха да пристигат поклонниците на Черната религия, да изпълват залите и стаите на замъка, аз продължавах да копая.

Когато дворът на Тайнството се препълни с хора и те вече отдавна спяха под открито небе, очаквайки Злия Ден, още не бях спрял…

Неописуемите звуци и стонове, долитащи през изтъняващия пласт пръст, ме караха да изтръпвам, изпълваха ме със суеверен страх и само силата вътре в мен ме крепеше. Аз почти не спях. Копаех, изхвърлях пръстта, правех поредното жертвоприношение и когато спирах да почина, се изкачвах на земята, за да проверя докъде стига върволицата от хора. Вече не се боях, че Инквизицията може да ме провали. Сега бях сигурен, че плановете ми ще се осъществят. Толкова народ се бе събрал…

И ето че дойде Денят!

Всички слязоха в подножието на хълма и изпълниха равнината. Замъкът опустя и стъпките ми прокънтяха по празните коридори. Ехото изпълни залите, последва ме в подземията и продължи след мен надолу по тунела, попивайки в стените от пръст.

Спрях пред тънката преграда между Света и Преизподнята. Огънят на Ада леко прозираше и аз не се съмнявах в опустошителната му сила. Пламъкът в човешкия череп осветяваше през дупките на очните ябълки пентаграмата на гърдите ми, тя пареше и доказваше, че съм истинският избраник. Жезълът със сатанински знаци лъщеше и златният му блясък пазеше тайната, която криех в него…

Застинах за един кратък миг, заслушан в звуците, идващи отвъд, и туптенето на сърцето си. Стиснах здраво жезъла, а пентаграмата на гърдите ми сякаш гореше…

Прошепнах думите от последния си пророчески сън и през пръстта, като безплътна сянка, премина самият Луцифер.

Това е може би единственото нещо на света освен Бога, което не бих могъл да ви опиша. Имаше тяло, имаше глава и нозе, имаше всичко, което има всеки един от нас, но това, което го правеше Сатана, бе самото излъчване. Трябва да си Избраният, Единственият, за да можеш да се подчиняваш на собствената си воля в негово присъствие. Трябва да имаш някаква дълбоко скрита сила вътре в себе си, за да се запазиш…

Издигнах черепа с разтопена лой нагоре и коленичих.

Изрекох думите, които трябваше да изрека, а после станах и го поведох към подземията, замъка, към моите и негови последователи навън.

Чувствах силата му зад гърба си, но чувствах и това, което се таеше в мен. Усещах погледа му в тила си, но знаех и за всички други погледи… Те се надяваха…

Отново стъпките отекнаха по мраморните коридори и ехото ги запечата по древните стени.

Излязохме от замъка и прекосихме двора.

Усещах всичко като в сън.

Към нас, там долу, в равнината, се вдигнаха безброй очи. Безброй очи се впиха в нас и аз разбрах, че е дошъл часът…

Оставих Сатаната да пристъпи напред и да вдигне ръце. Оставих гласа му да зазвучи и усетих, че след малко вече нищо не ще успея да направя. След малко хилядите убити, хилядите принесени в жертва, хилядите дни, които съм изживял в очакване на този — най-важен и значим, — щяха да са пропилени. А бях заложил твърде много, за да си позволя да загубя… Бях заложил половината от света… И то — добрата половина… След миг нямаше да има значение, че някога съм бил Избраният, сънищата с пророчествата щяха да отидат напразно, а аз щях да се превърна в прокълнат предател, слаб страхливец и убиец на надежди…

Извадих от жезъла си скритата сребърна сабя, обкичена със свещени скъпоценности и бисери от вкаменена светена вода…

Щях да отърва света от Злото… Ненапразно толкова години печелих доверието му и убеждавах всички, дори себе си, че съм най-верният му син…

Пристъпих напред и замахнах. Сатаната се обърна, но преди да проникне силата му в мен, успях да нанеса удара.

Главата му се отдели от тялото, ала не бликна кръв.

И никой не извика.

Никой не помръдна.

Нищо страшно не се случи…

Продължих да размахвам свещеното острие и да насичам тялото му на парчета, на дребни късове, и още, и още… Докато изведнъж се вцепених:

Главата беше паднала встрани.

Косата бе омацана с кръв.

Да! С кръв! Кръв имаше… и… нещо друго:

Лицето беше моето.

Откъснах с мъка поглед оттам и сред парчетата от тялото видях насечената пентаграма…

Погледнах пак главата.

Изкрещях!

Гласът ми бе на Сатаната…

Захвърлих сабята и хукнах към замъка. Прекосих двора, започвайки да чувствам другия в мен… Профучах през коридорите и чух отвратителния си кикот. Стигнах до залата с огледалата и спрях. Задъхан и уплашен, не посмях да вляза. Защото знаех какво ще видя. Наистина знаех…

Затичах се отново по коридорите, слязох в подземията и със страшна скорост полетях към Преизподнята, крещейки с новия си глас:

— Един човек… дори Избраният… дори този, който бях… — в гърдите ми нещо се гърчеше и разкъсваше — … не може да победи Лукавия… — усещах как той бавно ме обсебва напълно и почти проплаках. Как само се бях лъгал… И си вярвах… Вече съвсем ясно разбирах какво става и чувствах Дявола в себе си, а той крещеше през моите уста:

— Злото… Злото е в сърцата на всички… и никой… никой не може да го изкорени оттам… За това няма избран… Няма… и никога няма да има…

Направих вихър, почти ураган, и пръстта започна да се рони от стените, увлечена от скоростта му. Назад, в мрака на тунела, останаха последните човешки думи, които изрекох, но дори не съм напълно сигурен, че са се чули, тъй като секнаха по средата:

— … докато всеки сам…

Профучах през отвора и поглеждайки назад, видях как зад мен дупката се затваря. Някъде далеч, в света на хората, нещо се срути и аз си представих как замъкът хлътва, хлътва и целият хълм, а привържениците на Луцифер, моите привърженици, не знаят какво става…

Разпукването на пашкула

Лежеше по гръб сред тъмнината на стаята, заслушан в тиктакането на часовника и шума от стъпките на времето. Дишаше бавно и съсредоточено и усещаше как мъглата на страха навлажнява кожата, промъква се през порите и плътта, за да достигне до мястото, където материята се превръща в съзнание. Непомръдващо, но будно, безпокойството караше мислите да настръхват, а очите да се взират навътре — към това, което недоловимо помръдваше в сърцевината на битието му.

Край къщата мина кола, светлината от фаровете се промъкна през завесите, плъзна се от стена на стена и като не намери нищо интересно в стаята, се изхлузи навън, оставяйки тази територия на нощта. Шумът от двигателя се стопи и часовникът продължи ритмично и самотно да се брани от тишината.

Заслуша се отново във времето, изпълнен с очакване.

Дълбоко в него нещо завибрира, после спря, сякаш и то се ослушваше. Трепна отново. Пак спря. Трепна…

— Остави ме на мира! — прошепна той и гласът му беше глух като стон.

Това ставаше за четвърти път. Започваше по един и същи начин: първо пробягваше неясна мисъл, проблясквайки като светкавица, след това всяка отделна клетка на тялото му се напрягаше, усетила страннотуптящото си ядърце, причерняваше му, изчезваше влагата от устата и погледът потъваше навътре в тялото, опитвайки се да намери скритата там тайна.

Когато за първи път, осемнадесетгодишен, усети нещото в себе си да се раздвижва, дори не успя да се изплаши. Чувството беше съвсем ново и твърде странно, за да може да го определи, после му се повдигна и почти веднага след това припадна, удряйки главата си в нощното шкафче. Когато започна да идва на себе си, първо чу далечния шум от радиото, примесен със скърцането на затварящи се врати дълбоко в съзнанието му. Усети хилядите иглички, които бодяха тялото и се опитваха да го събудят. Най-накрая пред очите му се завъртяха черни и червени кръгове, все по-малки и по-малки, отдръпнаха се настрани и тогава изплуваха стаята, мебелите и всичко останало. Постепенно се осъзна и с усилие се надигна.

— Какво беше това? — попита на глас, а слабостта не го беше напуснала, когато приближи до огледалото. Погледна в него и видя едно уплашено момче с цепната вежда и струйка засъхваща кръв, стигнала почти до брадичката.

Не знаеше какво да каже на родителите си, когато го попитаха с кого се е бил…

Сега лежеше в мрака и тиктакането, усещаше всяка частица от себе си — насила успокоеното дишане, леко потрепващите пръсти, чувстваше дори как сърцето изтласква кръвта и тя нервно се движи по вени и артерии като в безкраен напоителен канал на страха. Спомените танцуваха в мозъка му — съвсем ясни и близки.

Вторият път всичко стана някак си по-бавно или той го беше усетил отдалече, защото седна на една пейка в парка и зачака. Разбираше, че разходката му ще се провали, но нещо му подсказваше и друго — това не бе обикновено прилошаване. Напрежението в тялото му се засили, а по-късно го връхлетя и предишното неописуемо усещане. Как ли бе изглеждал в очите на случайните минувачи?

Не знаеше.

Както не знаеше и какво трябва да предприеме.

Стоя на пейката, докато се увери, че бурята в тялото му е преминала окончателно и нещото отново се е скрило някъде из тъмните лабиринти по пътя към небитието. Скован от страх и изпотен, не смееше да стане от пейката, почувствал, че тайнственият враг продължава да го дебне някъде отвътре. Дълго брои ударите на сърцето си… и кой знае защо, те му се струваха далечни и чужди…

Несъмнено, най-страшно беше третия път.

Нещото започна да се надига, да избутва настрани пластовете спомени и самосъзнание, да извива невидима снага и застрашителното чувство изпълни всеки орган, всяка тъкан и клетка, сякаш превземаше тялото му и искаше да го убие…

Започна нещо като борба, макар че това едва ли можеше да се нарече така. Съпротивляваше се тялото, съпротивляваха се мислите, съпротивляваше се всяка отделна клетка, но това, каквото и да беше, връхлиташе сякаш на молекулно ниво. Колкото и да се взираше навътре в себе си, колкото и да напрягаше сетивата си, той не успяваше да открие какво е То. Образът му се бе разлял навсякъде, беше се пръснал по невъзможен за възприемане начин и нападаше едновременно от непредвидимо много страни.

Отново припадна и лежа на пода повече от час.

Когато се съвзе, дълго стоя там, загледан в нагорещената жичка на лампата, разбирайки, че тези набези в тялото и съзнанието му не са случайни, че в него се е свило нещо зло и един ден неминуемо ще се опита да излезе… а дали всъщност вече не опитваше?

Отпразнува деветнадесетия си рожден ден сред момичета, музика и много приятели и може би щеше да бъде истински щастлив, ако Нещото не плъзна отново по тялото му, на далечно, далечно ниво, но достатъчно близко, за да подхранва безпокойството му. Опита да го удави с огромно количество алкохол и като че ли успя да предотврати настъплението му, което несъмнено щеше да последва.

Безпокойството обаче остана. Премина в съня му, преля в следващия ден, пак в съня, прикрепено като паразит, като неделима част от неговата същност. Стоеше на дистанция, но така, че той да го чувства, постоянно подсещайки за съществуването на злата сила… и което беше най-лошото, караше го да подозира, че Нещото събира сили за нов удар.

Беше живял в тягостно очакване почти три месеца, когато с тревога усети, че това, което е в него, се раздвижва отново… и че е пораснало…

Слаба вибрация.

След два дена — още една.

След ден — отново.

След десет часа, след шест часа, след час…

Часовникът издаде странен звук, сякаш времето се опита да спре и да задържи стрелките. Сърцето му подскочи, после спря за миг, той се ослуша, бавно и внимателно се протегна, напипа ключето и светна нощната лампичка. Погледна към циферблата:

Три и седемнадесет.

Три и седемнадесет след полунощ.

По-дългата стрелка се беше отъркала в по-късата и наостреният му слух бе доловил дори този незначителен шум. Сега вече тиктакането беше съвсем нормално.

Изгаси и легна, обкръжен от нервно очакване.

Странното усещане полека го завладяваше, толкова бавно, че той не усети как започна да доминира и да обсебва възприятията му. Вибрациите чувствително се учестяваха и го караха да настръхва, потта изсъхваше, преди да е избила, по челото и по гърба плъзнаха невидими мъхнати гъсеници и кожата го засърбя. Изведнъж стана страшно горещо, Нещото явно събираше последните си сили и всеки момент можеше да нападне. Той искаше да го спре, веднъж завинаги, но нямаше никаква представа как да направи това.

Преглътна сухия въздух в устата си, усещайки как дращи грапавият език по небцето. Отново напрегна сетивата си. Вибрациите се сляха и по цялото тяло премина търкаща вълна. Клетките се свиха и настръхнаха, после се нахвърлиха върху ядърцата си, а от тях изскочи Нещото. От всяко ядърце — по едно малко Нещо, така че всички малки Неща да образуват едно голямо, силно и свирепо НЕЩО.

Сгърчи се от удара, неуспял да се предпази. Всяка частица от съзнанието му кресна до полуда, косата му настръхна и се отдели от темето. Той дори не обърна внимание на това, погълнат от свирепата атака. Усети нарастващото напрежение в тялото си, яростното туптене във всяка клетка и заби пръсти в чаршафа. Поиска да извика, но в сухата му уста изведнъж нахлу влага, тя се изпълни със слюнка и викът се превърна във воднисто бълбукане. Засърбя го нетърпимо цялото тяло, кожата като че ли набъбна, а той се завъртя, отърквайки се в завивките. От това сърбежът се засили, ръцете се плъзнаха и започнаха да прокарват бразди, той се зачеса като побъркан, натискайки все повече и повече, докато кожата му се наля с кръв и се нашари от стотици червени линии.

Почувства моментно облекчение, но само след миг всичко започна отново.

Заби нокти в кожата си и тя се разкъса.

Клетките крещяха и пулсираха, Нещото все по-осезаемо се материализираше и изпълваше тялото му, ръцете впиваха пръсти в раздиращата се суха плът, разкъсваха я, а парчетата падаха по окървавения чаршаф. Имаше чувството, че е пашкул, в който дълго време е стояло и се е развивало съзнание-какавида, като пашкул, който всеки момент ще се разпука, за да излезе от него пеперудата на новия живот — с ново съзнание и нова плът.

Ноктите му се надигаха и обръщаха, отскубваха се и оставаха забити в месото, налягането в клетките растеше и ги деформираше. Той усещаше как те се променят и превръщат в нещо ново, чуваше глухото си гъргорене и мразеше безсилието си.

Чернилката се разля пред очите му и започна да се уплътнява, кожата се разчупи като ненужна изсъхнала кора и в този момент вратата на стаята се отвори. Умирайки, той видя майка си да светва лампата, да се обръща с тревога в погледа, а после тревогата да се превръща в ужас. В ужас и отвращение. В ужас и крясък. В оглушителен истеричен писък…

На леглото, сред разкъсаната плът и окървавените завивки се надигна зловещо Нещото. Като всяка какавида, която излиза от пашкула си, беше много, много гладно…

Войните на изкуството

Излязох на арената, точно както са го правели някога гладиаторите, и затворих очи, заслепен от силната светлина на прожекторите. Публиката стана на крака и закрещя, но високоговорителите, обградили стадиона, я надвикаха и плътен мъжки глас тържествено занарежда заученото приветствие:

— Добре дошли в шоуто „Войните на изкуството“! Днес ще присъствате на финалната среща за „Правото на първа книга“, организирано от издателство „Триумф“. Както виждам, настроението е прекрасно, свободни места няма и всички очаквате с нетърпение схватката, която ще коментирам аз, Кристофър Круз!

Публиката отново зарева като огромно животно с хиляди гърла и аз разбрах, че от другата страна, в противоположния край на затревената елипса, е излязъл противникът ми. Отворих очи, после бързо ги притворих и през миглите си видях силуета му. Оттук не можеше да се определи колко е висок, нито дали е слаб, или силен — засега той представляваше само обикновена човешка фигура в далечината. Аз обаче знаех, че това е Громър Уотлин…

— Ето, финалистите вече излязоха, посрещнати от бурните ви овации. Това е публика! Да! Това е истинска публика! Надявам се, че те ще ви поднесат едно наистина добро сражение, което ще разпали чувствата и въображението… Вдясно от зеления и вляво от жълтия сектор виждате Громър Уотлин — висок 193 см, гръден кош 133 см, бицепс 51 см, бедро 71 см, прасец 48 см…

Слушах думите на коментатора, очите ми свикваха със силната светлина, ходилата — с хладната трева и мозъкът — с мисълта, че този път няма да успея. Добре помнех победите на гиганта Громър, помнех и как с последни сили надвих Алън Хойл, мир на праха му… Късметът едва ли щеше да ми помогне и сега. Друг избор обаче нямах. Само така се стига до „Правото“.

— … и вдясно от жълтия, вляво от зеления сектор — Джейсън Елиът: висок 177, гръден кош 120, бицепс 40, бедро 60, прасец 41… — коментаторът направи артистична пауза и допълни:

— Както виждате, разликата е голяма, но за тази схватка няма правила, така че двамата противници са поставени в приблизително еднакви условия. Те могат да се движат из целия стадион, включително и на пистата за бягане, облеклото им се състои от горнище на кимоно и шорти с бандаж и е напълно идентично, като изключим размерите, разбира се… То е произведено от текстилната фабрика…

Опитвах се да събера мислите си, да си дам кураж, като се убеждавах, че това е наистина единственият начин да пробия. Само турнирите на „Триумф“ и конкуриращите ги шоуспектакли на „Залог“ можеха да ме изведат до правото на първа книга. После щях да съм официално писател, един от малкото, които освен да пишат, имат право и да издават книгите си.

— И така, нека заедно с мен, Кристофър Круз, всички зрители — тези, които са тук, на стадиона, и онези, които гледат специалното излъчване по видеоканала на „Триумф“, да затаят дъх в очакване на стартовия сигнал. Нека прекратим залозите и обърнем погледи към арената!

Може би трябваше и този път да се натъпча с опиат… Винаги е толкова потискащо… Как изведнъж всичко утихна! Как занемя целият стадион, сякаш по пейките няма хора, а машини. Машини, които Кристофър Круз току-що изключи… и от нас се очаква да ги включим отново… с проливането на кръвта си. Нима от древността досега нищо не се е променило? Нима хората все още черпят удоволствие от отчаяната съпротива на умиращия и моментното озлобление на победителя? Нима все още, за да е добро зрелището, залогът трябва да е живот? Защо всички тези, които залагат на мен или на Громър, не излязат тук, на арената, и не заложат на себе си?

— Искам да припомня, че за този финален двубой награда ще получи не само победителят, но и победеният! Издателство „Триумф“ гарантира издаването на един посмъртен разказ за всеки час, издържан на арената. Все пак шоуто се прави от двама души, те издържаха на толкова битки и ни дариха с красиви победи, не трябва по-слабият да е ощетен. Той е достигнал до финалния мач, а както знаете, за всеки финалист е редно да има награда… Неговото произведение ще даде заглавието си за поредния брой на списание „Посмъртни разкази“ и ще бъде публикувано, при това без никаква редакторска намеса, а името му ще бъде включено в литературната енциклопедия. И така, дами и господа, нека битката започне!

Разнесе се силен гръм и няколко сигнални ракети се издигнаха над стадиона, но аз знаех, че всички гледат не тях, а нас — мен и Громър. Закрачих по тревата с несигурни стъпки и туптене в слепоочията. Стръковете се търкаха в ходилата и глезените ми, усещах ги как миришат — на живот. На живот, който не исках да загубя, но този луд свят ме пращаше в ръцете на смъртта, правеше ме гладиатор, който оцелява само отнемайки живота на другите. Съжалих, че не взех опиат, както правех винаги досега, както правеха всички… с него беше много по-добре. Сега светът изглеждаше нереален и напълно абсурден. Залогът беше наистина голям… Нима не бях прекалено самолюбив? Нима Громър, освен че е по-едър и силен, не е и по-добър писател от мен? Нима, дори и да можех да го убия, трябваше да го направя?

За първи път се замислих кой е въвел тази лудост с „Правото“. И защо точно по този безмилостен начин? Защо с проливане на кръв? Как може да се смесва изкуството с грубата сила? Това ли е начинът да докажеш, че си талантлив?

През това време разстоянието между мен и Громър намаляваше. Вече виждах лицето му, дебелия врат и на пръв поглед тромавите, но затова пък мощни мускули. Не трябваше да се оставям да ме докопа. Ако това станеше, с мен щеше да е свършено…

— Вижте тези хора, господа! Не са ли просто възхитителни! — гласът на коментатора докосна грубо слуха ми. Усетих неясна погнуса.

— Заложили са живота си, за да могат да бъдат това, което искат! — продължи той, а аз почувствах как и без специалния опиат започвам да се ядосвам. В гърдите ми трепна, все още глъхнеща, яростта от предишните битки и аз свих юмруци.

— Да станат писатели! Тази толкова примамлива професия, символ, че си успял в живота, че си рискувал и си спечелил, че си преодолял…

Изведнъж всичко ми писва. Чашата прелива и аз едва се сдържам да не извикам. Иска ми се да крещя с всичка сила… Яростта ми не е насочена към Громър, дори частица от нея не е насочена към него. Защото не взех опиат? Може би… А Кристофър Круз е тъпак. Абсолютен тъпак. Тъпак, който дрънка само глупости! Не съм заложил живота си заради никаква професия! Аз съм писател! Просто съм такъв и не мога да бъда друг! Писането е животът ми и аз съм заложил него! Защото не пиша само за себе си, а и за хората. Защото все още вярвам в най-човешките неща, в това, че поне едно от гърлата в публиката ще млъкне, когато прочете тези редове. Че на следващото шоу, когато художниците излязат да защитят правото си на изложба, някой от зрителите ще се почувства чужд сред врявата и залаганията, ще се замисли защо, по дяволите, трябва да се биеш и убиваш, за да докажеш, че картините ти заслужават да бъдат видяни от хората, че музиката ти има право да бъде слушана, че… си човек на изкуството. Човек, а не воин!

— Как само пристъпват! Колко съдбоносно се скъсява дистанцията… Делят ги не повече от двадесет крачки… Какви силни и решителни мъже!

Нима това е наистина единственият начин разказите ми да достигнат до хората? Нима така се става писател — чрез битки? Господи, какъв побъркан свят! А Громър? Дали и той се чувства така? Ако вместо да го ударя, му подам ръка? Дали наистина е толкова озлобен, колкото изглежда? Дали тази злоба е насочена към мен, или яростта му е подхранвана от същия този луд свят, в който, за да спечелиш правото да твориш и творбите ти да бъдат публикувани, трябва да участваш в кървав спектакъл и по този начин да развличаш… Дали се е натъпкал с опиат? Изглежда… Опиат при всяка битка… За да се озлобиш, за да забравиш всичко друго и да не се замисляш така, както се замислям аз сега… Опиат при всяка битка… за да можеш да убиеш без угризения… Вече не се учудвам, че след победа повечето „воини“, достигнали до финала, са психически разстроени и дори в много случаи наистина полудяват… Но кой се интересува от това?

— Ето, те се спряха само на метър един от друг!

Громър е срещу мен. Виждам замъгления му поглед и се уверявам за опиата. Знам, че е глупаво да очаквам нещо друго. Преди всяка среща го прави… Досега и аз го правех. Защото… Защото вършим нещо напълно чуждо и противоестествено за творците… Ние УБИВАМЕ!

Помирисвам пак въздуха, усещам стенещия дъх на стъпканата от нозете ми трева и смазания живот, изтичащ от стеблата. Погледът ми потъва в очите на Громър, жилките от кръв и възбуда ме карат отново да настръхна и да хлътна хипнотизиран в зениците му. Може би наистина е добър писател… по-скоро е бил… Може би… Сега е просто една грамада от мускули, която ще ме смаже, а после ще полудее. Не знам защо съм толкова сигурен, но го виждам в очите му — ще полудее…

Някъде далече шуми публиката и ни подканя.

Призовава ни да направим хубаво шоу, но аз се надявам, надявам се, че поне на един от тези хора по трибуните ще му прилошее, че ще се обърне, за да не гледа, че повече няма да дойде и ще прочете сборника „Посмъртни разкази“. Че ще се запита защо човек е готов да даде живота си за няколко страници с мъртви букви… и тези букви… те наистина ли са мъртви? Че ще усети тъгата, болката, очакването и радостта, любовта, живота и всичко останало, скрито зад тях…

Знам, че ще изгубя, но искам хората да прочетат това.

Може би нищо няма да се промени. Може би животът ми ще отиде напразно. Той и сега е празен… Книгите стоят, написани на ръка, събират прах в килерите, днес е престъпление да се разпространяват, ако не си получил „Правото“, по-важно е шоуто, в което защитаваш себе си, всичко е опорочено… Какъв е смисълът да победя, когато вече съм изгубил? Аз спрях да бъда творец в момента, в който дойдох за първи път на двубоите. Защото не създадох, а убих. Убих един от своите, един от себе си… Късно е да спра всичко това… Мога само да отпусна ръце и да умра, без да пълня обезумелите очи на публиката с яростна битка за оцеляване. Такава измама е това „Право“…

Все пак, това ще бъде публикувано. Все някой ще го прочете. Мисля, че не е нужно да съм бил добър писател, за да ме разберат…?

Бел. ред.: Обърнете внимание, че въпреки това, което е написал, Джейсън Елиът се е надявал да победи. Когато губят, хората винаги намират подходящо оправдание, за да излязат светци и мъченици в очите на другите. Цялото му творчество остава на съхранение в архива на издателство „Триумф“. Разказът отпечатваме без намесата на редактор. Не мислим, че е подходящ за сборника „Посмъртни разкази“, тъй като е доста слаб и сантиментален, но наградата си е награда…

Часът на мъртвата неподвижност

Вятърът се завихри, изфуча и нахълта под моста. Изду дрипавите дрешки на двете деца, накара гръбчетата им да настръхнат и когато те отново затрепераха, за миг се укроти. Събра нови сили, огъна се, препусна бясно и в неудържимия си устрем прекърши няколко сухи клона.

По-малкото братче закри с длани лицето си и изхлипа. Притисна се към подпората на моста, сгуши се и затрепера още по-силно.

— Батко, страх ме е! — гласчето му едва премина през воя на вятъра — слабо и уплашено като скимтене на кученце.

— Не се бой. Тук не може да ни удари гръмотевица. — По-голямото момче, седемгодишно, го прегърна и се опита да не трака със зъби. — До сутринта бурята ще свърши, а може би и по-рано…

Вятърът ги шибна в гърба и ризките им изплющяха. Малкото изхлипа отново и зарови лице в пазвата на брат си, а той го притисна силно към себе си. Гладът отстъпи мястото си на Студа, но не си отиде. Застана малко встрани и търпеливо зачака…

Първата светкавица пробяга през небето, освети всичко, разкъса гърдите му и освободи дъжда. Капките се втурнаха — едри и тежки. За секунди намокриха земята, направиха локви, а след това и мехури в тях. После шумът се засили, бурята забоботи с пълна сила, вятърът вкара дъжда под моста, намокри децата и със зловещ вой продължи да плющи по гърбовете им.

Откъртеният каменен къс от съседната подпора лъсна мокър и тежък като безформено морско чудовище.

При следващия гръм малкият заплака почти на глас, разбрал, че страшното едва сега започва и единственото нещо, което може да ги спаси, е това, което нямат.

Дом.

Не хубав, просторен, с всякакви удобства, а просто дом. С пиян баща и разплакана майка, с олющени стени и под от пръст, с мухъл, с тлъсти паяци в ъглите, с найлон вместо стъкла по прозорците, но дом…

Нещо, което нямаха…

Ледените струйки плъзнаха по телата им като сънени змии, достигнаха последните сухи места и станаха още по-студени.

Небето проклинаше с гръмотевиците си, огънят в гърдите му не спираше и не спираше…

Някъде наблизо се откърши голям клон и с трясък се стовари върху моста. Вятърът го завлачи, а стържещият звук премина по подпорите и се изсмя злобно на сгушените фигурки. Страхът се изправи до тях в цял ръст, изпълни нощта и раздвижените от бурята сенки. Протегна невидима ръка със закривени нокти и стисна забързаните сърчица.

Дъжд, вятър, светкавици, нов гръм…

Студени като хора камъни и нарастващи локви…

По улиците плъзнаха мътни реки от кални несгоди.

Водата постепенно стигна до глезените и братчетата се качиха на откъртения къс от подпората. Седнаха направо върху мокрия камък и се сгушиха, видимо треперейки, със сълзи, скрити от дъжда. Край тях мръсната вода заклокочи и се заизвива като жива под камшика на небето. Развилнялата се буря заприлича на яростна гибел.

— Няма ли да изгрее скоро слънцето? — по-малкият изглеждаше съвсем изтощен и отпаднал. Очите — хлътнали и уморени, със сини, болнави дъги под тях. Устните — лилави и треперещи, отчаяни и тъжни.

Големият не отговори. Само избърса с ръкав носа си и подсмръкна. Водата се стичаше по косата и влизаше под ризата, но той отдавна бе съвсем мокър.

Камъкът под тях пусна студената си твърда душа да плъзне по костите им и мъртвият му живот започна неусетно да ги сковава.

Светкавиците и поройният дъжд сякаш нямаха край. Непрестанното монотонно грухтене в локвите едновременно изнервяше и теглеше към съня. Тревожеше и успокояваше… унасяше… А нощта изглежда щеше да е вечна…

— Ох, схвана ми се кракът! — в очите на малкото момче отново бликнаха сълзи, но дъждът побърза да ги измие с шамар от едри капки.

В този момент, някъде по небесните пътища, се преобърна огромен камион с лед и изсипа кристалния си товар към земята. Парчета, големи колкото орехи, затракаха в лудешки ритъм, заудряха се и заподскачаха, захвърчаха навсякъде.

Малкият отново проплака, когато едно парче го удари по ръката и почти веднага след това усети непоносимата тежест като непреодолима умора да нахлува в тялото му.

Изпищя към болката, но тя като че ли не го чу.

Някой влизаше в него.

Някой дори беше влязъл…

Вземаше живота му, неговия детски живот, и се мъчеше да остави в замяна мъртвата си неподвижност…

Детето погледна уплашено към камъка, на който седеше, и се притисна към брат си. Вкопчи измръзнали пръсти в ризата му. Сега виждаше Страха. Страха и Ужаса. Толкова ясно размазани. Толкова ясно размити от дъжда и тъмнината. Така влудяващо пеещи на ледения си език, така каменно сковаващи.

— Батко… — под ризката на брат му имаше нещо твърдо и студено… студено и твърдо… Нещо чуждо и наистина страшно… По-големият не помръдна, дори не трепна.

— Бате… — камъкът нахлу съвсем осезаемо в телцето му, езикът му се превърна в мраморна ненужност и изтрака мъртво в зъбите. Сълзите се отрониха на песъчинки и залепнаха по втвърдяващите се бузки.

Потънал в собственото си вцепенение, по-големият брат успя само да извърне леко глава и също окончателно застина. Усети как детският му живот изчезва някъде надолу, как каменният къс го засмуква и отнема…

Погледите им се срещнаха и всеки видя ужаса в очите на другия. Мислите им бавно се превърнаха в заскрежени кристали, студът достигна до най-дълбоките фибри на съзнанието и остана завинаги там. Последните капки живот се отрониха като невидими сълзи, попиха в камъка под тях, а той потрепери, постепенно омекна и оживя.

Спомен от детството

Тази нощ пак не можа да заспи. Споменът отново го зачовърка отвътре и не му даде покой. Незнайно откъде, той изплува на повърхността, понесе се по морето от мисли и постепенно го покри като тежко и плътно нефтено петно. Обходи всяка гънка на сънения мозък, плъзна се по гръбнака му, досущ като живак в термометър, завладя го целия…

Това не можеше да продължава така. Нещо трябваше да се направи. Очите искаха сън, тялото — почивка, а в същото време този натрапчив спомен препускаше в мозъка и ставаше все по-силен и по-силен. Увличаше го с магията си, но и го държеше буден вече втора седмица, а без сън животът е кошмар… на работа и без това се преуморява… ръцете му, отслабнали и несигурни, постоянно трепереха, сякаш не беше тридесет и четири годишен мъж, а стар алкохолик с пресъхнало гърло. Да… Нещо трябва да се направи…

Размърда се в полудрямката, която упорито отказваше да се превърне в сън, и се опита да отхвърли последвалата мисъл. Нямаше начин. Просто нямаше…

Но какво друго да измисли? Какво може да направи?

Живееше съвсем сам, без жена и деца, в дом, за който плащаше наем, и ежедневието му бе почти изцяло запълнено с работата. Въпреки големите промени хората все още се нуждаеха от пари.

Нещо трябва да се направи…

Той знаеше какво, но за това се нуждаеше от огромна сума пари, а беше адски трудно да се набавят. Адски трудно. Поне за него.

А нима сегашният му живот и без това не беше ад? Единственото хубаво усещане се криеше в спомена, а той пък го държеше буден и го изтощаваше до крайност.

Безсъние…

Преумора…

Нищожни спестявания…

Нещо трябва да се направи…

Иначе споменът от детството му нямаше да изчезне и щеше да продължава да изтезава вече достатъчно изтерзания му мозък. Виждаше, че от ден на ден и от нощ на нощ споменът будеше все по-силни, макар и не много разбираеми представи, носеше приятно усещане и веднага след това трайно огорчение от невъзможността то да бъде преживяно. Всеки път копнежът беше все по-голям и душевната болка, предизвикана от действителността — по-силна. Кога ли нямаше да издържи и щеше да се побърка?

Размърда се отново в нощта и прошепна:

— Единственият изход е да намеря тези пари…

Точно така беше. Трябваше да ги намери.

Без значение как.

Само така щеше да успее отново да изпита чувството от спомена си. Само така щеше да бъде ГОРЕ и да изпита великото опиянение и крилатото чувство по пътя НАДОЛУ.

— Ще ги намеря, ей Богу, ще ги намеря! — реши той и успокоеното донякъде съзнание се отпусна. За първи път, от две седмици насам, заспа.

Сънува спомена.

Работи още месец, без да ползва почивните дни и когато получи заплатата си, взе отпуск. Изтегли всичките си скромни спестявания, разпродаде по-голямата част от имуществото си и преброи парите, които беше събрал. Бяха малко. Едва ли щяха да му стигнат за това, което бе намислил.

Затвори очи, почувствал, че му призлява.

Видя се като малък, усмихнат и щастлив, съвсем различен в старото си тяло. Споменът беше цветен и вълнуващ, той почувства как вълшебните понятия ГОРЕ и ДОЛУ се понасят едно към друго… Видя себе си, устремен по забравеното съоръжение, разчупващ бариерата на забраненото измерение…

Отвори очи и щастието се стопи в сивотата на деня.

Наистина ли не е имало друго подходящо решение? — се запита той. — Нима не са могли да измислят друго решение? Защо е било необходимо хората да станат двуизмерни? Толкова ли е било страшно пренаселването? Как може? Споменът е пълен с такъв простор…

Огледа се и видя само грозотата на околния свят. Опипа тялото си и реши, че е отвратително. Онова, от спомена, бе толкова различно, живо и… някак примамливо, някак истинско!

Преброи отново събраните пари. Нямаше да стигнат за кой знае колко време, но при достатъчен късмет биха му свършили работа. Трябваше да опита, пък да става каквото ще! Така не може да продължава. Това не е живот.

Тръгна към Транспортния център. Споменът блестеше в мислите му и го окуражаваше, а честно казано, той имаше нужда от кураж. Ами ако не намери странното съоръжение? Ако пропилее напразно и последните си пари? Ако животът му продължи в още по-голямата мизерия, която го очакваше, и при това — без да е успял да се успокои?

— Тогава ще се самоубия! — гласно каза той и в момента не се съмняваше, че наистина ще го направи.

Стигна до Транспортния център и разбра, че може да плати само за половин единица време. Не знаеше дали ще му бъде достатъчна, но въпреки това даде парите на служителя. Той ги преброи и го попита къде по-точно иска да отиде.

Не знаеше.

Едва сега се замисли и осъзна, че не знае.

Помнеше добре усещането при придвижването от ГОРЕ към ДОЛУ, но не помнеше нищо друго. Тогава трябва да съм бил съвсем малък — помисли, — на три-четири годинки… може би…

— Бихте ли проверили къде е бил старият ми адрес? — попита той и служителят се зарови из данните.

Само оттам може да е споменът… — помисли.

А ако не е?

Оттам е! — заповяда си той.

Служителят намери адреса и му даде да попълва необходимите формуляри. Провериха го за оръжие и други непозволени предмети и след още половин дузина формалности се озова в камерата.

Край! Вече нищо не може да се върне! Направих и последната крачка! — въпреки че напълно осъзнаваше фалита си и знаеше, че се обрича на мизерно съществуване, след като се върне, не съжаляваше. Споменът-мечта щеше да се сбъдне, а какво значение имат загубите при това положение?

Първото чувство, което го обзе, когато излезе от камерата, бе чувството за простор. Сякаш добър вълшебник бе минал оттук и бе поръсил с прелест света. Напук на страхотното пренаселване през последните два века, което накара хората да променят живота си по такъв начин, просторът грабваше погледа с необятността си и отделните подробности от пейзажа не можеха да бъдат различени от несвикналото око.

Той вдигна глава, смътно осъзнавайки, че тялото му отново е триизмерно. За първи път от тридесет години насам.

Някъде високо ГОРЕ, прозрачният въздух ставаше нежносин и омайващ. Човек не можеше да повярва, че тази широта е била пренаселена някога. Не можеше да повярва и той.

Тръгна замаян напред и несигурните му стъпки зашушнаха по окапалата шума. Сърцето му туптеше повече от всякога, тялото му се движеше неумело, но той бе щастлив.

Оставаше само да намери спомена…

— Колко е вълнуващо! — прошепна.

Предвкуси опиянението и се заоглежда. Мислите му бяха изпълнени с очарованието на спомена, който избухна ярко в съзнанието му. За хиляден, за милионен път усети удоволствието и се видя като дете, седнал ГОРЕ на съоръжението, а само миг след това вече се носеше НАДОЛУ…

В този момент видя това, което търсеше.

Сърцето му спря за миг, после заблъска лудо в гърдите.

Странното съоръжение със стълбичка в едната страна и улей от другата… Наименованието все още се изплъзваше, но той беше сигурен, че ще се сети. Сега не може, защото е развълнуван, но по-късно… По-късно ще се сети…

Щеше да изпита невероятното усещане! Имаше на разположеие почти половин единица време и… триизмерното пространство! За първи път от много, много години насам. Сега можеше да забрави двуизмерните си проблеми и задъхан да се изкачва НАГОРЕ по стълбичката, след което да се спуска НАДОЛУ по…

… ПЪРЗАЛКАТА! Точно така се наричаше! Пързалка!

Той хукна нататък, а очите му бяха пълни със сълзи.

Оставаше му малко повече от четвърт единица време в триизмерния свят.

Когато боговете поискат…

Жрецът хвърли сред пламъците още топлото сърце на кучето, без да спира да потропва с крака в ритъма на жертвения танц. То изсъска и се сви, после пукна и се разтвори като нетърпелива да покаже прелестите си роза. Миризмата се разнесе бързо със сладникавия дим от горяща и изпаряваща се кръв, думкането се учести, докато се сля в бърз тропот, сякаш хиляди диви коне препуснаха в тъмните сенки, накъсани от светлината на огъня. Затаили дъх, хората от племето се поклащаха бавно, в пълен контраст с изпадналия в транс жрец. Сред тях имаше и старци, и деца — всички вперили погледи в дима, втренчени във върховете на пламъците, търсещи сред тях таен знак.

Жрецът изпищя пронизително и се строполи на земята, племето притихна заедно със секналите удари на тъпана, а тишината се опита да оглуши света. Пукащите в огъня съчки го спасиха.

Около минута само пламъците и сенките помръдваха, а всичко останало, вцепенено и очакващо, се взираше в тялото на жреца. През него премина гърч, после още един и той се заизвива и запремята като при епилептичен пристъп, издавайки неясни звуци. Хората от племето ахнаха и се отдръпнаха. От дърветата се отрониха няколко листа и въртейки се бавно, паднаха на земята. В далечината завиха вълци.

Когато се надигна, жрецът се завъртя в кръг и огледа с мътни очи лицата на другите. Те очакваха от него да им каже какво искат боговете и той го направи. Гласът му, стържещ и пресипнал като на умираща вещица, просъска:

— Боговете не са доволни! Сърдити са…

По лицата на хората от племето премина страх.

— Казват, че дори когато правим жертвоприношения, ние им даваме най-слабото куче.

Той отново огледа всички. Погледът му се беше прояснил и под жертвената маска очите му изглеждаха съвсем обикновени. В далечината вълците пак завиха.

— Те искат сърцето на най-силното куче!

Никой не проговори, но през насъбралото се в кръг племе сякаш премина призрачен шепот.

Най-силното куче… Най-хубавото куче…

Погледите им потърсиха лицето на Шунк. Неговият едър Драк беше несъмнено най-силното и най-хубавото куче. Той се гордееше с него и го обичаше. Драк бе спасил веднъж живота му… Дори единаците се бояха от него и не смееха да приближат бивака им.

Лицето на Шунк обаче не се виждаше. Той бе навел глава и светлината на огъня не можеше да отдръпне сенките, за да покаже изражението му. Шепотът отново премина през племето:

— Най-силното куче! Най-хубавото куче! Кучето на Шунк!

Той се отдели от кръга и тръгна към онзи край на бивака, в който, до неговата колиба, лежеше Драк. Племето зачака. Не само Шунк, всички обичаха едрото животно, но щом боговете така искат…

Шунк се забави, а когато се върна, лицето му представляваше непроницаема маска от едновременно напрегнатите и отпуснати лицеви мускули. До него, осъзнавайки превъзходството си над останалите кучета, Драк крачеше с гордо вдигната глава и походка на властелин. Изключително красивата му фигура и острата твърда козина се видяха на племето още по-скъпи, но никой не продума. Острието на ножа блесна и пак никой не видя как от очите на сина на Шунк потекоха сълзи. Тягостна тъга се спусна над кръга от хора и тежестта й приведе главите им. Някои от тях мъчително преглътнаха.

Скъпа жертва, но така искат боговете.

Тъпанът отново задумка, племето се люшна на една страна, после на другата. Жрецът запристъпя тежко, а в ръката му сърцето на кучето потрепна, сякаш животът още го караше да тупти. Сълзите в очите на сина на Шунк изсъхнаха и той се заклати заедно с другите, избягвайки да поглежда към трупа на Драк.

Пламъците поеха и погълнаха сърцето на кучето. За момент се усилиха, сякаш гладката плът им се услади, после димът нападна обонянието и доказа на хората, че с жертвата е свършено.

Жрецът вече се гърчеше в прахта. Занемяло, племето гледаше към него и очакваше благоволението на боговете. Скоро щеше да настъпи зимата, първите студени ветрове вече пристигнаха и без тяхната помощ малцина биха оцелели до пролетта. От дърветата се посипаха нови листа, някои от тях паднаха по главите на хората, но никой не им обърна внимание. Всички гледаха как жрецът се надига. Трудно, сякаш непоносим товар от божа воля го притиска към земята.

Когато най-после стана, отпаднал и уморен, той просъска:

— Боговете искат най-смелия войн!

Думите сякаш удариха племето и то политна назад. Кръгът се разшири и вътре в него останаха само двама души — жрецът и младият Сирг. По релефните мускули на воина пламъците плъзнаха светлини и сенки и заопипваха с тях опънатата от сила кожа. Ножът, омацан с кръвта на кучетата, се белееше на крачка от огъня. Сирг пристъпи, наведе се и го взе. Подаде го на жреца и отметна глава назад. Косата му стигна до средата на плешките, гърдите му, поели въздух за последен път, се издуха и в мига преди тежкият нож да ги разсече, се сториха на хората от племето направо огромни. Всички знаеха, че когато дойде ден, в който ще е нужен нов вожд, именно Сирг ще стане такъв. Сега обаче нещата се променяха…

При удара жената на младия войн припадна и се строполи на земята заедно с тялото на Сирг. Кръвта пръсна и оплиска маската на жреца. Сред племето премина стон, сякаш във всеки един от тях бе забит същият нож.

Жрецът се наведе над трупа, разтвори широкия гръден кош, бръкна в кървавите вътрешности и напипа сърцето. Топлината му премина по ръката и плисна червени петна пред очите. Досега никога не беше правено човешко жертвоприношение. Никога, но днес боговете поискаха и това…

Този път сърцето изгоря по-бавно, а жрецът дълго се валя в прахоляка. Кръвта и песъчливата почва се бяха смесили в тъмна лепкава маса, труповете на двете кучета и на Сирг лежаха в гъсти петна и сладникаво-солена миризма. Сред дъха на смърт, тишината и падащите листа, племето мълчеше. Тъпанът също бе спрял да думка, а вълците завиха някъде наблизо. Може би усещаха, че Драк го няма.

Жрецът се надигна и с огромно усилие прошепна:

— Този път искат най-хубавата девойка…

Десетки крака се подкосиха, нечии ръце затрепераха, от прехапани устни към брадите се спуснаха червени кървави змийчета. Настръхнали вратове и напрегнати мускули се отпуснаха безпомощно пред жестоката воля на боговете. Онемели и раздвоени, хората не смееха да помръднат.

Най-силното куче, най-смелият войн, най-хубавата девойка. Защо цената на благоволението е толкова огромна?

Кашляйки и олюлявайки се, жрецът хвърли нови дърва в огъня и когато той пламна силно, освети пристъпилата в кръга Нами. Двама от войните, които неизказано се мразеха заради нея, се спогледаха. Този път в очите им нямаше злоба, а нещо като желание да се убедят един друг, че сънуват.

Всичко обаче беше реалност. Застанала в светлината на огъня, Нами изглеждаше едновременно уплашена и прекрасна. Тя развърза ремъка, подчертаващ тънката й талия и го пусна на земята. Единият му край се топна в кръвта на Сирг. Сред племето сестра й проплака.

След ремъка Нами започна да развързва дългата кожена връв, която придържаше дрехата към тялото й. Племето, хипнотизирано от действията й, я гледаше. Душите на всички се бяха свили на топки, а в слепоочията на повечето пулсираше разгневена кръвта. Нима след миг това красиво момиче ще загине?

Гола и прелестна, Нами прекрачи дрехите си и приближи към жреца. Ножът беше в ръцете му.

Мъжете, впили погледи в тялото й, не можеха да изпитат страст и възбуда, въпреки че всеки от тях я бе пожелавал в сънищата си. Тя беше божествено красива и може би точно затова боговете я искаха. Как нереално се поклащаха гърдите й, докато пристъпяше! Какъв човек трябва да е жрецът, за да може да забие там жертвения нож?

Вълците пак завиха.

Жрецът не помръдна.

За един кратък миг хората от племето помислиха, че той няма да направи жертвоприношението, че ще я остави жива, предизвиквайки гнева на боговете…

Той обаче го направи.

Така искат — така да бъде!

Пукащите дърва в огъня, риданието на жените и тежкото дишане на мъжете, неразбиращите погледи на децата, близкият вой на вълците, наближаващата зима… Всичко се завъртя пред очите му. Той падна и се загърчи под невидимия камшик на боговете. В мозъка му се взривяваха представите за света, шумовете се смесваха и заглъхваха, душата му, разплакана, молеше за пощада. Нека племето оцелее през зимата! Нека тя бъде мека и добра към тях! Нека има храна за децата и жените…

Нека… Нека…

Нека…

Боговете стояха някъде безкрайно далеч, чуваха го, но ненаситни, искаха нови и нови жертви. Отначало те бяха поискали хората от племето да повярват в тях, после — да възпитат в тази вяра децата си, после — да се молят преди битка, после — да се молят по-често, после — да се молят повече… Бяха поискали свой жрец, бяха поискали ритуали, а след това и жертвоприношения…

Поискаха най-силното куче, най-смелия войн, най-хубавата девойка. Нека сега чуят молбата на племето!

Те обаче поискаха още нещо…

Надигайки се от прахоляка, жрецът се замисли за това колко е странно, че човек разбира жестокостта на боговете едва когато жадните им уста поискат да пият от НЕГОВАТА кръв.

Ловецът на бисери

Беше млад и строен, с широк гръден кош и жилави мускули. Гладката кожа, с цвят на вечно лято, излъчваше здраве и сила, можеше да накара безброй женски погледи да я галят и желаят. Походката предизвикваше въздишки и пораждаше мечти, косата падаше на едри чупки по раменете, играеше с вятъра и свободата…

Просто ловец на бисери… почти щастлив…

Обичаше океана и слънчевите зайчета по вълните, обичаше топлия въздух и аромата на следобедните дъждове, обичаше живота и непрестанното усещане, че съществува, обичаше цветовете на залеза, обичаше зоната на екватора… но беше безумно влюбен в подводния свят, във фантастичното излъчване на кораловите острови и неповторимото спокойствие.

Не можеше да си представи живота без бавното полюшване на водораслите и набразденото пясъчно дъно. Без морските звезди и бисерните миди… Това, което получаваше под водата, не можеше да се опише с думи. То просто трябваше да се почувства… и той го бе почувствал. Красивата магия нямаше цена и нищо не можеше да я отнеме или замени. Тя бе любов и трепет. Истински живот.

Стигна до лодката и хвърли вътре плавниците. Смъкна водолазната бутилката от рамото си, прекрачи борда и внимателно я сложи на дъното. Винаги бе предпочитал да се потапя без помощта на техниката, но бисерните миди по крайбрежието бяха свършили отдавна и за да ги намира, му се налагаше да влиза все по-навътре и по-навътре в океана.

Развърза въжето, отблъсна се от брега и запали мотора. Лодката се понесе по синия простор, оставяйки развълнувана диря от бяла пяна, косата му размаха криле срещу вятъра и той отново усети трепетното очакване, желанието да се гмурне в солената вселена и да престои колкото се може повече в щедрите й обятия.

Бисерите, които тя му даваше, го хранеха и осигуряваха, правеха живота му лек. На тях дължеше и водолазната екипировка, и хубавата си къща на острова, и… всичко. Но те не бяха най-важното. Какво щастие би могъл да намери човек, който веднъж е видял тази омайваща красота и след това я изгуби? Нима можеше да отиде да живее някъде другаде, когато знае, че ще остави тук влюбената си душа?

Богатството не го интересуваше. Вече бе достатъчно богат. Знаеше, че ако отсега нататък не намери нито един бисер, пак ще има средства за години, но търсеше мечтата си… Потъваше в приказния свят сред цветните корали, огромните лениви медузи и спокойните шарени риби, сред тишината на приспивните вълни, сред подводния простор и търсеше, търсеше, търсеше…

Очите му се пълнеха с красота, а погледът не се насищаше и искаше още.

Знаеше, че един ден ще я намери и беше търпелив. Мечтата му… Огромната бисерна мида… Сънят, който сънуваше от детството си… Огромната бисерна мида… Огромната бисерна мида… Тя щеше да даде смисъл на всичко… Да го доближи до красотата и любовта, до магията на подводния свят… Да го направи част от чудото… Да го направи истински щастлив…

Беше стигнал до подходящото място. На стотина метра малкото островче блестеше с кораловата си прелест, галено от леките вълни.

Ловецът хвърли във водата тежестта, която му служеше за котва, върза косата си на опашка и нагласи бутилката. Намокри плавниците, обу ги, размърда пръсти да провери дали са поставени добре, а след това сложи и маската. Седна на борда и се отблъсна с крака.

Гърбът му срещна хладната повърхност, тя се разтвори и го прие в прегръдките си с някаква особена нежност, която можеше да почувства само той. Слънцето се пречупи през водата и направи цвета й още по-мек и прозрачен. Милионите молекули се отъркаха блажено в тялото му и недоловимият им звук му подсказа, че е дошъл Денят. Почти беше сигурен, че днес ще я намери. Или тя него.

Заплува близо до повърхността, гледайки към дъното. Дълбочината беше не повече от шест метра, а водата — изумително бистра. Шумът от плавниците се сля с лекото дихание на океана, с поклащането на вълните и с неговия собствен дъх, превърнат в безцветни мехури.

Пое дълбоко кислород от бутилката и загреба с ръце надолу. Пясъкът се приближи и постепенно пейзажът се избистри още повече: обрасъл с водорасли камък, ято дребни рибки, забързани по пътя си, играеща светлина от пречупените лъчи на слънцето и неговата сянка, носеща се по накъдреното дъно.

Чу тих далечен зов.

Почувства го. Вътре в себе си.

Пълзеше в подсъзнанието и задъхано се мъчеше да го достигне. Провираше се през плетеницата от отпуснати мисли и приближаваше.

Човекът продължи да плува, без да се замисля за посоката. Сега вече беше абсолютно сигурен, че е дошъл денят… че тя го вика… че го води… както толкова пъти преди това… както всяка нощ, както във всеки сън…

Отнякъде се появи топло течение и го понесе нататък, към приближаващия шепот, към отблясъците на мечтаното.

Яркочервена морска звезда се опита да привлече вниманието му, крещейки с красотата си, викайки очите с прелестта си, но остана непогалена от погледа му. Ловецът загребваше мощно, почувствал в гърдите си огромното желание да стигне колкото се може по-скоро, и омагьосан от безмълвния зов, предвкусваше щастието.

В далечината, там, където цветовете ставаха по-плътни и размазани, се появи неясно петно. Топлото течение изчезна или изстина, но където и да беше отишло, то вече бе свършило работата си. Ловецът на бисери усети как бързо заби сърцето му, как все повече мехури се втурват към повърхността и заплува по-бавно, за да не развали магията.

Дъното започваше да хлътва надолу и лекият наклон да се увеличава, подмамвайки към тайнствени дълбочини, а на ръба на равното и стръмното стоеше Тя.

Точно като в сънищата му.

Огромна и бяла.

С вълни, полепнали по черупката, втъкали устрема си в красотата й. Със светли слънчеви лъчи, пробягващи по матовата белота. Със стаено великолепие и очароваща неописуемост.

Ето че я намери… сънят е съществувал… сънят е пред очите му… осмислянето на всичко… доближаването до красотата… до чудото на подводния свят…

Приближи и прокара ръка по вълните. Дланта му се изпълни с фосфоресциращо удоволствие, дъхът секна.

Обиколи я, огледа я от всички страни и възхитен от невероятните й размери отрони тих стон в душата си — беше наистина прекрасна…

Подхвана я отдолу и се опита да я повдигне. Дори тук, под водата, беше много тежка и той успя само леко да я отлепи от дъното. Преви гръб, напъна се и когато тя отново помръдна, я тласна надолу по склона.

Вдигна се пясъчна вихрушка и следата от плъзналата се мида размаза отражението на вълните по дъното.

Когато мъглата от песъчинки се утаи, той я видя на пет или шест метра по-надолу, застанала малко накриво. Доплува до нея и отново я оттласна, а после още веднъж. Дълбочината стана достатъчно голяма — едва ли някой би дошъл чак дотук…

Почувства отпадналост и умора. Водата го притискаше отвсякъде, сякаш искаше да го задържи. Той изплува нагоре към повърхността, изчака малко, за да стане дишането му отново равномерно, и след минута-две се гмурна.

Преряза въжето на котвата и си представи как вятърът и вълните отнасят надалеч лодката. Загреба надолу, тласна с крака назад, пак загреба, и пак, и още по-надолу. Налягането беше голямо. За миг си помисли, че не трябваше да я изтиква толкова надълбоко, че няма да може да я достигне…

Погледна вълшебната белота и отново чу в съзнанието си зова й. Светлината на слънцето проникваше доста по-слабо дотук, но мидата леко фосфоресцираше.

Фосфоресцираше и се разтваряше…

Фосфоресцираше…

и се разтваряше…

разтваряше…

Шепотът на отминалите сънища се сля с въображаемия звук на ветровете и човекът почувства лека, далечна тъга за онзи, другия свят. В него също имаше безкрайно много красота, безброй начини да се чувстваш щастлив…

За Ловеца на бисери обаче щастието можеше да бъде само едно. Едно-единствено. Само пълното сливане с подводната магия… Само задъхващата радост да бъде част от нея… да бъде малък отблясък в сиянието на чудото…

Пое дълбоко въздух и откачи бутилката от гърба си. Захвърли я, а след нея и плавниците. Развърза косата си и тя се пръсна във водата. Махна маската и очите го заболяха от налягането.

Вече нищо нямаше да му трябва. Защото отворената мида стоеше пред него и го чакаше…

Приближи се внимателно и легна върху плътта й, свит като ембрион. Издиша въздуха си, а той се прокрадна през затварящата се черупка. Тя хлопна глухо над него и скри светлината. Сега щеше да остане тук завинаги. Щеше да бъде късче от всичката тази красота…

Представи си как след много години ще се превърне в огромен бисер и се усмихна.

Погледни към страха

Майката беше много ядосана. По всичко й личеше. Нима беше възможно такова нещо? Синът й е на десет години, а се страхува да отиде до тавана и да донесе картофи. И какво беше отговорил, като го попита от какво се страхува? Там имало някакво привидение! Нещо дебнело в тъмното! Не-е, това не е страх, ами най-обикновен мързел! Страх го било — ха! Тя отвори вратата на хола и почти извика:

— Ела да видиш сина си!

Съпругът й смъкна крака от масата, изгледа я въпросително и се надигна. Хвърли вестника и я последва в кухнята. Какво ли пък беше станало сега?

— Ето — посочи ядосаната жена към момчето, — виж го хубаво! Големият мъж! Иска да идва с тебе на лов, а го е страх да отиде до тавана за картофи! Що не си кажеш, че просто те мързи?

Момчето стоеше на стола със събрани колене и наведена към пода глава. Перчемът му беше клюмнал и лицето му въобще не се виждаше. Бащата пристъпи към него и попита:

— Е, сине, наистина ли те е страх?

Синът само подсмръкна и нищо не отговори.

— Хайде, кажи си, че те мързи. Кажи, че ти е страшно трудно да помогнеш на майка си… — започна жената, но мъжът я прекъсна:

— Би ли ни оставила за малко само двамата?

— Вижте, трябват ми картофи…

— Добре, разбрах, трябват ти картофи! — повиши тон мъжът. Майката млъкна, после се врътна ядосана и излезе от стаята. Бащата докосна сина си по главата:

— Кажи ми, сине, наистина ли се страхуваш?

Момчето пак не проговори. Стоеше си така — с наведена глава и събрани колене.

— Хайде, какво толкова, дори да е така, на кого ще кажеш, ако не на мен? — подкани го мъжът. — Не те карам да отидеш, само те питам: вярно ли е, че се страхуваш да се качиш на тавана?

Синът вдигна глава и погледна баща си в очите.

После кимна.

— Е, видя ли? Не се почувства по-зле, като ми каза, не е ли така?

Момчето пак заби поглед в пода, но и този път поклати глава в знак на съгласие.

— Добре, разбирам те. И аз се страхувах като малък.

Синът хвърли бърз поглед към баща си. Той се бе обърнал с гръб към него. Гласът му звучеше съвсем сериозно. Май не го будалкаше.

— Страхувах се от кучета, страхувах се от високо, доста време мина, преди да се осмеля да вляза в реката. А можех да плувам — бащата се обърна към сина си, — нормално е и теб да те е страх.

Замълча за момент и продължи:

— Знаеш ли от какво се страхувах най-много? — Той се усмихна при спомена. — Ще пазиш ли тайна, ако ти кажа?

— Ще пазя… — промълви детето.

Бащата се огледа, сякаш можеше да има някой наблизо, надвеси се над момчето и прошепна:

— От тъмното! Най-много се страхувах от тъмнината! Тя винаги е била пълна с какви ли не привидения, призраци и таласъми…

— Но на тавана наистина има… — понечи да каже момчето, ала баща му сложи ръка на устата.

— Ш-ш-т! — Той пак се огледа да не би да ги подслушва някой. — А искаш ли да те науча да ги побеждаваш?

— Наистина ли можеш? — синът изглеждаше заинтригуван.

— Разбира се! — изправи се бащата. — Да те науча ли? По-лесно е дори от стрелбата с пушка. А ако искаш да идваш с мен на лов, трябва да си победил страха си от тъмнината…

— Страх ме е само на тавана, защото там…

— Това е същото — прекъсна го мъжът, — таванът — това е тъмнината!

— Но там има…

— Ще те науча да побеждаваш всички видове таласъми, вампири и призраци! Щом аз успях да се науча, когато бях на твоите години, значи и ти ще можеш.

— И как става това?

В този момент влезе жената. Изглеждаше още по-ядосана от преди, а на кръста й беше вързана престилка.

— Добре си говорите, но някой трябва да донесе картофи от тавана! Предполагам, че утре ще искате да ядете нещо… Или ви се струва по-правилно аз да отида? — Тя сложи ръце на кръста си. Изглеждаше доста войнствено.

— Спокойно — отвърна невъзмутимо мъжът. — Ще отидем двамата с него — и без това имам да му казвам една тайна — той смигна на сина си и му кимна към вратата. Макар и без голямо желание, момчето се надигна и го последва.

Вратата на апартамента хлопна зад тях и бащата натисна бутона на асансьора. Докато проследяваха как светват номерцата на етажите, той проговори:

— Единственият начин да победиш страха си е да погледнеш право в него. Но запомни, нито милиметър встрани!

Асансьорът пристигна и хлопна глухо пред тях. Момчето отвори вратата и се шмугна вътре. Бащата го последва, леко провлачвайки чехлите си. Когато натисна последния бутон за най-горния етаж, той продължи:

— Гледаш към страха си и му казваш: „Махни се оттук! Хайде, махни се!“ Той сигурно ще се опита да се направи, че не те е чул, ще се опита да те стресне още повече, но трябва да знаеш, че ако стане по-страшно — вече си го надвил. Един страх опита ли се да бъде по-страшен, отколкото е, става напълно безобиден. Можеш да ми вярваш.

— Не ме е страх от тъмното, татко, а от това, което се е заселило на тавана!

Бащата въздъхна. Нима не обясняваше добре?

Асансьорът спря и те се озоваха на последния етаж. Трябваше да отворят тежка метална врата, да изкачат десетте стъпала до таванската плоча…

— Ще вървиш ли пред мен, или аз да тръгна пръв? — попита бащата.

— Обеща да ми кажеш как се побеждават привидения! — каза момчето.

— Да, обещах, но си мисля… мисля си дали не е по-добре направо да ти покажа?

— Тогава — ти си пръв.

Бащата се усмихна и отвори металната врата. Пантите изскърцаха зловещо и той пак се усмихна. Как да не го е страх момчето! Тази врата издава такъв протяжен вой, че и той би настръхнал! Няма да е зле да я смаже. Този звук вероятно отприщва богатата фантазия на детето…

Стълбите бяха покрити със сив прахоляк, над тях висяха паяжини. Тук-там имаше хвърлени фасове и други дребни боклучета. Бащата се заизкачва, а след него и момчето.

— Когато е светло, не те е страх, нали?

— Не, тогава онова нещо го няма…

Мъжът отново се усмихна. Да, някога и той беше съвсем същият… Крушата не пада по-далеч от дървото. Кой ли не се е страхувал като малък от мрака? Дори и някои възрастни…

Той се протегна и светна лампата. Озоваха се в началото на дълъг коридор, в който прахът, паяжините и фасовете бяха съвсем същите. Десетина метра по-нататък коридорът започваше да се разклонява. Понечиха да тръгнат навътре, но бащата направи две крачки и спря.

— Сега ще ти покажа как става… Готов ли си?

Синът се хвана за ръката му.

— А, не! Не трябва да ме държиш. Просто стой и гледай. Откъде мислиш, че ще се появи чудовището?

— Това е привидение, не е никакво чудовище — отвърна момчето.

— Добре, добре, нека да е привидение. Нали ти казах, че мога да се справя с всякакви подобни. Хайде, готов ли си?

Преди да е успяло да кимне, бащата изгаси осветлението и момчето се озова на тъмно.

— Вгледай се, погледни към страха си! Той ражда всички вампири и привидения. Той ги създава, а той е част от теб! Ти можеш да се пребориш с тях! Кажи на страха си да изчезне!

— Страх ме е, то е тук! — прошепна синът и се хвана за ръкава на баща си. — Виж!

В същото време обаче баща му светна лампата и светлината нахлу в таванския коридор.

— Чакай, така няма да стане! Не можеш ли да постоиш малко на тъмно? Нали съм до теб?

— Не го ли видя? То се показа от онзи ъгъл! — запротестира развълнуван синът.

— Добре, ела да отидем там и да видим дали има нещо! — мъжът тръгна нататък, но момчето заяви:

— Знам, че сега няма да има нищо, но това е, защото е светло. Нали ти казах вече — привидението идва само когато е тъмно!

Бащата въздъхна.

— Добре, откъде каза, че се е показало? — попита той.

— Оттам — момчето посочи един от коридорите.

— Е, тогава ще опитаме отново. Запомни ли какво трябва да правиш?

— Да погледна право към него и да кажа „Махай се!“ — отговори синът и бащата изгаси лампите.

В тъмнината момчето се протегна и го дръпна за ръката:

— Виждаш ли го?

— Нищо не виж…

Нещо се мярна в дъното на коридора.

— Видя ли го сега? — прошепна момчето. — Видя ли го?

Това ми се привижда! Без да съзнавам, съм се оставил на сина си да ме върне в собственото ми детство, вместо да му повлияя като по-трезвомислещ!

— Хей, видя ли го! — повтори момчето и го дръпна още по-силно за ръката.

— Не, синко, нищо не виждам! — насили се да отговори мъжът.

Моето собствено детство… Пълно с фучащи в комините вещици, с таласъми, дебнещи под кревата, за да те хванат за глезена, ако спуснеш крака на пода… Нощите на моето детство, в които незнайни същества потропваха по прозорците, а единственото скривалище бе под одеялото…

— Но как, ето го! Давай сега, покажи ми как да го победя!

Те крачеха по коридора, онова бяло петно също крачеше, не — носеше се към тях и добиваше очертания.

— Хайде, татко, как ще го победим? — гласът на момчето беше възбуден и баща му разбра, че сега трябва да победи привидението.

— Тебе те няма! Няма те!

Една ръка се подава изпод леглото му и той примира от страх. Стисва очи до болка, само и само да не я вижда…

Бялото петно се приближи още.

— Махни се, каквото и да си!

Вече се виждаше съвсем отчетливо.

— Няма те!

А то стоеше пред тях. Синът му го дърпаше за ръката, единственият сигурен начин да го победят — ключът на лампата — беше на пет-шест крачки назад.

— Хайде, погледнете към страха! — изрече дрезгаво привидението, преди да се нахвърли върху тях.

Блъскай ме!

Преди да успеят да разберат какво става, колата излетя от пътя и се заби в дървото, като почти го пречупи. То се кривна настрани, отрони шепа листа и започна да агонизира. От обелената му кора се стекоха няколко капки растителен сок и се смесиха с бликналото от колата масло.

Вътре никой не помръдна. Жената лежеше върху арматурното табло, все още пристегната с предпазния колан, а мъжът бе наполовина свлечен навън през отворената врата. От радиатора извираше пара, която постепенно свърши и свистенето престана. Изведнъж стана много тихо.

Жената помръдна. Мъжът я видя ясно как първо потрепва, а после вдига глава. Осъзна, че я вижда под някакъв особен ъгъл, но не можа да разбере какво означава това. Тя изстена и докосна с ръка слепоочието си. Извърна се и видя тялото му. Той също го видя.

— Господи! — прошепна жената и понече да го докосне, но спря ръката си по средата на движението.

Мъжът огледа критично колата и си каза, че вече за нищо не става. Килнатото на една страна дърво и полянката се отдръпнаха от него и той се издигна нагоре.

— Добре ли си? — попита жената, въпреки че виждаше неподвижното тяло на съпруга си.

Той кимна, но видя, че тялото му не помръдва и едва сега осъзна какво се бе случило с него. Понечи да направи каквото и да е движение, но въпреки свободата, която чувстваше, не успя. Просто нямаше какво да помръдне.

— Скъпи! — жената го разтърси, докосвайки бедрото му. За миг той спря да се издига, сякаш се бе закачил за нещо.

— За бога, събуди се! — извика жената, забравила за собствената си болка при удара. Тя се огледа безпомощно, а мъжът не знаеше какво да прави.

Той се понесе отново бавно нагоре, като съдеше за това по гледката под себе си. Натрошените стъкла блестяха на слънцето, а жената се измъкна припряно от колата и я заобиколи. Подхвана тялото му под мишниците и той почти усети това. Опита да се отблъсне от седалката, но нищо не се получи и продължи безучастно да наблюдава усилията й.

Тя го дърпаше и му приказваше. Молеше го да не умира, да дойде на себе си, да не я оставя сама… После го изпусна и тялото му тупна тежко в тревата. Той усети сътресението и изведнъж се озова съвсем близо до нея. Стори му се, че отваря уста и казва:

„Тук съм!“

Жената се надвеси над него и прокара пръсти по челото му. Той се отпусна и полека се заиздига нагоре. Полянката, дървото, колата, пътят… Всичко започна да се смалява. Малките фигурки на лежащ по гръб мъж и коленичила до него жена започнаха да се стопяват, когато той отново се озова само на метър зад гърба на плачещата жена. Тя беше хванала сакото за реверите и тресеше тялото му. Той мръдна още малко по-надолу и помисли: „Продължавай, продължавай да ме блъскаш в земята и аз ще се върна…“

В този момент жената го пусна, тялото му тупна в тревата и той увисна само на сантиметър над него.

„Блъскай ме! Продължавай да ме блъскаш!“ — извика мъжът.

Жената се захлупи по лице върху гърдите му и се разтресе от ридания.

— Извинявай, скъпи, не исках да съм груба…

„Продължавай! Разтърси ме!“ — изкрещя неистово той, но тя нямаше как да го чуе.

— Просто исках да се събудиш… — сълзите й мокреха ризата му. Той можеше да е сигурен в това.

Понесе се бавно нагоре и оттам извика: „Просто ме блъсни няколко пъти в земята!“.

Тя тупна с юмруче по неподвижните му гърди и от това той усети как нещо го връща надолу — леко, нежно, сякаш беше балон с топъл въздух и нечия детска ръчица дръпва кончето му.

— О, извинявай, скъпи! — Тя го целуна по хладните устни, а той изкрещя:

„Удряй! Блъскай ме! Не ме оставяй да си отида!“

Жената отметна кичур коса от челото му и го целуна отново.

„Блъскай ме! Не ме оставяй! Блъскай ме!“

Тя прокара пръсти през косата му и изхлипа.

От висините, малко преди всичко да се стопи и изчезне, той изкрещя към нея:

„Блъскай ме!“

Снежинки в мрака

Човекът се отблъсна от корпуса на совалката и разпери ръце. Полетя бавно — като малка бяла снежинка в тъмния космически студ.

Наоколо блестяха звездите и хладната им светлина подсилваше мрака, чувството за необятност и безтегловна пустота.

В далечината, от друга совалка, се отдели втора снежинка и също се понесе в пространството.

— Всичко наред ли е, скъпа? — проговори мъжът, щом чу пукването в слушалките.

— Да, само съм малко развълнувана — долетя отговорът през тъмнината.

Мъжът се усмихна в скафандъра. „Малко развълнувана!“ Би се обзаложил, че тя не е била по-развълнувана никога през живота си. Никога.

— Добре тогава — каза той, — включвам двигателя.

— И аз моя — отвърна жената.

В слушалките нахлу тишината и лекото пукане.

Двете снежинки потрепнаха, после изведнъж придобиха насочено движение и се понесоха една към друга.

Наблизо нямаше совалки или ракети, нямаше станции или потоци от метеори. Беше напълно безопасно. Пусто. Място само като за тях двамата.

Носеха се един към друг, оставили празните кораби на автопилот, съвсем сами в мрака и студа.

— О, скъпа… чувствам се толкова… толкова особено… — проговори мъжът.

— И аз се чувствам така — тя коригира леко траекторията си.

— Всъщност е прекрасно — продължи той и се загледа в звездите.

— Да… сякаш всичко това е създадено заради нас…

— Имаш предвид звездите, нали? — уточни мъжът.

— Имам предвид всичко — гласът й беше замечтан, — галактиката, вселената, целия свят…

— Идеята да се сгодим тук беше великолепна, нали? — попита той, въпреки че не се съмняваше. Всъщност просто беше щастлив.

Жената се усмихна.

— Знаеш, че те обичам два пъти повече само заради нея — каза тя и поклати глава, сякаш не й се вярваше, че всичко това се случва наистина.

— А аз не мога да те обичам повече от това… — в гласа на мъжа се промъкнаха необичайни нотки. Жената веднага ги долови.

— Хей, какво става? — подвикна тя.

— Нищо… просто… — той преглътна и обходи отново с поглед звездите, — чувствам се някак малък в това безкрайно пространство…

— А знаеш ли какво огромно пространство в сърцето ми си заел? — попита тя.

Мъжът въздъхна и впери поглед в малката бяла точка, носеща се към него. Толкова неща искаше да каже, а думите бяха винаги малко… винаги малко.

— Скъпи? — повика го тя, обезпокоена от мълчанието му.

— Знаеш ли колко те обичам! — отрони той. Изпита непреодолимо желание да я прегърне.

— Колкото и аз тебе — каза жената и му изпрати целувка по радиовръзката.

Летяха, зашеметени от чувствата си, а сърцата им туптяха в общия ритъм на вълнението, защото знаеха, че са първите хора, които се сгодяват в открития космос. Совалките оставаха все по-назад, пред погледа си всеки виждаше другия и обичта им сякаш изпълваше пространството.

— Скъпа — наруши мълчанието той.

— Да?

— Хайде да намалим скоростта, искаш ли?

— Защо?

— Знаеш ли… искам да се насладя на чувството по-дълго. Наистина не предполагах, че ще е…

— Разбира се — тя кимна с глава, въпреки че той нямаше да види жеста. — И аз бих искала това.

Намали скоростта и в същия момент нещо изтрака. Двигателят замлъкна, а скафандърът я понесе по инерция, леко променил траекторията си.

— Господи! — извика тя.

— Какво стана? — трепна мъжът.

— О, Господи!

— Спокойно, скъпа — каза той, но и неговият глас бе разтревожен. Пред погледа му бяха звездите, нейната совалка, останала вече доста далеч и встрани, и малкото бяло петънце, което толкова обичаше. — Успокой се и ми кажи.

— Двигателят — проплака тя.

— Какво!?

— Мисля… Мисля, че се повреди — гласът й трепереше.

— Бързо включи резервния!

— Да… да… разбира се… — сепна се жената. Беше глупаво от нейна страна да не се сети веднага, но толкова се уплаши, а и за първи път излизаше в открития космос със скафандър. Тя включи резервния двигател.

Включи резервния двигател, но нищо не се случи.

— О, не! — прошепна и опита отново.

Пак нищо.

Страхът се върна.

— Какво става? — попита разтревожен мъжът. Голяма част от екипировката беше вече използвана, макар и еднократно. Скафандрите — също. Нима…

— Отказва — изстена жената, — и резервният двигател отказва.

Сърцето на мъжа се сви за миг. Стори му се, че чува в слушалките хлипове.

— По дяволите!

Разбра какво трябваше да направи и се опита да я ободри:

— Не се безпокой, скъпа, аз ще долетя до теб, ще те взема със себе си и ще те отведа до совалката. Успокой се!

— Ще бъде ли всичко наред? — изхлипа тя.

— Обещавам!

— Обичам те — по гласа й мъжът разбра, че вече е започнала да се успокоява. Може би току-що и тя си е помислила същото: той я отнася до нейната совалка, после се връща до своята и всичко е наред…

„Без малко да се провали всичко! — се стрелна в ума на мъжа, докато се носеше нататък. — Как може да се повредят и двата двигателя! Точно сега!“

— Добре ли си, скъпа? — попита.

— Да, но още малко ме е страх.

— Успокой се, нали ти обещах, че всичко ще е наред?

— Да, но все пак…

— Хайде, усмихни се! Та това е годежът ни! Нима някога е имало годеж, който да е минал съвсем гладко? А нашият е първият, направен сред звездите!

Жената си представи, как ще разказват за това и след време ще им се струва страшно забавно.

Скафандърът с жената летеше настрани и затова мъжът изчисли отново координатите, в които трябваше да се срещнат траекториите им. Реши да увеличи скоростта и докато го правеше, разбра, че и при него нещо се повреди. Характерният стържещ звук при блокиране на двигателя се вряза в съзнанието му и той затвори очи, усетил, че това е краят.

„Не, само това не!“ — простена наум.

Отвори очи и видя червената светлинка на сигнализацията за повреда. Погледна навън и видя жената. Още бе далеч и се носеше безпомощно сред звездите. Точно като него.

„Стегни се! Включи резервния двигател!“ — заповяда си той.

„А ако е повреден?“ — изписука някакво предателско гласче.

— По дяволите!

— Какво има, скъпи? — обезпокои се жената.

— Не, нищо. Сбърках изчисленията на координатите и сега трябва да почна отначало.

— А, това ли… — въздъхна тя.

Настъпи мълчание.

Мъжът включи резервния двигател, скафандърът потрепери и се понесе по коригираната траектория. В него човекът си пое дълбоко дъх.

— Скъпа — повика я той.

— Да?

— Идвам да те прегърна.

След десетина минути разстоянието между тях се скъси толкова, че мъжът виждаше разперените ръце и крака на жената, различаваше тъмното стъкло на скафандъра й, зад което се криеше лицето. Той намали и промени още веднъж посоката.

„Изглежда досущ като снежинка. Като прелестна и обичана снежинка — помисли мъжът. — Сигурно и аз изглеждам така, гледан от нейната страна“.

В този момент резервният двигател проплака и замлъкна.

„Не, това не може да стане!“

Тишина.

„Хайде, тръгни!“

Тишина.

Звездите леко трепкаха.

„Тръгни отново!“

Двигателят мълчеше.

Мъжът погледна към звездите и се помоли на Бога.

Никога досега не го беше правил, но в момента нищо друго не можеше да му помогне. Совалките бяха далеч, жената летеше безпомощно към него, обичаше го, а той бе провалил всичко. С неговата откачена, глупава идея да се сгодят в открития космос.

Погледна към нея.

„Обичам те два пъти повече…“ — беше казала тя. Какво можеше да й каже той сега?

Виждаше я как се приближава.

Беше съвсем близко. Можеше да прецени с очи разстоянието и да разбере, че ще се разминат на няколко метра един от друг.

— Скъпи — каза тя.

Гласът й го докосна едновременно отблизо и от много, много далеч. Той не даде знак, че я чува.

— Скъпи? — явно бе усетила, че нещо не е наред.

Ние сме две снежинки. Две малки снежинки в мрака…

Сякаш някой го хипнотизираше.

Две снежинки… в безкрайния, огромен мрак…

Разстоянието продължаваше да се скъсява и сега той можеше да се закълне, че ще се разминат на не повече от два метра. Без да могат да се докоснат.

Снежинки… Снежинки в мрака…

В съзнанието му изплува далечен спомен.

— Какво става? — гласът на жената беше пълен с безпокойство. След секунди щеше да прелети край него и мъжът не можеше нищо да промени.

Пред погледа му се завъртя снежна виелица и той се върна далеч назад в детството си.

— Скъпи? — прелетя жената край него.

Какво трябваше да й каже?

Как да й го каже?

Как да обясни, че понякога, в тъмните зимни вечери през детството си, е стоял с притиснато носле до прозореца и е гледал как снежинките се въртят, танцуват, разминават се една с друга и се стапят в мрака…

Че са го предупреждавали, а той не ги е разбрал…

Мълнията

Шърли се беше замислила и когато звънецът на входната врата преряза тишината, без малко щеше да изтърве чашата. Стоеше така вече четвърт час, а мислите й неизменно се въртяха около Род. Кафето беше изпито, утайката — започнала да съхне, образувайки причудливи фигурки. Дали не трябваше да отиде до съседката си, за да й гледа? Тя беше познала доста неща на някои от съученичките й.

Звънецът отново иззвъня, този път по-дълго отпреди и момичето се надигна. Остави пътьом чашата от кафето на шкафа и се доближи безшумно до вратата. Беше решила да не отваря, ако е пак Род.

Погледна през шпионката и видя около десетгодишно момче със скейтборд под мишница, нахлузило наколенки и налакътници в ярки цветове. Бейзболната му шапка бе обърната с козирката към тила, в ръката, с която притискаше скейтборда към тялото си, държеше сладолед.

Шърли не го познаваше, но го беше виждала да прелита надолу по улицата, възседнало дъската на колела.

Тя отвори вратата и му се усмихна.

Момченцето, облизвайки устни, я огледа внимателно. След това отхапа парченце от сладоледа.

— Здравей — каза Шърли. — Кого търсиш?

Момченцето близна замислено от сладоледа, погледна я изпитателно и попита:

— Ти ли си Шърли?

— Да, аз съм…

Хлапето се извърна и погледна зад гърба си. Шърли също отправи поглед нататък, но не видя нищо необикновено. Живият плет от подрязан бръшлян, къщите на съседите, паркираните автомобили, наредени по протежение на улицата, и няколко минувачи.

— Това е за теб! — Момчето тикна някаква хартийка в ръката й и пусна скейтборда на земята, стъпи с единия крак на него и се отблъсна с другия. При дворната врата се спря за миг, докато я отвори, шмугна се ловко през нея и се понесе надолу по улицата.

Шърли отвори уста да каже нещо, но точно тогава се сети. Нямаше съмнение. Това беше бележка от Род! Два пъти му затвори телефона, два пъти не му отвори вратата…

Стана й донякъде приятно, че все пак е намерил начин, но се почувства и малко изиграна. Погледна листчето и каза на глас:

— Аз пък мога да не го прочета! — Огледа се, сякаш очакваше Род да е наблизо и да я чуе, врътна се сърдито и блъсна силно вратата зад гърба си. Веднага след това се почувства глупаво, направи няколко крачки в коридора, после спря и разгъна бележката. Ръцете й леко потреперваха.

Прочете първото изречение.

„Наистина мога да не го чета…“

Второто беше само от една дума.

„Не, не мога… достатъчно го карах да ме търси и не му отварях…“

Третото.

„Въпреки че му се сърдя, аз го обичам…“

Вдигна поглед от листа и го спря на стенния часовник. След десетина минути кукувичката щеше да се покаже и да отброи четири след обяд. Шърли влезе в стаята си и се доближи до прозореца. Харесваше й това, че бави прочитането на бележката.

Погледна навън и очите й се спряха на бряста в задния двор. От единия му клон висеше саморъчно направена люлка и сега в нея стоеше малко момиченце с червена рокличка, която се надигаше при залюляването напред. Зад люлката момченце на същата възраст я засилваше и смехът му се чуваше чак тук, в стаята.

Шърли се извърна с гръб към тях, усетила как нещо я жегва отвътре.

— Обичаш го, нали? — запита се тя на глас. — Понякога страшно му се ядосваш, но го обичаш! — погледна към листчето в ръката си и го разтвори. Прочете цялата бележка:

Държах се глупаво. Съжалявам. Нека да говорим все пак. Не може всичко да свърши просто така.

Щом се стъмни, ще те чакам под бряста. Ела.

Род.

Изведнъж, някак интуитивно, тя разбра, че Род няма да я потърси повече. Беше му затваряла телефона и вратата, последния път дори не му отвори. Сега той беше изпратил бележка по хлапето и това щеше да е последният му опит.

Тя я прочете отново.

После пак.

Нямаше нито една удивителна — само точки.

Шърли усети как стомахът й се свива и едва сега разбра какво би значела загубата на Род. Допреди малко всичко беше игра, нещо като премерване на силите. Допреди малко Род съществуваше, търсеше я, а тя го наказваше за държанието му по време на последната им среща. Беше права, но прекалено сърдита и лоша към него… Тази вечер обаче, ако не отидеше под бряста, той щеше да изчезне.

Тя прочете още веднъж бележката и си представи как Род би казал тези думи. Погледна към задния двор. Момченцето и момиченцето бяха сменили местата си, но продължаваха да се люлеят. Брястът, започнал да съхне, но все още с достатъчно живот в себе си, разперваше над децата клони и по някои от тях се виждаха накацали гълъби. До смрачаване имаше повече от четири часа.

Достатъчно време за Шърли, за да си спомни някои от моментите, преживени с Род…

Кукувичката изскочи от часовника и сепна момичето.

Четири след обяд.

Времето започна да се движи по-бавно.

Малко преди да се стъмни, задуха силен вятър и Шърли видя облаците от прах, които се понесоха над улицата. Няколко човека притичаха и се скриха, а тя отиде в стаята си и погледна към задния двор. Децата вече се бяха прибрали, а люлката се въртеше и клатеше неравномерно под напора на вятъра. Отдавна не беше валяло и изглежда предстоеше да се развихри една от редовните летни бури.

Небето се разцепи надве от страхотна светкавица и момичето подскочи изплашено. Някъде отдалеч долетя и трясъкът на гръмотевицата, който премина в приглушен тътен. Сякаш митично чудовище се събуди дълбоко в недрата на земята. Почти веднага небето се разтвори и от него се изсипа страхотен порой. Вятърът изпищя в комина и Шърли погледна уплашено натам, като че ли очакваше в камината да се появи таласъм. Изведнъж се бе стъмнило, сенките на къщите се бяха размазали и превърнали в мрак. Брястът се открояваше на фона на небето, а при следващата светкавица момичето видя и опустелите му клони.

Щом се стъмни, ще те чакам под бряста. Ела.

Тя потрепери и извърна глава да не гледа към бурята. Нима трябваше да излезе сега? Не, в никакъв случай!

Щом се стъмни, ще те чакам…

— Ще го направи… — прошепна Шърли. Погледна навън и в същото време нова светкавица освети завесата от капки, втурнали се лудо към земята. Въпреки това тя знаеше, че Род ще дойде. Дори да беше завалял сняг посред лято.

Грабна телефона и набра номера му. Някакво безпокойство я караше да бърза и тя сбърка цифрите.

Набра ги отново.

Звукът за свободна линия се задържа дълго, но отсреща никой не отговори. Шърли усети, че започва да се страхува. Извърна се с лице към нощта. Дори силуетът на бряста се беше размазал сред плющящите капки и тъмнината.

Безпокойството пак трепна в нея.

„От какво се страхувам? Не е само от бурята… Не е само от бурята, нали?“

Поредната светкавица освети задния двор и в него се мярна нещо, което преди малко го нямаше. Неясно светло петно, което би могло да е човек. Би могло да е Род!

Шърли се втренчи в мрака, но не успя да види нищо. Капките блъскаха в стъклото пред лицето й, сякаш се опитваха да го преодолеят. Вятърът непрестанно виеше. Блесна още една светкавица и освети човека, който притича към дървото. Беше с дъждобран, лъснал от мокрото. Момичето не можа да види нищо повече. Трябваше да изчака до следващата светкавица. Човекът бе на няколко крачки от дървото, следователно вече трябваше да е под него.

Неясният страх трепна в гърдите й, тя светна лампата, която нарочно държеше изгасена досега, за да може да вижда какво става навън, и облече късо дънково яке.

„Ще излезеш в този дъжд? Посред буря?“

Изгаси лампата и се залепи пак до прозореца. Вгледа се натам, където би трябвало да е брястът, и при следващата светкавица го видя. Род се бе прилепил до ствола на дървото и гледаше към къщата. Миг след това мракът го погълна, а нощта се разтърси от гръмотевицата.

Страхът на Шърли се усили, без тя самата да може да си обясни причината. Като че ли предчувстваше някаква опасност. Отдръпна се от прозореца и в същото време от небето се втурна огнена ярост.

За миг момичето ослепя, после разбра, че електричеството на мълнията се е стоварило в задния двор, в клоните на бряста, че е разцепило полуизсъхналия му ствол.

— Род!!! — изпищя тя, сякаш мълнията бе връхлетяла отгоре й.

Отвори прозореца и отвън я блъсна влажният въздух.

— Род! — извика с всичка сила и видя пламъците, които облизваха разцепения ствол. Около тях беше малко по-светло, но Род не се виждаше. Дъждът продължаваше да се лее и за секунди удави огъня.

Едва сега тя усети ударите му върху лицето си. Видя, че водата влиза в стаята, но въобще не й беше до това.

— Род! — извика отново и огледа с опънати докрай нерви тъмния двор. Вятърът довя мирис на дим и както й се стори, на опърлено месо. Представи си овъгления труп и изтръпна.

— Род, не се шегувай! — извика, но вече знаеше, че се самозалъгва. Проблясна светкавица и освети разцепеното дърво. Никакъв Род.

— Господи! — потрепери, но се осмели да прекрачи перваза.

Краката й тупнаха в мократа трева и тя осъзна, че е боса. Почувства се съвсем сама в нощта и страхът плъзна на хладни вадички по врата й. Тя потрепера и си каза, че това е просто дъждът, който влиза под яката й. Просто дъждът… Просто страхът… Докосна с пръсти тила си и разбра, че все още е сух. Значи беше страхът…

— Род! — извика пак, въпреки че усещаше колко сама е сред мрака.

„Род е вече само парче въглен… само разтопен дъждобран и изгорели за миг дрехи.“

Чувството за вина, по-силно от страха, я връхлетя и смаза.

„Ако не се бях правила толкова дълго на сърдита… Ако не бях такава…“

Приближи прекършения бряст, а душата й се стягаше в нажежени метални обръчи от страх и вина.

„Господи, Род…“

Нещо проблесна за миг зад ствола и бързо изгасна.

„Още гори… Всичко стана толкова бързо…“ — мина й абсурдната мисъл, че Род дори не е имал време да умре.

Дъждът започна бързо да спира, така както беше се излял — изведнъж. Докато прекоси двора, Шърли беше съвсем мокра, а той бе спрял. Тя потрепера, този път от истински студ, и спря на пет-шест крачки от рухналото, наполовина овъглено дърво.

До него се търкаляше нещо черно — черно като въглен, по-черно от заобикалящата го нощ.

„Господи, това е овъгленият Род!“

Във въздуха нещо пукна и се появи малко пламъче, което след миг изчезна.

„Електричеството е още във въздуха…“ — мина през главата й, но вече не се страхуваше. Сега беше останало само чувството за вина и загуба. Наоколо витаеше нещо нереално, по лицето й се стичаха сълзи, а в гърдите й напираха обезумели самопроклятия.

На същото място, където преди малко се бе появило пламъчето, въздухът засия и сякаш се нажежи. Шърли отстъпи крачка назад и страхът й се появи отново. Силен пукот я оглуши, а блясъкът на сто слънца за миг изгори очите й. Нещо като че ли я блъсна и тя политна назад, ослепяла и оглушала. Падна в мократа трева и закри с длан очите си. Сякаш насън, тя ги притисна силно, докато изчезнаха огнените петна. Изглежда беше навехнала китката на дясната си ръка. Ушите й пищяха, но когато отвори очи, веднага забрави за това.

Пред нея, на не повече от пет метра, стоеше кълбо от огън и енергия. Краищата му изглежда леко пукаха от влагата във въздуха, тъй като контурът му потрепваше. Шърли затаи дъх, вцепенена от гледката.

„Кълбовидна мълния!“

Огнената топка помръдна и се придвижи към момичето.

Шърли се бе сковала и не можеше да помръдне.

„Кълбовидна мълния!“ — можеше да мисли само за това.

Мълнията скъси още малко разстоянието и увисна във въздуха.

Шърли несъзнателно и мъчително преглътна така, като че ли го правеше за последен път. Беше чувала какви ли не неща за кълбовидните мълнии. Повечето не бяха никак окуражаващи.

Топката от енергия се отдръпна, сякаш да покаже, че нищо лошо няма да й направи. Върна се до мястото на появяването си и застана неподвижно.

Срещу нея момичето също не помръдваше.

Ушите й постепенно започнаха да възприемат звуците и тя долови пукането на кълбото. Синкавите му краища още потрепваха, а самото то приличаше на малко слънце.

Шърли се надигна внимателно, но мълнията трепна и тя пак застина.

Стояха така около минута, после нещо в средата на огненото кълбо започна да пращи, то се нагъна като нажежено желязо под ударите на невидим чук, деформира се и се удължи.

Шърли дишаше учестено, стараейки се да не помръдва.

Мълнията се завъртя около оста си и заприлича на капка — с облата си част нагоре. Така би изглеждала капка лава, която пада от земята към небето.

Шърли гледаше замаяна и въпреки че продължаваше да не мърда, усети как страхът я напуска. Имаше нещо добро и омагьосващо в движението на огъня, в огъването, прищъпването и деформирането му.

Накрая мълнията застина във въздуха и само краищата й продължиха леко да трептят.

Момичето ахна и се надигна.

Никога не беше виждала нещо подобно.

Не беше си и представяла, че такава гледка е възможна.

Стоеше смаяна, забравила за страховете си, омагьосана от случилото се.

Пред нея имаше сърце от огън, изваяно съвършено и с майсторство, което само природата може да постигне.

Нещо във вида му я подсети и тя прошепна с треперещ глас:

— Род? Ти ли си това, Род?

Виждали ли сте как кимва огнено сърце?

Тъкачът на мечти

Утрото трептеше над водата, водата галеше подпорите, подпорите крепяха къщата, къщата му беше дом.

Земята нямаше растения, в небето нямаше криле, морето беше мъртвосиньо, а той тъчеше. Щом свършеше, излизаше пред своя дом, поглеждаше света и се усмихваше.

На себе си и на това, което беше сътворил.

Навеждаше се, хвърляше плода си в морето, а след това отново и отново, и безспир…

Той даваше мечти на световете, преди животът в тях да се роди. Засяваше копнежи и стремежи в неродените души. Тъчеше неуморно, ден и нощ.

А след това — към други светове, към други дни и нощи…

Над водата утрото трептеше, а в своя дом той беше спрял. За първи път.

Заслушан в стенещия вятър, загледан в бягащия мрак, усещаше как плахо-плахо се ражда някаква мечта.

Застинал, да не я прогони, изострил всички сетива, той чакаше да се оформи, да я почувства, разбере…

Той чакаше, но бе смутен.

Това бе негова мечта.

Не бе мечта за световете, които ще се зародят, а негова. За него. За тъкача.

Замисли се за всичките мечти, които бе създал, и за това как бе преплитал нишките в забрава. Припомни си за всички светове.

Какво бе станало с тях?

Преплете лунна светлина с далечен вятър, пресъхнали сълзи с детски смях, спокойствие с пролетна поляна, лъчи от слънце с добрина.

Поръси ги с малко тишина и сам притихна.

Мисълта бе толкова неясна…

Той зачака.

След хиляди, безброй мечти, изплетени с любов и слава, с величие и златен блясък, с безгрижие и веселби, със справедливост, със стремежи към други, нови светове…

Той бе потресен.

Сякаш бе засял неволя, злоба и войни. Любов — но само към пари. Величието беше лудост, безгрижието — леността, веселие — пиянски оргии сред изпотъпкани цветя. А справедливостта? В жестока мъст се бе превърнала. В забързани към сляпа слава бездушни, злобни същества…

Той вплете лятна нощ и слама. Дъха на праскова в цвета на есенна дъга. Дворци, комети и звезди. Развени гриви, радостни очи, коприна. В спокойствието на нощта — две влюбени тела. В шума на леките вълни — тъга и лятна мараня. Събра от всичките цветя праха на красотата, замеси го с вечността и пак замислено се спря.

В онези тъжни светове доверието беше глупост и слабост беше милостта. Парите бяха благородство и власт, и суета. Лакейство — с маската на вярност, измама хитра — мъдростта. И щом за миг се замечтаеш — глупак, кретен, лапнимуха, ненужна вещ си ти…

А извор на безкрайна сила и величие бе смачкването на мечта.

Не твоя. Нечия.

Във висините на орела прокара с нишки чудеса. Обви със старите магии дима на огъня. Цвета на пролетните вишни омеси в снежните поля. Потърси свежи детски песни и капна липов мед в тях. Вкуса на отлежало вино, шума на бистрия поток, извивката на бърза риба, огрения небесен свод. Преплете свобода и радост, преплете мъдрост и любов.

Поспря и почна с нови сили:

Втъка в облаците водорасли, пръстта накисна в дъжда, с паяжина и коса навърза всички чудеса в безкрайна ярка лента. Привърза мидени черупки с дъха на прясна морска сол, скрибуцането на щурците с несъществуващ ореол. Намачка всичките сезони и ги напръска с красота. Намокри пясък и варовик, замеси своя собствен дъх и… спря.

Мечтата сякаш бе красива.

Проблясваше като море, но нещо не достигаше. Не беше негова мечта. Не беше точно неговата. Най-важното го нямаше и му убягваше. Дори да сложи в нея всички светове, той знаеше, че пак ще е така.

Нима след толкова мечти не можеше една за себе си да изтъче?

А тя?

Каква е тя?

Защо се крие, забулена в мъгли?

Защо е толкова неясна?

Тъй простички са всичките мечти…

А неговата?

Та той не иска всичко! Той го има!

Кой друг би имал всичко, ако не тъкачът?

Спря да мисли.

Тя дойде.

Разсейвайки мъглите и нощта.

Тя крачеше към него и сега той бе щастлив. Той имаше мечта. Обикновена и вълшебна. Една-единствена и негова.

Прекрасна.

Той почваше да я тъче.

Не дни и нощи. Не години.

За миг той щеше да я изтъче.

В толкова прекрасни светове мечтите някой е потъпквал… А свят с потъпкани мечти е сам потъпкан…

Това не биваше да става…

Мечтата блесна, затрептя — ефирна в неговия дом.

Информация за текста

$id = 7458

$source = Моята библиотека

Издание:

Явор Цанев

Избраникът

Българска. Второ издание

Редактор: Кети Илиева

Предпечат и оформление: Явор Цанев

ISBN 978–954–8633–80–2

GAIANA

book&art studio

Русе, 2016

За контакти с автора или издателството:

gaiana@abv.bg

dracus@abv.bg

Content

Явор Цанев
Избраникът

Избраникът

Разпукването на пашкула

Войните на изкуството

Часът на мъртвата неподвижност

Спомен от детството

Когато боговете поискат…

Ловецът на бисери

Погледни към страха

Блъскай ме!

Снежинки в мрака

Мълнията

Тъкачът на мечти

Информация за текста