Донъли Дженифър

Тези плитки гробове

Съдържание

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единайсета

Глава дванайсета

Глава тринайсета

Глава четиринайсета

Глава петнайсета

Глава шестнайсета

Глава седемнайсета

Глава осемнайсета

Глава деветнайсета

Глава двайсета

Глава двайсет и първа

Глава двайсет и втора

Глава двайсет и трета

Глава двайсет и четвърта

Глава двайсет и пета

Глава двайсет и шеста

Глава двайсет и седма

Глава двайсет и осма

Глава двайсет и девета

Глава трийсета

Глава трийсет и първа

Глава трийсет и втора

Глава трийсет и трета

Глава трийсет и четвърта

Глава трийсет и пета

Глава трийсет и шеста

Глава трийсет и седма

Глава трийсет и осма

Глава трийсет и девета

Глава четирийсета

Глава четирийсет и първа

Глава четирийсет и втора

Глава четирийсет и трета

Глава четирийсет и четвърта

Глава четирийсет и пета

Глава четирийсет и шеста

Глава четирийсет и седма

Глава четирийсет и осма

Глава четирийсет и девета

Глава петдесета

Глава петдесет и първа

Глава петдесет и втора

Глава петдесет и трета

Глава петдесет и четвърта

Глава петдесет и пета

Глава петдесет и шеста

Глава петдесет и седма

Глава петдесет и осма

Глава петдесет и девета

Глава шейсета

Глава шейсет и първа

Глава шейсет и втора

Глава шейсет и трета

Глава шейсет и четвърта

Глава шейсет и пета

Глава шейсет и шеста

Глава шейсет и седма

Глава шейсет и осма

Глава шейсет и девета

Глава седемдесета

Глава седемдесет и първа

Глава седемдесет и втора

Глава седемдесет и трета

Глава седемдесет и четвърта

Глава седемдесет и пета

Глава седемдесет и шеста

Глава седемдесет и седма

Глава седемдесет и осма

Глава седемдесет и девета

Глава осемдесета

Глава осемдесет и първа

Глава осемдесет и втора

Глава осемдесет и трета

Глава осемдесет и четвърта

Глава осемдесет и пета

Глава осемдесет и шеста

Глава осемдесет и седма

Глава осемдесет и осма

Глава осемдесет и девета

Глава деветдесета

Глава деветдесет и първа

Глава деветдесет и втора

Глава деветдесет и трета

Глава деветдесет и четвърта

Глава деветдесет и пета

Глава деветдесет и шеста

Глава деветдесет и седма

Глава деветдесет и осма

Глава деветдесет и девета

Глава стотна

Епилог

Превод от английски: Ирина Денева – Слав

Всички права запазени. Нито книгата като цяло,

нито части от нея могат да бъдат възпроизвеждани

под каквато и да е форма.

Оригинално заглавие These Shallow Graves

Copyright © 2015 by Jennifer Donnely

Превод Ирина Денева – Слав

Редактор Ина Михайлова

Коректор Павлина Върбанова

Дизайн и илюстрация на корицата Стоян Атанасов

Издава „Егмонт България“ ЕАД

1142 София, ул. „Фритьоф Нансен“ 9

www.egmontbulgaria.com

Електронно издание, 2016

ISBN 978-954-27-1752-2

На Уилфрид Донъли, майка ми – първия човек, който ми разказваше истории – с обич и благодарност

Миналото никога не е мъртво. Дори не е минало.

Уилям Фокнър

•

Приют за душевноболни „Даркбрайър“

Ню Йорк

Ноември 1890 г.

Джоузефин Монтфорт се взираше в прясно зарития гроб пред себе си и в дървения кръст в горната му част.

– Ето ви го. Кинч – каза Флин, гробарят, и посочи името, изписано върху кръста. – В понеделник го погребахме.

Понеделник, помисли си Джо. Преди три дни. Достатъчно, за да е започнал да се разлага. И да вони.

– Сега си искам парите – каза Флин.

Джо остави фенера на земята. Извади няколко банкноти от джоба на палтото си и ги отброи в ръката на Флин.

– Ако ви спипат тук, не сте ме виждали. Чуваш ли, момиче?

Джо кимна. Флин прибра парите в джоба си и изчезна в мрака. Лунната светлина обливаше редиците гробове и надвисналите кули на приюта. Отнякъде се надигна стон, тънък и пронизителен.

Изведнъж куражът напусна Джо.

– Дръпни се, Джо. Ние ще свършим всичко. Аз и Оскар – каза Еди.

Стоеше от другата страна на гроба, срещу нея. Когато тя го погледна, той замълча. Не се и налагаше да казва нищо повече. Предизвикателният му поглед беше достатъчно красноречив.

„Как стана всичко това? Как стигнах дотук?“ – запита се Джо. Не искаше да прави това. Искаше да си е вкъщи. На сигурно място в солидната къща на площад „Грамърси“. Искаше ù се никога да не бе срещала Еди Галахър. Шивача. Мадам Естер. Или Феята Фей. Най-вече ù се искаше никога да не беше виждала мъжа, заровен на два метра под нея.

– Върни се до входа. Изчакай ни там – каза Еди без враждебност в гласа.

Джо се изсмя. Да се върне? Как? Нямаше връщане назад. Не и към стария ù живот на ходене по приеми и танци. Не и към училището на госпожица Спаркуел. Не и към приятелите ù или Брам. Нещата бяха стигнали твърде далеч.

– Джо...

– Ти чакай до входа, Еди – отсече Джо.

Еди изсумтя. Подхвърли ù едната лопата. Джо се сепна, но я хвана и започна да копае.

Глава първа

Училището за млади дами на госпожица Спаркуел

Фармингтън, Кънектикът

17 септември 1890 г.

– Труди, ще бъдеш ли така добра да коригираш тези статии? – попита Джо Монтфорт, която подреждаше статиите за училищния вестник върху масичка за чай.

Гъртруд ван Ейк, цялата само руси къдрици и трапчинки, замръзна на място насред общата стая.

– Как разбра, че съм аз? Даже не вдигна поглед!

– „Дюк“ ми каза – отвърна Джо. – „Камео“ на компанията „Дюк“ бяха любимата марка цигари на Труди.

Труди си подуши ръкава.

– Мириша ли?

– Направо вониш. Какво мисли Гилбърт Гроувнър за пушенето ти?

– Гилбърт Гроувнър не знае. Не знае за фасовете, за бутилката пиячка под леглото ми, нито за невероятно разкошното момче, което доставя ябълките – заяви Труди и намигна.

– Уличният език не подобава на девойка от това училище, Гъртруд – високомерно каза Либа Нюланд, която седеше наблизо заедно с приятелката си Мей Делано.

– Нито пък твоята прическа, Либ – не ù остана длъжна Труди и огледа зле накъдрения ù бретон.

– Как си позволяваш! – възмути се Либа.

– Съвсем лесно – бе самодоволният отговор на Труди.

– Стига си се държала невъзпитано и започвай да четеш, Тру – подкани я Джо. – Крайният ми срок е утре.

Труди седна до масичката и си взе курабийка с мармалад от чинията на Джо. Беше три часà – време за чай в училището на госпожица Спаркуел, и общата стая беше пълна с ученички. Всички ядяха и си бъбреха, освен Джо, която подреждаше втория брой на „Нарцис“, училищния вестник.

– Какво имаме тази седмица? – попита Труди. – Обичайната помия?

Джо въздъхна.

– Точно така – призна тя. – Има материал за това как трябва да се запарва чай, стихотворение за котенца, впечатленията на госпожица Спаркуел от Лувъра и съвети за избелване на лунички.

– О, небеса. Нещо друго?

Джо се поколеба.

– Всъщност има. Статия за малтретирането на деца работници в тъкачната фабрика на Фентън – каза тя и подаде купчина листове на приятелката си.

– Ха! Много смешно, драга моя – усмихна се Труди. Усмивката ù изчезна, щом прочете първите няколко реда. – О, мили боже. Говориш сериозно.

Труди продължи да чете, погълната от статията, а Джо я наблюдаваше развълнувано. Джо завършваше училище догодина и през всичките си три години тук бе писала за „Нарцис“. Тази статия обаче бе първата истински важна. Беше работила усърдно над нея. Беше поемала рискове. Точно като истинските репортери.

– Какво мислиш? – нетърпеливо попита тя, когато приятелката ù свърши с четенето.

Труди я изгледа продължително.

– Мисля, че си си изгубила ума.

– Да, но статията харесва ли ти? – настоя Джо.

– Много.

Джо, която седеше на ръба на стола си, сега скочи оттам и прегърна Труди.

– Само че това няма никакво значение – строго продължи Труди, когато Джо се върна на мястото си. – Ако предадеш броя на Спарки с тази статия вътре, свършено е с теб. Ще те накажат със задържане след часовете за цяла седмица и ще напишат писмо на родителите ти.

– Не е толкова зле. Нели Блай пише много по-провокативни материали – защити се Джо.

– Сравняваш се с Нели Блай? – не повярва на ушите си Труди. – Нима е нужно да ти напомням, че тя е скандална репортерка, която се бърка в чуждите работи и няма никаква надежда да се омъжи за свестен мъж? Ти, за разлика от нея, си Монтфорт, а членовете на семейство Монтфорт се женят. Рано и изгодно. Това е всичко.

– Е, тази Монтфорт ще постигне малко повече от това. Като например да пише статии за вестници.

Труди повдигна една перфектно оформена вежда.

– Нима? Информирала ли си майка си?

– Още не – призна Джо.

Труди се засмя.

– И никога няма да я информираш, нали? Освен ако не искаш да се намериш затворена в манастир, докато навършиш петдесет.

– Тру, тази история трябва да бъде разказана – каза Джо с неприкрито вълнение. – С тези клети момичета се държат безобразно. Принуждават ги да работят прекалено много и им плащат прекалено малко. На практика са робини.

– Джо! Откъде, за бога, знаеш всичко това?

– Говорих с няколко от тях.

– Не е възможно – каза Труди.

– Напротив. В неделя. След църковната служба.

– Но ти се прибра в стаята си след службата. Каза, че те боли главата.

– И после излязох през прозореца и отидох долу при реката. В един от пансионите там – Джо понижи глас. Не искаше никой друг да я чуе. – Един фермер ме закара дотам с каруцата си. Говорих с три момичета. Едното беше на седемнайсет. Колкото нас, Тру. Другите бяха още по-малки. Работят по десет часа на ден, на крак, пред тези адски станове. Нараняванията са често срещани. Както и грубият език и... определени ситуации. Казаха ми, че някои от момичетата се забъркват с лоши мъже и стават безпътни.

Труди се ококори.

– Наистина ли смяташ, че господин Ейбрахам Олдрич би искал бъдещата му съпруга да знае дори за съществуването на безпътни момичета, да не говорим пък за писането на историите им? Бъдещата госпожа Олдрич трябва да е непорочна не само телом, но и духом. Само от мъжете се очаква да знаят за... – Труди също понижи глас – ... за секса. Ако се разчуе какво си направила, ще изгубиш не само мястото си тук, а и най-желания ерген в Ню Йорк. За бога, бъди разумна! Нито една тъкачка, безпътна или друга, не струва колкото милионите на Олдрич!

Мей Делано вдигна глава от книгата си.

– Какво значи безпътна? – попита тя.

Джо изстена.

– Кажете ми – изхленчи Мей.

– Много добре – съгласи се Труди и се обърна да погледне Мей. – Това е момиче, което носи дете, но си няма съпруг.

Мей се засмя.

– Това показва колко малко знаеш ти, Труди ван Ейк. Щъркелът носи бебета само след като се омъжиш, не преди това.

– Хайде, Мей, тръгваме си – подкани я Либа Нюланд и хвърли злобен поглед към Труди. – Нивото на разговорите тук не ни подхожда.

– Обзалагам се на един долар, че Либа ни клюкари на Спарки – заяви Труди мрачно, докато гледаше отдалечаващите се гърбове на двете момичета. – Тъкмо ми свърши наказанието за пушенето, и сега ти ще ми докараш ново!

Разочарована от липсата на ентусиазъм у Труди, Джо дръпна статията си от ръцете ù. Искаше ù се Труди да я разбере. Някой да я разбере. Беше прочела „Десет дни в лудницата“ на Нели Блай и „Как живее другата половина“ на Джейкъб Рийс и двете книги я бяха трогнали дълбоко. Беше се ужасила, когато разбра в какви страдания живеят бедните, и реши да последва примера на тези двама репортери, доколкото ù беше възможно.

Помисли си за момичетата от тъкачната фабрика, с които беше разговаряла. Изглеждаха изтощени до смърт. Лицата им бяха бледи като мляко, с изключение на тъмните кръгове под очите. Бяха спрени от училище и принудени да работят. Не им се позволяваше да говорят, нито да ходят в тоалетната, освен в обедната почивка. Едно от момичетата ù каза, че след края на работния ден едва върви, толкова я болят краката от стоенето пред стана.

Всички тези истории бяха натъжили Джо и я бяха разгневили до крайна степен.

– Тру, защо станах редактор на „Нарцис“? – изведнъж попита тя.

– Нямам представа – отвърна Труди. – Трябваше да станеш член на клуба на песнопойките. Дори ти не би могла да си докараш неприятности, ако пееш „Ела в градината, Мод“.

– Аз ще ти кажа.

– Така и подозирах – сухо рече Труди.

– Станах редактор, защото искам да информирам читателите си. Защото искам да дръпна завесата, която скрива несправедливостите около нас – заговори Джо разпалено. – Ние, които имаме пари и положение, и глас, трябва да използваме всичко това, за да помагаме на онези, които нямат нищо. Но как бихме могли да им помагаме, ако даже не знаем за тях? И как бихме могли да разберем, че ги има, ако никой не пише за тях? Кажи ми, Труди, толкова ли е нередно да искаш да знаеш разни неща?

Няколко глави се обърнаха към нея, когато свърши. Момичетата я гледаха втренчено. Тя им отвърна с настоятелен гневен поглед и те се извърнаха.

– Тези момичета страдат – каза тя, вече по-тихо. – Толкова са нещастни.

Труди взе ръката ù в своята.

– Мила моя Джо, няма по-нещастен човек от нас с теб – каза тя. – Нито ти, нито аз сме сгодени. Ние сме стари моми. Жалки и незначителни. Не можем да ходим никъде сами. Не бива да проявяваме каквато и да е смелост в езика, облеклото или емоциите си, за да не отблъснем някоя подходяща партия за женитба. Не ни е разрешено да имаме собствени пари и най-вече... – тя стисна ръката на Джо, за да подчертае важността на думите си – не ни е разрешено да имаме собствено мнение.

– Това не те ли притеснява, Тру? – разстрои се Джо.

– Разбира се, че ме притеснява! И тъкмо затова възнамерявам да се омъжа възможно най-скоро – заяви Труди.

Тя скочи от мястото си, престори се, че разтваря въображаемо ветрило и закрачи из стаята, имитирайки дама от висшето общество.

– Когато стана госпожа Гилбърт Гроувнър и се настаня доволно в пищното си имение на Пето авеню, ще правя единствено каквото аз пожелая. Ще говоря каквото искам, ще чета каквото искам и ще излизам всяка вечер, от глава до пети в коприна и диаманти, за да се усмихвам на обожателите си от личната си ложа в Метрополитън опера.

Беше ред на Джо да вдигне вежда.

– А господин Гилбърт Гроувнър? Той къде ще бъде? – попита тя.

– У дома. Ще се муси пред камината с последния брой на бизнес каталога на Крейн – каза Труди и изимитира изражението на вечно недоволство, присъщо на Гилбърт.

Въпреки яда си Джо се засмя.

– Никога няма да разбера защо не ти дадоха главната роля в училищната пиеса. Мястото ти е на сцената – каза тя.

– Нищо подобно, много благодаря. Предложиха ми ролята и аз я отказах. Господин Гилбърт Гроувнър не гледа с добро око на театралните занимания.

За момент Джо забрави собствените си грижи. Тя познаваше Гилбърт. Беше самодоволен и вечно мърморещ, двайсетгодишен – и вече старец. Освен това беше неприлично богат.

– Наистина ли ще се омъжиш за него? – попита тя.

Не можеше да си представи красивата, жизнерадостна Труди омъжена за Гилбърт – не повече, отколкото можеше да си представи колибри, женено за крастава жаба.

– Така смятам. Защо не?

– Защото... защото ще трябва... – Джо не можа да го каже.

– Да лягам с него? – довърши вместо нея Труди.

Джо се изчерви.

– Нямаше да кажа това!

– Но точно за това мислеше.

Труди погледна през близкия прозорец. Очите ù пробягаха над моравите, далечните полета и се взряха в едно място, едно бъдеще, което само тя виждаше.

– Малко нощен дискомфорт в замяна на цели дни спокойствие. Не е лоша сделка – каза Труди с тъжна усмивка. – Някои от нас не са толкова състоятелни, колкото други. Моят баща едва се справя с таксите ми за училище, да не говорим за сметките при шивачката – Труди се обърна към Джо. – Знаеш правилата – вържи някой мъж и после прави каквото си искаш. Но в името божие, докато не вържеш мъжа, се усмихвай глуповато и говори за лалета, не за тъкачки!

Джо знаеше, че Труди е права. Спарки щеше да се ужаси, ако откриеше какво е направила. Както и родителите ù, семейство Олдрич и целият Ню Йорк. Поне нейният Ню Йорк, Ню Йорк на старите пари. Младите момичета, родени в тези стари семейства, излизаха в обществото, сгодяваха се и се връщаха обратно към приемите, официалните вечери и баловете. Не скачаха в опасния, мръсен свят на обикновените хора, за да станат репортери или каквото и да е друго.

Момчетата обаче можеха да го направят. Вярно, не можеха да станат репортери – тази професия се смяташе за прекалено долно занимание за един джентълмен, – но можеха да притежават вестници, да управляват бизнес начинания, да практикуват право, да развъждат коне, да се занимават със земеделие или да участват в държавното управление като някои представители на семействата Джей и Рузвелт. Джо знаеше всичко това, но не го приемаше. Тези факти жулеха духа ù така, както банелите на корсета жулеха тялото ù.

„Защо – запита се тя сега – момчетата могат да правят разни неща и да бъдат разни неща, а момичетата могат само да гледат отстрани?“

– Джо?

Джо вдигна глава. Над нея стоеше Анабела Полдинг, нейна съученичка.

– Спарки те вика в кабинета си – каза тя. – Веднага.

– Защо? – попита Джо.

– Не каза. Каза само да те намеря и да те изпратя при нея. Намерих те, така че те пращам.

– Либа е изклюкарила – със зловещ глас заяви Труди.

Джо си събра статиите, притеснена от предстоящия разговор с директорката. Нямаше да ù се размине.

– Не се тревожи, скъпа – успокои я Труди. – Сигурна съм, че ще ти наложи няколко дни задържане след часовете. Освен ако не те изключи.

– Такава си ми утеха – каза Джо.

Труди се усмихна тъжно.

– Какво да ти кажа? Аз просто искам да пуша. За Спарки това е простимо. Ти, от друга страна, искаш да знаеш разни неща. А това никой не би простил на никое момиче.

Глава втора

Джо забързано излезе от сградата „Холистър Хол“, прекоси затревения квадрат между нея и „Слокъм“ – сградата, където се намираше кабинетът на директорката, и влезе вътре. Във фоайето висеше високо огледало с позлатена рамка. То хвана отражението ù, докато бързаше към стълбите – стройно момиче с дълга кафява пола, блуза на тънко райе и високи боти с връзки. Чупливата черна коса бе вдигната над високо чело, под което блестяха две живи сиви очи, привличащи вниманието към необичайно красивото лице.

– Ще станеш красавица – често казваше майка ù. – Стига да спреш да се мръщиш.

– Не се мръщя, мамо, а мисля – неизменно отговаряше Джо.

– Е, спри тогава. Непривлекателно е – казваше майка ù.

Джо стигна до вратата на кабинета на госпожица Спаркуел и спря, за да се подготви за предстоящия разпит. После почука.

– Влез! – покани я гласът на директорката.

Джо завъртя дръжката на вратата и я отвори, готова да срещне строгия поглед на директорката. Това, за което не бе подготвена, беше да я види застанала пред прозореца с кърпичка в ръка да попива сълзи от очите си. Нима историята за малките тъкачки я бе разстроила до такава степен?

– Госпожице Спаркуел, не зная какво ви е казала Либа, но историята заслужава да бъде публикувана – започна Джо, избрала тактиката на ранно нападение. – Крайно време е „Нарцис“ да предложи на читателките си нещо по-стимулиращо от стиховете за котенца.

– Мила моя, не те извиках, за да разговаряме за „Нарцис“.

– Така ли? – изненада се Джо.

Госпожица Спаркуел допря ръка до челото си.

– Господин Олдрич, бихте ли могли? Аз... аз мисля, че не съм в състояние – каза тя с пресеклив глас.

Джо се обърна и с изумление видя, че в стаята, на едно канапе, седят двама от най-старите ù приятели – Ейбрахам Олдрич и сестра му Аделаид. Толкова беше съсредоточена в защитата на статията си, че не ги бе забелязала.

– Брам! Ади! – възкликна сега и припна към тях. – Каква чудесна изненада! Но ми се иска да ме бяхте предупредили, че ще идвате. Щях да се преоблека в нещо различно от униформа. Щях да... – Гласът ù заглъхна, когато си даде сметка, че и двамата са облечени изцяло в черно. Обхвана я леден ужас.

– Боя се, че носим лоши новини, Джо – започна Брам и се изправи.

– О, Джо. Трябва да бъдеш смела, мила моя – прошепна Ади и също стана от канапето.

Джо погледна от единия към другия с нарастващ ужас.

– Плашите ме – каза тя. – За бога, какво се е случило?

И в този момент разбра. Господин Олдрич от известно време боледуваше.

– О, не. О, Брам. Ади. Баща ви, нали?

– Не, Джо, не нашият баща – тихо каза Ади, после хвана ръката на Джо.

– Не вашият ли? Н-н-не разбирам.

– Джо, баща ти е мъртъв – каза Брам. – Нещастен случай. Чистел един револвер в кабинета си снощи и той гръмнал. Тийкстън го открил. С Ади дойдохме да те отведем у дома. Ще ти съберем багажа и...

Но Джо не чу останалото. Стаята и всичко в нея се завъртя в кръг и после се разпадна. Няколко секунди тя не можа да си поеме въздух, нито да проговори. Как е възможно баща ù да е мъртъв? От всички сигурни, непоклатими неща в живота ù той беше най-сигурното. А сега Брам ù казваше, че си е отишъл... че го няма... и тя изпита чувството, че земята под нея се руши.

– Джо? Чуваш ли ме? Джоузефин, погледни ме.

Брам стоеше до нея. Беше сложил ръка на рамото ù, за да я подкрепи. Звукът на гласа му я върна обратно, напомни ù, че хора като тях не правят сцени на обществени места. А обществено място за семействата Олдрич и Монтфорт беше всичко извън личната ти спалня.

– Добре ли си? – попита я той.

Джо успя да отговори.

– Да, благодаря ти – каза тя. После се насили да продължи. – Ще бъда готова след малко. Трябва само да си взема малко багаж. Моля да ме извините.

– Нека дойда с теб – настоя Ади. Тя хвана Джо за ръката и двете се запътиха към общежитието. – Ще се опитаме да хванем влака в пет и пет. Той ще ни остави на Гранд Сентръл, преди да мръкне. Не бива да рискуваме да пристигнем на гарата след мръкнало. Прекалено е опасно – запритеснява се на глас Ади. – Градът вече не подхожда на хора като нас. Превзет е от чужденци, престъпници и машинописци.

Бърборенето на Ади едва стигаше до съзнанието на Джо. Тя се чувстваше замаяна, полагаше усилия, за да мести краката си един пред друг. Моравите и сградите на училището минаваха покрай нея като неясни петна. Беше минала по същия път само преди няколко минути, но сега едва осъзнаваше къде се намира. За секунда само всичко се бе променило.

Общежитието беше пусто, когато стигнаха. Всички останали ученички бяха на сбирки на клубовете си или в библиотеката. Ади отвори вратата на стаята на Джо и ù направи път.

– Ето ни тук, съвсем самички. Сега можеш да плачеш, ако искаш, няма кой да те види – каза ù тя.

Джо седна на леглото си, скована от шока. Зачака да дойде бурята от сълзи, но това не стана.

Ади затършува за куфара на Джо, но Джо я спря.

– Няма нужда от багаж – каза тя. – Имам достатъчно дрехи у дома. Би ли могла само да ми вземеш палтото и ръкавиците?

– Колко си смела, да не даваш воля на сълзите си – похвали я Ади. – Така е по-добре впрочем. Няма да слезеш от влака със зачервени очи. Не е нужно великите некъпани маси да те зяпат.

Джо кимна. Все така скована. Ади бъркаше, но Джо нямаше да я поправи. Тя не задържаше сълзите си. Сълзи нямаше. Отчаяно искаше да заплаче, но не можеше.

Сякаш сърцето ù, стегнато като тялото ù в свой собствен корсет, вече не можеше да намери истинската си форма.

Глава трета

– Хората умират. Случва се всеки ден – високомерно заяви госпожа Корнилиъс Дж. Олдрич III. – Затова е толкова важно да се правят нови.

Намираше се на погребалната гощавка в дома на Чарлс Монтфорт – мрачна, но пищна сбирка. Поне така беше, докато не пристигна госпожа Олдрич, по-известна на всички като Маминка.

– Още чаша чай, Маминке? – попита Ади Олдрич и вдигна чайника от ниската масичка пред себе си.

– Не, пусто да опустее! За трети път ме питаш! Иди питай младия Бийкман ей там дали не иска нещо. Не виждам пръстен на ръката ти, госпожичке! – излая Маминка.

Ади поруменя и постави чайника обратно на масичката. Маминка, настанена в кресло с висока облегалка в приемната на Монтфортови, прехвърли вниманието си върху жената, която седеше срещу нея – Маделин Монтфорт, лелята на Джо.

– Разбирам, че семейството е в траур, естествено, че разбирам. Но не виждам в това причина да се отлага годежът – кисело заяви тя. Взе една бисквитка от подноса на масичката и я даде на шпаньола, който лежеше в скута ù. – Днешните момичета! Не ги разбирам. Чакат да станат на двайсет, преди да се омъжат, и раждат толкова малко деца!

Джо, която се взираше в празното пространство, смътно съзнаваше, че Маминка говори за нея, за Брам и за женитба. Изглежда се е очаквало предложение, което сега ще се забави заради смъртта на баща ù.

„Трябва ли да се вълнувам?“ – запита се тя. Трудно беше да се вълнува предвид обстоятелствата, но дори и те да бяха различни, пак нямаше да ù е лесно да изпита тръпка от новината. Предложението за брак от страна на Брам Олдрич нямаше да е изненада. Откакто Джо се помнеше, всички очакваха двамата с Брам да се оженят. Миналото лято бе дочула майка ù и леля ù да обсъждат въпроса в оранжерията.

– Един брак с Олдрич носи единствено предимства, Ана – бе казала тогава леля ù Маделин. – Брам е чудесен младеж и семейството е много заможно. По-заможно от...

– От нас ли? – високомерно я бе прекъснала майка ù.

– Да – бе признала Маделин. – Прости ми, но тези неща трябва да се казват. С което нямам предвид, че парите им са спечелени набързо. Единственото, което искам да кажа, е, че ако Джо се омъжи за Брам, никога нищо няма да ù липсва.

– Съгласна съм, Мади, и съм склонна да одобря тази женитба, но нека засега всичко остане между нас. Не би било разумно да покажем на Маминка, че пак е постигнала целта си – бе отвърнала майката на Джо. – Не и преди да разбера какво планира да остави бащата на Брам на младото семейство. Олдричови са уважавано семейство, но то не е нито толкова старо, нито толкова видно, колкото нашето. Джо спокойно би могла да се омъжи за Ливингстън или Рузвелт.

Тийкстън, икономът, бе избрал точно този момент, за да се приближи по коридора с поднос за чай в ръце, и за свое разочарование Джо се принуди да избяга, преди той да я хване, че подслушва. Да беше постояла още минута-две, щеше да научи онова, което я интересуваше най-вече: дали Брам я обичаше?

Майката и лелята на Джо бяха запазили мненията си за женитбата за себе си, поне с нея не ги бяха споделили, но това не беше спряло останалите в затвореното им общество да говорят. Особено Маминка.

Но пък Маминка непрекъснато говореше за женитби. Тя беше матриархът на клана Олдрич, самата тя Ливингстън по баща. Във вените ù течеше кръвта на много от най-видните нюйоркски семейства. Беше роднина на почти всяко семейство, което имаше някаква тежест в това общество, и всеки, който имаше някаква тежест, я наричаше Маминка. Беше дълбоко привързана към Херъндейл, имението край река Хъдзън, което баща ù бе подарил за собствената ù сватба, и пристъпваше в Манхатън само когато беше абсолютно наложително, тъй като неизменно предпочиташе горите и ливадите на Херъндейл пред небостъргачите и оживеното улично движение на града.

– Другото, което не разбирам, Мади, е пълното незачитане, което проявява младото поколение по отношение на добрия сой – продължаваше Маминка. – Най-малката дъщеря на Маргарет де Вит ще се жени за някакъв Уитни. За бога, та аз даже не съм чувала това име! Доколкото разбирам, бащата на момчето е в политиката. Младежът би подхождал на дъщерята на някой новобогаташ, но на една Де Вит? – тя поклати глава с отвращение. – И то с такива хубави хълбоци. Ще ги ражда лесно, като дойна крава.

Маделин пребледня. Ръката ù изпусна чашката с чай и тя изтропа в чинийката.

– Кажете ми, Маминке – започна тя, – как е другият ви шпаньол? Суки се казваше, струва ми се. Виждам, че не е с вас. Надявам се, не е болна?

– Нищо подобно. Не ти ли казах? Кучката прихвана! – грейна Маминка. – Чифтосах я четири пъти с Добрия Крал Хари, кучето на Алма Райнландър. Почти бях изгубила надежда с нея, но ето на, другия месец ще се окучи. Де да беше толкова лесно и с дъщерите, а, Мади? Взимаш една здрава разгонена кучка, затваряш я с един готов расов мъжкар и след два месеца си имаш цели шест чистокръвни кученца!

Маделин се вкопчи в перлената си огърлица.

– Ади, струва ми се, че госпожа Холандър си тръгва – каза тя. – Сигурна съм, че ще иска да се сбогува с Джо. Ще се погрижиш ли, моля?

– Разбира се – отвърна Ади.

Хвана Джо за ръката и я дръпна да стане от канапето.

– Толкова съжалявам, Джо. Не знам какво да кажа. Невъзможна е – прошепна тя, когато се отдалечиха на безопасно разстояние. – Преди татко успяваше да я контролира, но откакто е болен, никой вече не може да се справи с нея.

– Всичко е наред, Ади – глухо каза Джо.

Не я интересуваше какво говори Маминка. Тази сутрин бяха погребали баща ù, а с него и част от сърцето ù.

Погребалната служба се беше провела в черквата „Божия благодат“, на „Бродуей“ и Единайсета улица. Черквата беше пълна, тъй като старите семейства все още ходеха да се черкуват там, макар отдавна да не живееха наблизо. Търговията, индустрията и приливът на имигранти ги бяха изтикали от Долен Ню Йорк към горните части на града. Гробището в двора на „Божия благодат“ беше пълно като пейките в черквата, така че Чарлс Монтфорт бе погребан в северното гробище, също собственост на черквата, но в горната част на града. Живи или мъртви, състоятелните нюйоркчани предпочитаха да прекарват времето си в Горен Ню Йорк.

Ади поведе Джо към фоайето, където Тийкстън подаваше наметката на госпожа Холандър, после хукна да предложи чаша чай на Андрю Бийкман. Джо размени няколко думи с госпожа Холандър и я целуна за довиждане. Закрачи обратно към приемната, но в един момент я обзе толкова силно чувство за нереалност, че ù се зави свят. Подпря се на перилото на стълбището, за да не падне.

– Това е домът ми – прошепна тя. – Ето я абаносовата пейка, която татко донесе от Занзибар. Над нея има портрет на дядо Шърмърхорн. Оттатък е приемната, в която са пианото, камината, часовникът и майка ми.

Но как е възможно всички тези неща да са тук, а баща ù да го няма? Как можеше часовникът все още да тиктака? Как можеше в камината да гори огън? Как можеше баща ù да е мъртъв?

Убит от пистолет. Собствения му пистолет. Така казваха всички. Но това просто не бе възможно. Баща ù беше добър стрелец. Познаваше огнестрелните оръжия и държеше няколко в къщата, защото се безпокоеше за безопасността на семейството си. Прекалено много, казваше майка ù. Често обикаляше къщата през нощта и проверяваше вратите и прозорците.

– Скъпа Джо, държиш ли се? – попита я някакъв глас.

Джо, потънала в скръб, не го чу. Гласът отново заговори:

– Джоузефин, добре ли се чувстваш?

Този път Джо го чу и се обърна. Беше преподобният Уилис, семейният свещеник. Гледаше я загрижено. Тя се насили да се усмихне.

– Добре съм, отче. Благодаря ви. Искате ли чаша чай? – попита тя.

– Не, скъпа моя, пих предостатъчно. Може би ще е добре да поседнеш. Изглеждаш бледа.

– Ще седна – съгласи се Джо. Но не тук. Трябваше да избяга от тъжните лица и тихите гласове. Тя се извини и забърза към кабинета на баща си. Докато се качваше по стълбите към втория етаж, си припомни думите от траурното слово на свещеника:

„Чарлс Монтфорт бе човек, който се отнасяше сърдечно с всички. Стожер на обществото. Човек винаги почтен и открит в деловите си начинания и несравнимо щедър към онези с по-малко късмет. Всеотдаен съпруг и баща, почитан и обичан от семейството и приятелите си...“

Да, татко беше всички тези неща, помисли си Джо. И въпреки това свещеникът не бе успял да го представи като цялостна личност. Не съвсем. Защото той можеше да бъде толкова различен понякога. Толкова мълчалив и далечен.

Джо стигна до кабинета и отвори вратата. Тук, в тази стая, почти можеше да повярва, че е все още жив. Можеше да го подуши – одеколона, пурите, индийския чай, който обичаше. Можеше да го усети.

– Татко? – прошепна тя.

Завладяха я емоции. Бяха минали два дни, откакто Ади и Брам ù бяха съобщили новината, но тя все така не можеше да плаче. Сега най-сетне щеше да даде воля на сълзите си. Тук, сама. Тя почака, но сълзите не идваха. Отново. Какво ù ставаше? Тя бе обичала баща си. Защо не можеше да го оплаче?

Разстроена, тя пристъпи към еркерния прозорец и погледна надолу към площад „Грамърси“. Навън бе красив септемврийски следобед и паркът бе пълен с деца и техните бавачки. Тя пристъпи напред и подпря чело на рамката на прозореца, настъпвайки пищните завеси. Усети нещо твърдо под крака си. Завесите бяха толкова дълги, че се влачеха по пода. Сега тя дръпна едната, погледна надолу и видя нещо малко и медно на цвят между ресните на килима. Куршум.

Джо потръпна, когато го взе, и се зачуди как се е озовал там. Баща ù държеше зареден револвер в шкафа в кабинета си. Същият револвер, който го бе убил. Сега тя се запита за пореден път, както бе правила през последните два дни, как се е случила злополуката.

Може би е започнал да вади куршумите от барабана и да ги нарежда на бюрото, но нещо го е разсеяло. Затворил е барабана, за да се занимае с това, което го е разсеяло, и после е взел пистолета отново, забравяйки, че не е празен. После револверът някак си е гръмнал. Това бе единственото логично обяснение, което тя можа да измисли.

– Но това не обяснява теб – каза сега тя, загледана намръщено в куршума. Обърна го и огледа основата му. На нея бяха изписаните буквите W.R.A. Co, а под тях стоеше числото на калибъра – 38, и думата LONG.

„Може би татко е паднал върху бюрото след изстрела и е разсипал куршумите по пода – помисли си тя. – После Тийкстън или някой от полицаите е сритал един от тях под завесата.“

Очите ù проследиха възможната траектория от бюрото до прозореца.

„Доста силно трябва да е бил ритнат – каза си тя, – за да се търкулне толкова надалече по дебелия килим, чак до другия край на стаята.“

– О, какво значение има как е стигнал дотам? – попита на глас и въздъхна. – Баща ми го няма. И нищо не може да го върне.

Тя отвори шкафа, в който стоеше револверът, макар че майка ù бе поискала от полицаите да отнесат пистолета, и сложи куршума на един рафт, до кутия с муниции. Майка ù понякога влизаше тук и Джо не искаше тя да види куршума. Щеше да я разстрои още повече.

Полите на черната траурна рокля на Джо шумоляха, докато тя се разхождаше из кабинета. Докосна полицата на камината, после кутията му за пури. Ръба на бюрото. Стола му. В главата ù се появиха образи от миналото. Припомни си как той ù подава котенце с розова панделка. Как я върти във въздуха на ледената пързалка. Спомни си ги как танцуват с майка ù, каква красива двойка бяха. Майка ù притежаваше хладната красота на блондинките, а баща ù имаше силните, отчетливи черти на рода Монтфорт – гъстата черна коса и сивите очи, наследени от нея самата.

Понякога в тези очи проблясваше палава веселост. Но под веселието често се мяркаше сянка. Баща ù бе в състояние да прекарва часове тук, в кабинета си, застанал до прозореца със сключени зад гърба ръце, загледан надолу към улицата, сякаш чака някого.

Веднъж, когато беше малка, Джо го откри в тази поза. Трябваше да е заспала, но тя бе станала от леглото, беше се промъкнала до кабинета му и го беше попитала:

– Кого чакаш, тате?

Той се бе завъртял към нея и тя беше видяла смъртнобледото му лице и очите, в които горяха озадачаващи емоции – страх, който тя познаваше, защото се страхуваше от всякакви неща, като паяци, гръмотевици и клоуни, но и тъга, която тя още не познаваше. Не и тогава.

– Ох, че ме стресна, Джо – бе се усмихнал той.

И после ù беше казал, че не чака никого, а обмисля делова сделка. Макар и малка, тя не му беше повярвала, а когато порасна, често ù се искаше той да ù се довери, да сподели с нея какво го тревожи. Само че той не го беше направил и никога нямаше да го направи.

За момент Джо отново видя баща си, застанал до прозореца. Как гледа. Как чака. И изведнъж той се появи – изразът, за който досега не можеше да се сети. Изразът, който най-точно го описваше.

Обладан от духове.

Глава четвърта

– „Парк Роу“, Долан, ако обичаш. Редакцията на „Стандарт“ – каза Джо и се качи в екипажа.

Кочияшът се намръщи.

– Госпожа Монтфорт каза да ви заведа на чай у отец Уилис, госпожице Джо, и после обратно вкъщи – каза той.

– Така е, Долан. Но после планът се промени. Мама не те ли информира? – попита Джо безгрижно. – Вероятно е забравила.

Долан, с ръка върху вратичката, изгледа Джо изпитателно.

– Няма промяна в плана, нали?

Беше я хванал в лъжа.

– Не, Долан, няма. Но моля те, откарай ме на „Парк Роу“ – примоли му се тя.

– Какво ще каже майка ви, ако разбере, че сте ходили там?

– Няма да разбере, ако не ù кажеш. Не мога да се върна вкъщи. Още не. Там е толкова потискащо с дръпнатите завеси и мама, затворена по цял ден в стаята си, и портрета на татко, обкичен с черен плат – обясни Джо с отчаяна нотка в гласа.

Долан поклати глава.

– Откакто навършихте пет, ме въртите на пръста си. Ще отидем, но трябва да побързаме. Никакво разтакаване.

Джо му благодари с огромно облекчение. Не беше излизала от къщата две седмици, от погребението насам, тъй като беше официално в траур. За разлика от достопочтената си майка, която предпочиташе затъмнените стаи обаче, Джо се нуждаеше от разтуха. Живият ù ум вехнеше от липсата на занимания.

Вчера чичо ù Филип бе осигурил временна отмяна на траурното наказание. Той бе по-големият брат на баща ù и изпълнител на завещанието му и сега им помагаше да продадат активите му. Семейство Монтфорт бе натрупало богатството си от корабостроене през 17-и век и днес всички активи на Чарлс бяха свързани с мореплаването. „Стандарт“, местен вестник, в миналото бе ежедневник за мореплаване. Освен него Чарлс имаше и три дъскорезници и въжена фабрика. Филип щеше да продаде всичко на външни лица, освен най-големия актив на Чарлс – дела му във „Ван Хутън Шипинг“. Чарлс бе съдружник във фирмата заедно с Филип и още петима мъже, и сега останалите съдружници щяха да изкупят дела му и да го разделят помежду си.

Филип бе посетил Ана и Джо предишната вечер, за да им каже, че вече е намерил купувач за една от дъскорезниците. Беше споменал също, че Чарлс е посочил няколко предмета, които завещава на определени хора, включително рядко издание на първия английски превод на Библията за преподобния Уилис и една сребърна плоска бутилка за уиски за Арнолд Стоутман, главния редактор на „Стандарт“. Тези подаръци трябваше да се придружават от лична бележка.

– Ще се погрижиш ли за това, Джо? – попита я Филип. – Повечето от тези предмети могат да бъдат предадени на прислугата на получателите. Долан ще достави останалите, освен Библията. Мисля, че е добре да бъде занесена на свещеника от член на семейството. Ана, ще позволиш ли на Джо да отиде?

Майката на Джо се бе поколебала.

– Прекалено е рано да излиза – бе отвърнала тя.

– Разбира се, ти имаш последната дума – бе казал чичо ù, – но не забравяй, че Джо е млада, а младите хора имат нужда от разтуха, особено в тежки моменти. Нима едно гостуване у преподобния би предизвикало недоволство сред хората?

Траурът вече не бе продължителният, сложен ритуал, който представляваше петдесет години по-рано, но при все това традицията налагаше да се спазва определен период на отшелничество и да се носят траурни дрехи. Джо щеше да носи черно шест месеца, а майка ù – две години, след което щеше да им е позволено да разнообразяват със сиво и бледолилаво.

Присъствието на балове и танци не се позволяваше през първите шест месеца, но скърбящите можеха да ходят на черква, а три месеца след погребението – на концерти. Гости не се приемаха през първите няколко месеца, с изключение на членове на семейството и близки приятели. Скърбящите, от своя страна, също не можеха да гостуват на хора извън най-близкия им кръг.

По време на траурната гощавка за Чарлс Монтфорт Маминка на висок глас бе споделила мнението, че цялата тази традиция е претенциозна измислица на средната класа, с която тя не желае да има нищо общо.

– Да ходиш в черно месеци наред, ба! Ако исках да нося черно непрекъснато, щях да стана свещеник.

Майката на Джо бе отстъпила и Джо беше изпитала неимоверна благодарност към чичо си за пътя за временно бягство от траура, който ù беше осигурил. Толкова отчаяно искаше да удължи бягството, че тази сутрин на излизане бе грабнала кутията със сребърната бутилка за господин Стоутман с надеждата, че ще успее да убеди Долан да я заведе на „Парк Роу“.

Сега се движеха по улица „Бауъри“1. Екипажът на Джо бе затворен, за да не влизат вътре уличните миризми и дъждът, но вратичките бяха снабдени с широки прозорци и сега тя развълнувано надничаше през тях. Покрай улицата минаваше линията на надземна железница. Под линията вървяха ръка за ръка продавачки от околните магазини, смееха се и си бъбреха. По входовете се подпираха мъже, които нахално ги оглеждаха. Тук-там, кацнали на дървена щайга, се виждаха викачи, които информираха минувачите за циркови представления и танцьорки със змии. Вестникарчетата обявяваха днешните заглавия.

Джо знаеше, че не бива да седи на ръба на седалката, с лице, притиснато в стъклото (младите дами, които проявяват излишен ентусиазъм, изобщо не са дами, би казала майка ù), но не можа да се удържи. Ню Йорк, който сега се разкриваше пред очите ù, бе много по-интересен от онзи, който тя познаваше, и сега, сама в екипажа и далече от потисническите правила на майка си, Джо можеше да задоволи ненаситното си любопитство.

Екипажът прекоси Гранд Стрийт, отдясно на която се редяха сградите с евтини квартири на Малката Италия, а отляво бе еврейският квартал Ист Сайд. Тротоарите бъкаха от имигранти, за които Джо жадуваше да научи нещо повече. Беше чувала разни истории, като тази, че живеят по десетина души в стая, почистват плодовете с плюнка, преди да ги захапят, ядат кисели краставички за закуска и са бедни и злочести. Но докато сега гледаше хората по улицата, тя се зачуди дали самите те знаят, че са злочести. Със сигурност не се държаха така. Поздравяваха се на висок глас. Предлагаха стоката си с песен на уста. Целуваха се по бузите. Блъскаха, пляскаха и прегръщаха децата си.

Една жена прикова вниманието на Джо. Дрехите ù бяха мърляви и не по мярка. Косата бе прибрана в небрежен кок. Жената купуваше картофи от количката на един уличен търговец и той сигурно ù каза нещо смешно, защото тя изведнъж избухна в смях – отметнала глава назад и притиснала месестата си ръка към огромната си, поклащаща се гръд.

„Какво ли е да се смееш така?“ – помисли си Джо. Не знаеше. Тя никога не бе се смяла така. На север от Четиринайсета улица не се правеше така.

След няколко минути екипажът свърна по „Парк Роу“, където се намираха редакциите на много от вестниците в града. Спря пред сградата на „Стандарт“ – ниска, стара тухлена постройка, сгушена до новата висока сграда на „Трибюн“.

Долан скочи от мястото си и отвори вратата на екипажа.

– Бързо влизате и бързо излизате, госпожице Джо – напомни ù той.

– След минутка съм тук – увери го тя.

Сърцето ù заби по-силно, когато пристъпи в сградата. Малкото помещение, в което се озова, служеше за приемна. От печатницата го отделяше една стена, която съвсем не беше достатъчна, за да заглуши бумтенето на пресите или да спре острата, мазна миризма на мастилото. Момчетата разносвачи хвърчаха надолу по стълбите вдясно от приемната, понесли готовите статии на печатарите. Репортерите хвърчаха в обратната посока по същите стълби, забързани към редакцията.

Джо наблюдаваше всичко това с копнеж, чиято сила ù причиняваше болка. Беше се влюбила във вестника от пръв поглед. Баща ù го притежаваше от двайсет години, но бе оставил управлението му на главния редактор. Въпреки това редовно го посещаваше, за да се увери лично, че съдържанието на „Стандарт“ отразява собствените му виждания, и при тези посещения понякога взимаше със себе си Джо, въпреки възраженията на майка ù. Като дете тя мислеше, че шумотевицата и хаосът в редакцията са най-великолепната, най-дивата игра на света, но когато порасна, разбра защо всички там винаги бързат за някъде – преследваха поредния материал.

Как им завиждаше Джо! „Да имаш цел в живота, какво ли е усещането?“ – питаше се тя.

– Мога ли да ви бъда полезна, госпожице? – попита я отривисто рецепционистката.

– Да – отвърна Джо. – Аз съм Джоузефин Монтфорт. Бих искала да се видя с господин Стоутман. Имам подарък за него, оставен от покойния ми баща.

Тонът на жената светкавично се промени, стана по-дружелюбен. Това често се случваше, когато Джо споменеше фамилното си име.

– Разбира се, госпожице Монтфорт – каза тя. – И моля ви, приемете искрените ми съболезнования. Господин Стоутман в момента има среща, но може да го почакате тук или пред кабинета му.

– Ще почакам горе, благодаря – отвърна Джо.

Тя се изкачи по стълбите, като на косъм избегна сблъсък с един разносвач, и влезе в редакцията. Тя представляваше дълго, открито помещение без вътрешни стени, което се простираше от фасадата до задната стена на сградата. Отляво на стълбите имаше три врати на лични кабинети: на редактора, отговорен за градските новини, на отговорния редактор и на Стоутман, главния редактор.

Тракането на пишещите машини бе оглушително. Репортерите викаха по разносвачите, градският редактор викаше по репортерите, а отговорният редактор тъкмо ядосано мачкаше лист хартия с някакъв материал и крещеше, че баба му щяла да напише статията по-добре. Джо се запъти към вратата на Стоутман и застана пред нея омаяна.

Баща ù обичаше да казва, че когато наследил „Стандарт“, той не бил нищо повече от ежедневно вестниче за новини от света на корабоплаването, и че той самият го бил превърнал в предпочитания ежедневник на висшата класа: сериозен, аристократичен, точно обратното на вестниците, притежавани от господин Пулицър и господин Хърст, с техните сензационни заглавия. Вестникът публикуваше политически новини от града, новини за културни мероприятия и социални събития и отказваше да публикува скандални репортажи за убийства и жестокости. Това, което бе по-важно за читателската му аудитория, бе, че вестникът публикуваше обявления за ражданията, смъртните случаи и сватбите на най-добрите семейства в Ню Йорк.

„Не забравяй, Джоузефин, че има само три случая в живота на една жена, когато е редно името ù да се появи във вестниците – често казваше майка ù. – Когато се роди, когато се омъжи и когато умре.“

Семействата, които бяха просто сравнително заможни или още по-лошо – забогатели наскоро, напразно търсеха имената си в „Стандарт“. Вестникът бе хроника единствено на делата на старите холандски и английски семейства, чиито предци бяха превърнали Ню Йорк от нескопосан търговски пункт накрая на света в могъщ пристанищен град в центъра на същия този свят.

– Може да се наложи да почакате, госпожице – чу тя някакъв глас. – Бихте ли искали да поседнете?

Джо се извърна стресната. Наблизо стоеше един от репортерите, със стол в ръка. Изглеждаше около осемнайсет-деветнайсетгодишен, имаше тъмна коса, хубаво лице и сини очи, най-сините очи, които бе виждала.

– Моля? – притесни се тя. Не беше свикнала да разговаря с непознати мъже.

– Казах, че може да се наложи да почакате. Стоутман има среща с един от лакеите на комисаря2 – той постави стола до нея.

– Благодаря ви – каза тя. – Много сте мил.

Тя се опита да отклони поглед, но не можа. Очите му бяха не само невъзможно сини, но и честни и весели. Тя имаше чувството, че той вижда през нея, че вижда сърцето ù и внезапното му глупаво пърхане. Поруменяла, Джо седна на предложения стол.

Когато журналистът се върна на бюрото си, тя започна да му хвърля погледи изпод периферията на шапката си. Нима го беше помислила за хубав? Та той беше направо великолепен. Носеше бяла риза с навити ръкави и туидена жилетка. Имаше широки рамене и мускулести ръце. Гъстата, чуплива кестенява коса се виеше около ушите му и покриваше врата му. Носът му имаше чупка като на боксьор. Високите скули и силната долна челюст допълваха лицето му. Имаше широка, искрена усмивка.

Накрая Джо се насили да откъсне очи от него. Развърза панделката на кутията с подаръка за господин Стоутман. Докато я завързваше отново, очите ù пак попаднаха на красивия журналист. Той разговаряше с двама други млади мъже за разни вълнуващи неща – обир, намушкване, голям пожар. Разговорът им бе толкова различен от безсмислените брътвежи, които царяха в нейния дом.

„В Нюпорт ли ще ходите това лято, или в Саратога? Чувам, че Ели Монтгомъри сменила тапетите в приемната си. Видяхте ли новите цветни лехи на Мини Стивънс?“

Докато Джо подслушваше, един от мъжете повдигна въпрос, който бе не просто вълнуващ, а направо скандален. Тя се приведе напред, за да чува.

– Ей, Еди, разбра ли за хористката, дето паднала пред влака тази сутрин?

– Не е паднала, а се е хвърлила.

Говореше младият човек, който бе предложил стол на Джо. Сега знаеше името му – Еди. Беше се облегнал на стола си и си подхвърляше една гумичка, докато говореше.

– Сигурен ли си? – попита първият репортер.

– Научих го директно от извора – Оскар Рубин от моргата – отвърна Еди.

– Какво е станало?

– Имала афера с момчето на Бийкман. Бийкман-старши научил и изпратил младши при някаква леля в Бостън. Проблемът бил, че онзи идиот успял да постави момичето в затруднено положение. Казал ù, че ще се ожени за нея, после си плюл на петите.

Джо се сепна. Анди Бийкман беше заминал неочаквано за Бостън само преди няколко дни. Сега знаеше защо. И като си помислеше, че Ади му беше поднасяла чай на траурната гощавка след погребението!

– Стоутман знае ли?

– Да, но няма да го публикува – каза Еди, без да спира да подхвърля гумата. – Ще отхвърли материала. Точно както отхвърли материала ми за Чарли Монтфорт.

– Какъв материал? Там няма нищо интересно. Пистолетът на Монтфорт гръмнал. Нещастен случай. Край.

– Не е било нещастен случай – каза Еди.

Изведнъж вече не ù се струваше толкова вълнуващо да е във вестникарска редакция. Изведнъж Джо откри, че не може да диша.

– Ченгетата казаха, че е било нещастен случай.

Еди изсумтя.

– Платено им е да кажат така. Един новак, с когото се познавам, е бил на мястото. Видял е тялото и казва друго.

– Така ли? И какво казва? – попита другият журналист и хвана гумата на Еди във въздуха.

Еди се изправи.

– Че Чарли Монтфорт е допрял револвера до главата си и си е пръснал мозъка.

1 Бауъри е едновременно името на улица и на квартала около нея в южната част на Манхатън. – Бeл. прев.

2 Комисарят е началникът на нюйоркската полиция. – Бeл. прев.

Глава пета

Не беше истина. Не можеше да е истина. Джо се изправи с треперещи крака и се приближи до репортера.

– Как смееш! Ужасните неща, които наговори за Чарлс Монтфорт... това е лъжа. Защо лъжеш? – попита тя прекалено високо.

Заобръщаха се глави. Младият мъж я погледна.

– Това какво ви интересува, госпожице? – попита той.

Джо се готвеше да му обясни, когато вратата към кабинета на Стоутман се отвори и излезе самият Стоутман, с угарка от пура в едната ръка, а другата на гърба на госта, когото изпращаше. Нисък и плешив, главният редактор бе облечен в лекьосана с мастило риза, жилетка и покрити с пепел от пура панталони. Двамата мъже се сбогуваха и едва тогава Стоутман видя Джо.

– Госпожице Монтфорт? Каква неочаквана приятна изненада – каза той. – Какво ви води в редакцията?

Джо, чийто гневен поглед все още бе прикован върху лицето на Еди, видя как се разширяват очите му, щом чу името ù. „Сега вече знае коя съм и се притеснява, че ще му създам проблеми – помисли си тя. – Хубаво. Заслужава си ги.“

„Това... това момче – щеше да каже тя на Стоутман, – това момче не бива да говори лошо за баща ми.“ Само че преди думите да излязат от устата ù, тя си промени решението.

– Подарък... – каза тя и му подаде кутията. – За вас от баща ми.

Вечно недоволното изражение на Стоутман се смекчи.

– Колко мило. Моите съболезнования, госпожице Монтфорт. Моля, влезте – покани я той.

Въведе Джо в кабинета си, затвори вратата и ù предложи стол. Предложи ù и чай, но тя отказа. Все още беше разстроена и не искаше да стои дълго в кабинета на Стоутман и да се задушава с миризмата от пурата му. Искаше да се върне в редакцията и да накара онова момче да отговаря за думите си.

Стоутман отвори кутията. Усмихна се с тъга при вида на сребърното шише.

– Това беше мое – каза той. – Баща ви го спечели, когато се обзаложихме кой ще стане президент през 1880 година. Аз избрах Ханкок. Той заложи на Гарфийлд. Чарли винаги залагаше на победители.

Той вдигна поглед към нея.

– Благодаря ви за подаръка.

– Няма защо – отвърна Джо, натъжена от спомените на Стоутман. При последните избори бе придружила баща си в редакцията на „Стандарт“. Изведнъж си даде сметка, че това никога няма да се повтори.

Тя се изправи. Стоутман също. Поговориха за топлото време и после Джо си тръгна. Колкото и да се беше натъжила, умът ù беше зает с мисли. Трябваше да говори с онзи репортер. Скоро нямаше да се появи възможност да дойде пак в редакцията. Когато излезе от кабинета на Стоутман, тя видя добра възможност. Репортерът стоеше край стълбите и говореше с едно от момчетата разносвачи. Беше си облякъл сакото и явно се готвеше да излиза.

– Ще ви изпратя до улицата, госпожице Монтфорт – каза Стоутман.

– Не е необходимо, господин Стоутман – бързо каза Джо. – Знам пътя. Приятен ден.

Тя се запъти към стълбището. Когато бе на няколко метра от първото стъпало, рязко спря, затвори очи и притисна ръка към челото си. Беше виждала Труди да прави този номер, когато искаше да си остане в леглото, вместо да ходи на училище. Сега Джо се надяваше, че Еди ще я види, но я видя Стоутман.

– Госпожице Монтфорт, добре ли сте? – попита той.

Джо отвори очи.

– Да, добре съм, благодаря ви – отвърна тя ядосана.

– Господин Стоутман! – извика един нов глас. Джо позна рецепционистката, която стоеше задъхана на стълбите. – Кметът е тук. Разпенил се е заради уводната ви статия за подземната железница.

Стоутман едва се сдържа да не изругае.

– Галахър! – излая той към Еди. – Изпрати госпожица Монтфорт до дома ù!

Джо не успя да потисне тържествуващата си усмивка. Едно пътуване с екипажа до горната част на града щеше да даде на Еди Галахър достатъчно време да се обясни.

По лицето на Еди се изписа тревога.

– Ама шефе, вече е пет часà – запротестира той.

– Не се тревожи, Галахър. На баровете по „Парк Роу“ няма да им свърши бирата толкова бързо. Мърдай! – нареди Стоутман и изчезна надолу по стълбите.

– Ужасно съжалявам, че се превръщам в товар за вас, господин Галахър – ледено произнесе Джо, – но внезапно почувствах слабост.

Еди с буреносен вид предложи на Джо ръката си. Тя я пое и му позволи да я поведе надолу по стълбите. Прекосиха фоайето и той задържа вратата отворена, за да мине тя. На тротоара той отново ù предложи ръката си и я поведе към екипажа.

– Госпожице Джо, какво е станало? – загрижено я попита Долан, щом я видя.

– Малко ми се зави свят – излъга Джо. – Господин Галахър любезно предложи да ме изпрати до вкъщи.

– Знаех си, че не бива да идвате тук – завайка се Долан, докато ù помагаше да се качи в екипажа.

Изчака и Еди да се качи и да се настани срещу нея, и затвори вратичката. Веднага щом екипажът потегли, Джо заряза ролята на повехнало цвете.

– Защо казахте онова ужасно нещо за баща ми? – нападна тя Еди. Гневът съвсем не ù бе минал.

– Изглежда е станало чудо, щом толкова бързо ви мина замайването, госпожице Монтфорт – отбеляза Еди. – Толкова се радвам.

Джо не обърна внимание на думите му.

– Ако знаете нещо за смъртта на баща ми, трябва да ми кажете, господин Галахър. Имам право да зная.

Еди се усмихна мило.

– Честна дума, госпожице Монтфорт, това бяха празни приказки. Просто...

Джо го прекъсна.

– Не смейте да ми говорите покровителствено. Става дума за моя баща. Ако откажете да обясните думите си, ще ги споделя с чичо си Филип Монтфорт и ще имате възможността да ги обясните на него.

Еди се наведе към нея. Усмивката му бе изчезнала.

– Мога да изгубя работата си заради тази история – каза той. – Осем долара на седмица за вас може да са нищо, госпожице Монтфорт. Вероятно толкова харчите за плодови дъвки. Но на мен това ми е единственият доход.

– Не употребявам плодови дъвки, господин Галахър. Те са долнопробни. Е, на мен ли ще разкажете, или на чичо ми?

В очите на Еди проблесна стомана.

– Искате истината ли? Ето я. Чичо ви намерил баща ви мъртъв на пода в кабинета му късно през нощта. На дясното му слепоочие имало входна рана. Изходната рана била на задната част на черепа. Куршумът се забил в стената – той млъкна, за да види какъв ефект оказват думите му върху Джо. – Да продължавам ли?

– Да – каза Джо.

Картината с образа на баща ù, мъртъв, на пода, с рани от куршум в главата, беше шокираща, но тя трябваше да чуе всичко, което имаше да каже Еди.

– Пистолетът бил в дясната ръка на баща ви. Не го е чистил, когато той гръмнал. Само глупак би чистил заредено оръжие, а Чарлс Монтфорт не е бил глупак. Било е самоубийство. Полицията го знае. Стоутман го знае. Всеки вестникарски редактор в града го знае. През онази нощ имаше доста разговори между полицаите и репортерите. Чичо ви подкупи полицейския капитан и следователя, за да запишат смъртта като нещастен случай, и после заплаши да осъди задника на всеки вестникар, който си позволи да твърди обратното. Стоутман не се наложи да заплашва. Той вече е собственост на семейството ви.

– Значи сега искате да дискредитирате и чичо ми, освен баща ми? Може би някой е подкупил някого, но не и чичо ми. Той никога не би направил такова нещо – разгорещи се Джо.

Тонът ù се повишаваше с всяка дума, но вътрешно всичките ù защити падаха една по една. Възможно ли бе Еди Галахър да е прав? Едно от нещата, които каза, със сигурност бе вярно: само глупак би чистил заредено оръжие, а баща ù не бе глупак. От момента, в който бе разбрала какво е обяснението на смъртта му, не успяваше да го приеме.

– Учат ли ви на нещо друго в подготвителното училище, госпожице Монтфорт, освен да бродирате? – попита Еди. – Чичо ви има сериозна причина да подкупва полицията и тази причина сте вие. За самоубийството могат да се кажат много неща. То е грозно и тъжно, но най-вече е скандално. Ако хората знаеха истината, щяха да започнат да се чудят защо баща ви се е самоубил. Може би Чарлс Монтфорт е имал финансови проблеми, ще си кажат. Може би е намесена жена. Може би е изгубил ума си. Старите нюйоркски семейства, вашите хора, не харесват особено много скандалите, нали така?

– Да – потвърди Джо и потръпна при мисълта, че някой от социалния ù кръг би могъл да научи, че баща ù се е самоубил.

– Никой няма да започне да ви затръшва врати в лицето. Хората от висшето общество са твърде възпитани за това – каза Еди. – Но ще спрете да получавате покани за разни събития и никога няма да се стигне до предложение за женитба. Чичо ви иска да се погрижи да се омъжите за някой Олдрич, Рузвелт или Ливингстън. Иначе ще се наложи да се примирите с някой новобогаташ – съдба, по-страшна от смъртта – той се облегна на седалката. – Разбирате ли какво ви казвам?

Джо мълчеше. Беше в шок. Никой никога не бе разговарял с нея по този начин. Нито веднъж през целия ù живот.

– Това, което разбирам, господин Галахър – заяви тя, когато се овладя, – е, че изпитвате удоволствие от жестокостта си. Каквото и да мислите, че знаете за мен и моите хора, знайте и още нещо – Чарлс Монтфорт бе мой баща и аз го обичах.

Тя се обърна и потропа по едно малко прозорче отстрани на мястото на кочияша. То се отвори.

– Да, госпожице Джо? – каза Долан.

Беше извърнал глава в нейна посока, но очите му оставаха върху пътя. Движението започваше да става интензивно в края на деня.

– Спри, моля, Долан. Ще стигна вкъщи пеша. Бъди така добър да откараш господин Галахър у тях – каза Джо.

Полагаше усилия да овладее гласа си.

– Какъв е адресът, господине? – попита Долан.

– Рийд Стрийт 23, но не е нужно да ме карате, мога и сам да се прибера – отвърна Еди.

– За нищо на света не бих го допуснала – заяви Джо, докато Долан затваряше прозорчето.

– Госпожице Монтфорт, аз... моля ви, простете ми – започна Еди. Самодоволното му излъчване бе изчезнало. Сега изглеждаше засрамен. – Отидох твърде далеч. Така се държа, когато се чувствам притиснат в ъгъла. Хвърлям се напред и се опитвам да съборя противника, преди той да ме е съборил. Само че този път противникът е момиче.

– Долан ще ви закара в града – каза Джо, когато екипажът спря до тротоара.

Лицето ù бе скрито под периферията на шапката. Нямаше да му позволи да види колко я е разстроил. Еди се наведе към нея.

– Госпожице Монтфорт, съжалявам. Наистина. За поведението си и за загубата ви – каза той.

Очите му потърсиха нейните и тя видя, че съжалението му е искрено.

– Всичко наред ли е, госпожице Джо? – попита Долан, докато ù отваряше вратата.

– Съвсем наред – каза Джо.

Слезе от екипажа и пое към площад „Грамърси“, без да погледне назад. Ако някой я видеше, не би разбрал, че всяка крачка, която прави, изисква огромно усилие. Докато крачеше по улицата, си мислеше какво бе направил Еди Галахър. Беше я разстроил, беше я обидил, но дали ù беше казал истината?

Думите му отекваха в съзнанието ù: „Чарли Монтфорт допрял револвера до главата си и си пръснал мозъка.“ Емоциите я завладяха, тя се препъна и се подпря на желязната ограда пред най-близката къща, за да не падне.

– Госпожице? Добре ли сте? Да повикам ли полицай? – попита я едно вестникарче.

– Добре съм, благодаря. Просто моментно замайване – каза Джо и се насили да се усмихне.

Пое си дълбоко въздух няколко пъти и продължи нагоре по „Ървинг Плейс“. Искаше ù се да може да поговори с някого за станалото, някой, който би могъл да ù каже дали всичко това е истина, но кой? Майка ù и чичо ù не ставаха. На тях би се наложило да каже как е открила всичко, и те щяха да се ядосат много. Когато стигна до дома си, тя спря за момент, за да се успокои. Огледа площадката пред входа, втория етаж и прозорците на бащиния си кабинет. Изведнъж осъзна, че има кой да ù каже дали твърденията на Еди са истина.

– Ти, татко – прошепна тя.

Глава шеста

Хладният нощен бриз повя през отворения прозорец в стаята на Джо и изду пердетата като корабни платна. По пода се разливаше лунна светлина. На долния етаж големият часовник удари кръгъл час – два сутринта. Джо се заслуша в дълбокия, добре познат звук.

Седна в леглото си съвсем будна и заопипва наоколо за кутията кибрит, която бе оставила на нощното си шкафче. Няколко минути по-късно мина внимателно покрай спалнята на майка си и заслиза по стълбите със свещ в ръка и с надеждата да не се сблъска с Тийкстън.

Кабинетът на баща ù беше в предната част на къщата. Джо се вмъкна вътре, като успешно избегна една разхлабена дъска в паркета точно пред вратата, и издиша дълбоко. Успокои се, че не беше срещнала иконома. Тийкстън обичаше да си пъха носа в чужди работи и да доносничи. По принцип би трябвало по това време да е в леглото си, както и останалата прислуга, но всички знаеха, че когато не може да заспи, става и чисти сребърните прибори или навива часовниците из къщата.

Джо остави свещника върху огромното махагоново бюро на баща си и се огледа. Ако изобщо съществуваха отговори на въпросите ù за смъртта му, щеше да ги намери тук. Кабинетът му бе неговото убежище. Подчертано мъжка стая, цялата в тъмно дърво и кожа. Всяка вечер прекарваше по един-два часа тук да чете, да пише писма и да си проверява бележника за предстоящите задачи.

Точно този бележник искаше да намери Джо. Искаше да види какво е записал за 16 септември, 1890 г. – деня, в който умря. Беше попитала майка си по време на вечеря.

– Знаеш ли какво е станало с бележника на татко? Бих искала да го запазя за спомен – беше излъгала тя.

Но майка ù, дълбоко покрусена от загубата си, бе отказала да говори за бележника. Беше поровила в храната и после се бе оттеглила в спалнята си. Не бе попитала Джо как е минал денят ù, нито пък защо посещението ù при преподобния Уилис бе продължило толкова дълго. Седнала сама до масата в трапезарията, Джо се зачуди дали майка ù изобщо си спомня, че е излизала.

– Трябва да е някъде тук – прошепна сега, докато ровеше из едно от чекмеджетата в бюрото. Извади оттам една ножица, няколко писалки и кутия кибрит – какво ли не, но не и бележник. Претърси и останалите чекмеджета, погледна под попивателната, но не откри нищо.

„В книгите с мистерии, които чета, никога не е така. Там винаги има тайно отделение в някое чекмедже. Или тайни рафтове в библиотеката. Нещо – мислеше си тя. – Помогни ми, татко. Моля те.“

Тя обиколи бюрото в търсене на тайник под паркета, но не откри нищо. После издърпа всички чекмеджета и ги нареди на пода. След това опипа вътрешността на бюрото с надеждата да намери тайно резе или копче. Усилията ù останаха безрезултатни. С тежка въздишка Джо върна чекмеджетата на местата им. Тъкмо затвори последното, и чу звук – изскърцване.

Джо познаваше този звук. Идваше от разхлабената дъска пред вратата. Знаеше и каква е причината за звука.

Тийкстън.

Глава седма

Джо знаеше, че разполага едва с няколко секунди.

Облиза пръсти и стисна фитила на свещта. Пламъкът угасна със съскане, но без дим. Тя сграбчи свещника и пролази под бюрото, при което поряза коляното си на нещо невидимо. Издърпа стола на мястото му пред бюрото точно когато вратата започна да се отваря.

Чуха се стъпки. Неговите. Прекосиха стаята бавно. Тя го чу да проверява ключалките по прозорците, после да навива часовника. „Какво го е довело тук?“ – зачуди се тя. Дали я беше чул да ходи из къщата?

„Върви си, Тийкстън – примоли му се тя наум. – Махни се.“

Само че той не се махна. Вместо това се приближи до бюрото и намести попивателната.

– Дявол я взел тази камериерка – измърмори той. – Казах ù да не пипа нищо в тази стая.

Сега стоеше пред бюрото. Само една дървена плоскост го делеше от Джо. Сърцето ù биеше толкова силно, че тя се уплаши да не го чуе Тийкстън. Представи си го как заобикаля, дърпа стола и се навежда да я погледне с мазна, тържествуваща усмивка.

– Госпожице Джо? Колко необичайно. Всичко наред ли е? – щеше да я попита.

До сутринта майка ù щеше да е информирана в подробности за всичко. Не му се искало да разпространява слухове – така щеше да каже той на готвачката, госпожа Нелсън, която пък после щеше да разкаже на цялата къща, но бил много притеснен за госпожица Джо. Държала се твърде смело за една млада дама.

След период от време, който ù се стори като цял час, но всъщност трая едва минута, Джо го чу да се отдалечава и да затваря вратата след себе си. Тя отпусна дълго задържания си дъх и изпълзя изпод бюрото. Върху нощницата ù имаше кърваво петно, точно пред коляното. Спомни си, че в едно от чекмеджетата имаше кутия кибрит. Изрови я, запали свещта си и огледа порязването. Раната бе тънка, но дълбока. „Какво ме е порязало?“ – запита се тя.

Тя клекна и прокара ръка по дъските на паркета под бюрото. Нещо поряза дланта ù и тя се сепна от болка. Доближи свещта до пода и отново ги огледа внимателно. Видя тънко, остро парче метал да се подава между две от дъските. Едната беше малко по-къса от останалите и по-протрита.

Джо така се развълнува, че изправи рязко гръб и си удари главата в бюрото.

– Да му се не види! – изсъска тя.

Грабна един нож за писма от бюрото и подпъхна острието под ръба на късата дъска. Тя излезе съвсем лесно. Под дъската лежеше бележникът на баща ù. Плиткото скривалище беше облицовано с олово, за да държи мишките надалече. Именно ръбът на тази облицовка я беше порязал.

– Бог да благослови черното ти сърце, Тийкстън – прошепна тя.

Ако не беше дошъл да души наоколо, нямаше да ù се наложи да се крие под бюрото. Джо вдигна бележника и прелисти до 15 септември. Между тази страница и следващата бяха пъхнати десет банкноти по сто долара. Джо никога не беше виждала толкова пари на едно място и сега гледката предизвика безпокойство. Знаеше, че в деловите си операции баща ù плащаше с чекове, не с пари в брой.

Тя остави парите на пода и разгледа страницата, надявайки се да открие нещо, което да ù подскаже защо се е самоубил. Видя записка „Среща, съдружници ВХ, 12 обяд“, направена със спретнатия почерк на баща ù. В нея нямаше нищо необичайно. ВХ беше „Ван Хутън“, корабната компания, в която баща ù беше съдружник. Той редовно присъстваше на срещи с останалите съдружници.

По-надолу на страницата имаше още една записка: „А. Джеймисън, 16 ч.“ Джо знаеше, че Артър Джеймисън е банкерът на баща ù. „Да не би татко да е ходил в банката този ден, за да изтегли тези хиляда долара?“ – запита се тя.

Обърна на страницата за по-следващия ден, 17 септември. В долния ù край имаше нещо, което бе необичайно, последната записка за деня: „Кинч, КВХ, 23 ч.“

КВХ беше съкращение за „Кея на „Ван Хутън“, където се намираше централата на фирмата. Баща ù винаги ползваше това съкращение. Но какво беше Кинч? Името не говореше нищо на Джо. Звучеше странно. Може би не бе име на човек, а на кораб. Това би било по-логично предвид КВХ. Но пък защо му е било на баща ù да се качва на някакъв кораб, особено в такъв късен час? Съдружниците във „Ван Хутън“ не се качваха да инспектират товарите по корабите, това правеха чиновниците във фирмата.

Тя прелисти до деня преди смъртта на баща ù, 15 септември. В долната част на страницата стоеше същата записка. „Кинч, КВХ, 23 ч.“ Но тук имаше и още нещо. Нещо, което беше писано явно набързо, защото буквите бяха едри и разкривени. „Елинор Оуенс, р. 1874 г.“

– Коя е Елинор Оуенс? – прошепна Джо. Не беше роднина, нито приятелка на семейството, Джо никога не беше чувала името ù. Не беше и служителка във фирмата. Във „Ван Хутън“ работеше само една жена – чистачката на офиса, а тя се казваше Тили Полк. Щом Елинор Оуенс не бе семейна приятелка, нито служителка, то каква беше тогава?

Когато отговорът се появи в главата на Джо, тя спря да диша.

– Мили боже – каза в тишината. – Баща ми е имал любовница.

Глава осма

Джо бе виждала такива жени. Возеха се в бляскави екипажи из парка, носеха прекалено много бижута и бяха силно гримирани.

Не се предполагаше да знае за тях, но Труди ù бе разказала какви са. Имаха приятелка в училище, Джасинта Смит, която един ден си тръгна без обяснения.

Труди се зае да проучи случката и откри, че бащата на момичето имал любовница, която родила дете от него. Когато той отказал да се погрижи финансово за бебето, жената му отишла на гости тъкмо докато семейството давало официална вечеря. Последвалият скандал бил толкова унищожителен, че на семейството се наложило да се пресели в Кливланд.

– Но защо му е било на господин Смит да прави подобно нещо? – бе попитала Джо.

– Защото госпожа Смит е умряла риба. Личи си от пръв поглед. Мъжете трябва да бъдат задоволявани. Имат си нужди.

– А жените нямат ли? – бе попитала Джо.

– Само лошите – бе отговорила Труди.

Сега Джо отново погледна озадачаващата записка. „Какво значи това „р“ пред годината? – чудеше се тя. – Ако е „родена“, значи Елинор Оуенс не може да е била любовница на татко, защото сега трябва да е само на шестнайсет. Поне се надявам да не може да му е била любовница.“

После ù мина още по-недопустима мисъл: че Елинор Оуенс би могла да е дете на баща ù и любовницата му, дете, което е достигнало пълнолетие и иска пари. Може би го е изнудвала, затова е изтеглил толкова много пари.

– А може би просто полудявам – каза на глас Джо.

Баща ù беше мъж за пример. Ходеше на черква всяка неделя и вечеряше вкъщи почти всеки ден. Всяка седмица пращаше цветя на майка ù. Беше толкова възможно да има любовница, колкото и да гласува за Демократическата партия.

Колкото повече мислеше за цялата работа, толкова по-невероятна ù се струваше.

„Защо толкова бързо повярвах на Еди Галахър? – запита се тя. – Той сигурно е от онези журналисти, които са готови на всичко, за да се сдобият с интересна история, дори ако се наложи да си я измислят. Записките може да са свързани с работата на татко, а смъртта му може наистина да е била нещастен случай.“

Колкото и да се опитваше да се убеди в това, не си вярваше. Въпреки всичко, ако баща ù наистина се бе самоубил, трябва да е имало причина да го направи. Каква беше тя?

Джо разлисти бележника назад и изчете всичко записано в периода август – септември, но не откри нищо необичайно. Прегледа бележника и напред, към несъстоялите се ангажименти на баща си. Отново нищо необичайно не привлече вниманието ù, докато не стигна до 15 октомври. „Кинч, КВХ, 23 ч.“ – пишеше в бележника.

„Какво значи това?“ – запита се Джо.

Часовникът на първия етаж удари три пъти. Джо знаеше, че утре ще се чувства като парцал, ако не поспи поне малко. Прибра бележника в джоба на пеньоара си и постави дъската на мястото ù. Докато взимаше свещта си, чу шум на улицата – силен метален трясък.

Любопитна да разбере откъде идва шумът, тя пристъпи към прозореца. Сиянието на уличните лампи разкри жена, която ровеше в боклукчийска кофа. Беше клошарка, Лудата Мери. Джо я познаваше. Всички я познаваха. Мери обикаляше града и събираше кости, които продаваше на производителите на лепило, парцали, които се ползваха в хартиените фабрики, и всичко друго, което можеше да ù донесе няколко цента.

„Сигурно е бутнала капака на кофата“ – реши Джо.

Баща ù винаги караше госпожа Нелсън да опакова остатъците от трапезата им за Лудата Мери. Това дразнеше майка ù, защото Мери понякога сядаше на площадката пред вратата им, за да се нахрани, после оставаше да поседи още малко и да погледа децата, които си играеха в парка отсреща. Ако им дойдеха гости, те се принуждаваха да заобикалят окаяната фигура на клошарката с мръсните, парцаливи дрехи.

Мери спря да рови в кофата и прибра находките си в малката си дървена количка. На количката висяха звънчета, които задрънчаха тихо, когато тя пое по пътя си. Джо се обърна с намерението да се прибере в стаята си, но докато се обръщаше нещо друго привлече вниманието ù – някакъв мъж.

Мъжът стоеше от другата страна на улицата, точно срещу къщата, и гледаше право нагоре в прозореца на бащиния ù кабинет, право в нея.

Джо се стресна, духна свещта и се скри в завесите. Постоя замръзнала няколко секунди, докато събере смелост да надникне оттам. Мъжът все още стоеше на улицата, точно на ръба на кръга светлина, очертан от уличната лампа. Пушеше. Дрехите му бяха обикновени. Тъмната му коса бе събрана в опашка на тила. А лицето му... трябва да е било трик на светлината, но изглеждаше изцапано с нещо. Мръсотия? Прах?

Докато Джо го гледаше с разтуптяно сърце, мъжът хвърли фаса от цигарата си в канавката и си тръгна. Джо се опита да се убеди, че е бил просто скитник, но знаеше, че не е така. Беше гледал директно в прозореца на кабинета, същия прозорец, пред който бе стоял баща ù нощ след нощ да се взира навън в мрака. Да гледа. Да чака.

В този момент Джо се увери, че Еди Галахър ù е казал истината. Имената в бележника на баща ù и тъмната фигура, наблюдаваща дома му... всичко това имаше нещо общо със смъртта му. Усещаше го с костите си.

Тя се промъкна обратно до бюрото, пак запали свещта и се върна в стаята си. Скри бележника в един кожен маншон в дрешника си. Когато пропълзя под завивките, се почувства обезкуражена. Бележникът бе намерен, но не ù бе дал отговори, само бе предизвикал още въпроси.

С нарастващ ужас Джо си даде сметка, че ще трябва да зададе въпросите си на живите, не на мъртвите.

Налагаше се да отиде при чичо си.

Глава девета

Адмирал Уилям Монтфорт се взираше отвисоко в Джо, с поглед сив като кремък и точно толкова твърд.

Страховитият адмирал бе изобразен на борда на бойния си кораб през 1664 г., само дни преди да поеме колонията Нов Амстердам от холандците и да я прекръсти на Ню Йорк. Сега портретът висеше във фоайето на Филип Монтфорт. Гербът на рода с девиза си на латински стоеше в долния ляв ъгъл на картината.

„Fac quod faciendum est – прочете Джо на глас. – Прави това, което трябва да се направи.“

Уилям Монтфорт бе прекарал целия си живот под знака на този девиз и от наследниците му се очакваше да направят същото. Децата в семейство Монтфорт се научаваха да рецитират девиза още в люлката. Сега думите вдъхнаха нови сили на Джо. Щом адмиралът е могъл да се изправи пред целия холандски флот, значи и тя можеше да се изправи пред чичо си. Нямаше друг избор.

Хората не се самоубиваха ей така; самоубиваха се, защото нещо ги е извадило от равновесие. Ако нещо е тормозело баща ù до такава степен, че да поиска да отнеме собствения си живот, то Филип може би знаеше какво е било това нещо. Двамата братя бяха много близки.

Въпреки това решението да говори с чичо си не бе взето лесно. Джо знаеше, че ще ù донесе неприятности. Задаването на въпроси неизменно създаваше неприятности. В момента, в който момичетата се научеха да говорят, започваха да ги учат да не го правят.

– Оттук, моля, госпожице Джоузефин – покани я Харни, икономът на чичо ù. Беше отишъл в кабинета на Филип, за да съобщи за идването ù, и тъкмо се бе върнал.

– Скъпа Джо! Каква прекрасна изненада! – възкликна Филип, когато тя влезе в кабинета.

Той стана от креслото край камината и я прегърна силно. „Толкова прилича на татко“ – помисли си Джо с болка. Филип Монтфорт бе с две години по-възрастен от брат си и сега бе на четирийсет и шест. Беше малко по-висок, но сивите очи, гъстата черна коса и усмивката бяха същите. Около Филип витаеше същия дух на аристократична официалност, който отличаваше и Чарлс. Днес бе облечен в костюм от три части, макар че беше сам в кабинета си и денят бе събота.

– Ела, седни – покани я той. – Тъкмо навреме идваш. Точно казах на Харни да донесе чайника. Да ти предложа ли чаша чай? Боя се, че изпусна леля си и братовчедка си. Отидоха да посетят майката на Маделин.

Джо знаеше, че Маделин и Карълайн винаги ходят на гости в събота следобед. Точно затова бе избрала да дойде в този час. Братът на Карълайн, Робърт, си беше в училището пансион.

– Съжалявам, че ги изпуснах, но ако трябва да бъда честна, дойдох, защото исках да говоря с теб насаме – призна Джо и се настани срещу него.

Усмивката на чичо ù се превърна в загрижено изражение.

– Наред ли е всичко? – попита той.

Джо си пое дълбоко въздух и каза:

– Не, чичо Филип, не е наред. Боя се, че трябва да ти задам един труден въпрос... Татко самоуби ли се?

Филип премигна сепнат.

– Разбира се, че не! Небеса, Джо, откъде ти хрумна нещо толкова ужасно?

За момент Джо се изкуши да излъже, но бързо размисли. И чичо ù като баща ù не бе глупак. Щеше да прозре лъжата ù и тя щеше да си навлече още повече неприятности. Затова храбро продължи.

– След като предадох завещания подарък на отец Уилис, занесох и подаръка на господин Стоутман – обясни тя. – Докато бях в редакцията, чух няколко репортери да си говорят. Казаха, че татко е извършил самоубийство.

Бузите на Филип пламнаха. „Ето, започва се“ – мрачно си каза Джо. И наистина се започна.

– Джоузефин Монтфорт, какво по дяволите си си въобразявала? – прогърмя гласът му. – Да лудуваш из града без придружител! И то да идеш не другаде, а на „Парк Роу“! Ами ако някой те беше видял? Брам, Ади или Маминка?

– Маминка не би могла да ме види в редакцията на „Стандарт“, тя чете единствено „Уърлд“ – каза Джо в опит да потуши гнева на чичо си с шега.

Вероятността Маминка Олдрич да разгърне страниците на „Стандарт“, да не говорим за посещение в редакцията му, бе точно толкова голяма, колкото и да си сложи червени жартиери.

– Това не е смешно, Джоузефин. В момента съм прекалено ядосан за шеги. Всъщност съм направо вбесен!

Джо трепна.

– Моля те, недей да викаш, чичо Филип. Отидох на „Парк Роу“ само защото не исках да се прибирам вкъщи. Не можех да издържам повече.

Филип не се трогна.

– Това едва ли е добро извинение! – каза той.

– Но ти знаеш какво е у дома! – възрази Джо. – Татко го няма, мама почти не излиза от стаята си, завесите стоят пуснати по цял ден и имам чувството, че съм затворена в гробница!

Изведнъж през ума ù мина страховита мисъл.

– Нали няма да кажеш на мама, че съм ходила в редакцията на вестника? Ако ù кажеш, никога няма да ме пусне да изляза от къщи.

– Толкова типично за теб – да се тревожиш повече от вероятността някой да ти подреже крилете, вместо за нередността на постъпката си – сряза я Филип, все още ядосан. – Винаги си била упорито момиче и никога не си слушала, когато ти се скарат. Дали ще е за катерене по високи дървета...

– Котката на Каро се беше заклещила!

– ... дали ще е за плуване навътре в морето...

– Трябваше да спася шапката на леля Мади!

– ... или ще е събарянето на момчето на Бийкман от колелото му!

– Той си го заслужи! Изтезаваше Робърт!

Филип затвори очи. Стисна основата на носа си.

– Какво ще те правя? – запита се той. След секунда отвори очи. – Няма да кажа на майка ти. Този път не. Отчасти защото чувствам, че и тя има известна вина за ситуацията, като те държи непрекъснато затворена и изолирана. Но при едно условие – трябва да ми обещаеш, че никога, никога няма да го правиш отново.

– Обещавам – каза Джо. – И съжалявам.

Наистина съжаляваше. Чувстваше се ужасно заради това, че го беше ядосала толкова. И без това беше обременен с достатъчно грижи, а сега тя добавяше нови към тях.

– Зная, че не трябваше да ходя, но отидох и чух репортерите да си говорят, и... Ами искам да знам дали са били прави. Налага се, чичо Филип. Непрекъснато мисля за татко. Смъртта му не ми се струва логична. Той никога не би започнал да чисти заредено оръжие. Дори аз не бих започнала да чистя заредено оръжие.

Филип отклони очи от нея.

– Всички допускаме грешки. Може да е бил разсеян. Може да е мислел, че револверът не е зареден – предположи той.

Лъжеше. Джо усещаше лъжата в гласа му, виждаше я изписана по лицето му.

– Кажи ми истината, чичо Филип. Затова дойдох при теб. Защото искам да науча истината.

– Истината може да бъде жестока, Джо. Често е най-добре да остане скрита – каза Филип.

– Мога да се справя с жестокостта. Вече не съм дете. Пораснах. На седемнайсет съм.

– Да, предполагам, че вече си голяма – съгласи се Филип. – Но когато те погледна, все още виждам детето, което беше, и искам да защитя това дете. От скръбта. От болката. От цялата грозота на света.

– Моля те, чичо – каза Джо.

Очите на Филип се изпълниха с мъка. Изведнъж ù се стори стар и много изморен.

– Скъпо мое момиче – започна той. – Толкова ми се искаше никога да не водим този разговор. Да. Чарлс се самоуби. Съжалявам, Джо. Толкова много съжалявам.

Глава десета

Въпреки че Джо се беше подготвила за удара, думите на Филип ù причиниха силна болка.

„О, мили боже, значи е вярно – помисли си. – Еди Галахър беше прав.“

– Изцяло обвинявам себе си – каза Филип с глас, предрезгавял от мъка. – Видях Чарлс в деня на смъртта му. Имахме среща на съдружниците в кабинета му относно един кораб, който бихме искали да купим. Имаше нещо необичайно, Чарлс сякаш не бе на себе си. Двамата с него поговорихме, след като останалите си тръгнаха, и той призна, че нещо го измъчва. Говореше несвързано.

– Какво каза? – попита Джо.

– Как чувства, че положението му е безнадеждно. Как щяло да е по-добре, ако умре.

– Татко е казал това? – изуми се Джо.

Тези думи изобщо не звучаха като нещо, което баща ù би могъл да каже.

– Да, каза го, а аз се разгневих, че говори така. Припомних му, че има семейство и много приятели. Започнахме да спорим. Сега дълбоко съжалявам за това. Умолявах го да ми се довери, да ми каже какво го мъчи, но той отказа и аз си тръгнах. Преди да изляза от къщата, се отбих в кухнята. Преди срещата бяхме обядвали и исках да поднеса поздравленията си за вкусните ястия на госпожа Нелсън. Поговорих с нея и излязох, и същата вечер брат ми се застреля – Филип покри лицето си с ръце. – Видях го. Видях го проснат на пода на кабинета си, мъртъв. Този образ никога няма да се заличи от съзнанието ми. Никога. Отново и отново изживявам този ден, знаейки, че можех да предотвратя смъртта на Чарлс, ако не бях започнал да споря с него. Ако бях успял да го убедя да сподели тревогите си с мен. Как можах да го предам?

– Вината не е твоя – разгорещено възрази Джо. Сърцето я болеше за чичо ù. – Ако искаше да се довери на някого, това със сигурност щеше да си ти.

Филип свали ръце от лицето си. Кимна, но Джо виждаше, че не го е убедила. Де да можеше да разбере причината за смъртта на баща си, щеше да го убеди, че вината не е негова.

– Нещо е подтикнало татко към тази постъпка – каза тя. – Възможно ли е да са били парични тревоги? Бизнесът? Да е имал разногласия с някого от съдружниците?

– Финансите на баща ти не са подходяща тема за разговор – заяви Филип, – но в отговор на въпроса ти – не, финансовите му дела бяха в ред и доколкото ми е известно, не е имал разногласия с никого.

Джо извади бележника на баща си от чантичката си.

– Намерих това в кабинета на татко – обясни тя, като реши, че е най-добре да не навлиза в подробности как точно го е намерила. Чичо ù не би одобрил подобно поведение. – Вътре има няколко озадачаващи записки. Мислиш ли, че могат да имат нещо общо със смъртта му?

Тя му показа страницата за 15 септември и посочи записките „Кинч, КВХ, 23 ч.“ и „Елинор Оуенс, р. 1974 г.“. После му показа страницата за 17 септември и втората записка „Кинч, КВХ, 23 ч.“

Филип ги погледна, после поклати глава.

– Боя се, че тези имена не ми говорят нищо – каза той.

Джо се умърлуши. Сигурна беше, че Елинор Оуенс има нещо общо със смъртта на баща ù, и се надяваше чичо ù да ù каже коя е тази жена.

– Ако искаш, остави бележника при мен и ще попитам и другите съдружници – предложи Филип и посегна да вземе бележника.

Джо обаче не искаше да се разделя с него.

– Бих предпочела да го задържа. Напомня ми за татко – обясни тя. – Ще ти препиша имената.

Филип кимна.

– Много добре – съгласи се той.

Джо продължи с въпросите си.

– Знаеш ли защо татко би се срещал с банкера си в деня на смъртта си? – попита тя и посочи записката „А. Джеймисън, 16 ч.“, записана на страницата за 16 септември. – Теглил е пари. Бяха прибрани в бележника. Сметнах за най-разумно да ги оставя вкъщи.

– Не, но това не ми се струва необичайно. Той често се виждаше с банкера си – отвърна Филип. – Що се отнася до парите, знам, че обсъждаше с Долан покупката на два нови коня за екипажа. Може би е открил животни, които са му харесали.

– Оставил ли е бележка? – попита Джо с надежда.

Филип поклати глава.

– Джо, мисля, че това е...

Достатъчно. Джо знаеше, че това ще е следващата му дума. Той искаше да приключи разговора, но тя не му даде тази възможност.

– Не знам дали това има нещо общо със смъртта на татко – прекъсна го тя, – но снощи пред къщата стоеше един странен човек. Имаше нещо по лицето, някакви белези. Татко познавал ли е такъв човек? Споменавал ли ти го е?

– Не, не ми е споменавал – каза Филип, видимо разтревожен. – Какво правеше този човек? Да не се е опитвал да влезе в къщата?

– Не, стоеше под уличната лампа и гледаше към прозореца на кабинета на татко. После си тръгна.

– Сигурно е бил просто някакъв скитник – каза Филип и сякаш се успокои. – Но ако го видиш пак, кажи на Тийкстън и го накарай да извика полиция.

Сега на Джо ù се наложи да призове цялата си смелост за следващия въпрос.

– А татко... имаше ли си някого? Някой друг, имам предвид.

Филип изглеждаше объркан.

– Не те разбирам – каза той.

– Някоя друга жена освен майка ми. Възможно ли е Елинор Оуенс да е била тази жена?

– Мили боже, Джоузефин! – изригна Филип, отново изваден от равновесие. – Как е възможно една добре възпитана млада дама дори да си помисли да зададе такъв въпрос? Разбира се, че не е имало никаква друга жена освен майка ти!

Джо се присви от острия тон на чичо си, но се зарадва да разбере, че баща ù не е имал любовница.

– Смятам, че зададе предостатъчно въпроси – предупреди я той сега. – Зная защо ги задаваш, но вече трябва да спреш. Това не е здравословно. Няма да откриеш причината, която търсиш. Аз вече се опитах. Единственото, което постигаш, е това, че се самоизтезаваш.

Джо отвори уста да възрази, да му каже, че биха могли да открият причината за смъртта на баща ù, ако продължат да я търсят, но той вдигна ръка, за да я накара да замълчи.

– Не говори. Мисли, Джо. Помисли за това, което ми каза току-що. Говори ми за разногласия със съдружниците, за възможността баща ти да е общувал със странно изглеждащи мъже и с леки жени. Нещо от това звучи ли ти като типично негово поведение? Обяснява ли защо е отнел собствения си живот? Не. Всичко това просто петни паметта му – ядно каза Филип.

Джо не отговори, а сведе поглед към ръцете си, събрани в скута. Думите на чичо ù целяха да я накарат да се засрами от себе си, тя го знаеше. Така се правеше, когато някой искаше да накара някое момиче да не прави нещо – засрамваха я.

„Не си пълни чинията, това показва алчност. Не носи ярки цветове, ще изглеждаш като лека жена. Не задавай толкова въпроси, хората ще си кажат, че си твърде смела.“

– Помисли също така и за безотговорното си поведение – продължи Филип. – Цяло щастие е, че никой не те е видял на „Парк Роу“. Никой важен, имам предвид. Щастие за всички нас.

– Какво имаш предвид? – попита Джо и вдигна поглед.

Филип не отговори веднага. Когато най-сетне заговори, Джо остана с впечатлението, че подбира всяка своя дума внимателно.

– Положих много усилия истината за смъртта на баща ти да не попадне във вестниците. Ако не го бях направил, шансовете ти да се омъжиш изгодно щяха да изчезнат. През първите дни след смъртта му се носеха слухове и не желая тези слухове да започнат отново. Когато ходиш на места, където нямаш работа, и говориш с хора, с които не бива да говориш, рискуваш да се случи именно това. Зная колко дълбоко скърбиш, Джо, но нека тази скръб не става причина за падението ти. Това е последното нещо, което баща ти би искал.

„Еди бе прав и за това – помисли си Джо. – Чичо Филип наистина е платил на властите да кажат, че смъртта на татко е била нещастен случай.“

Филип посегна и я хвана за ръката.

– Цялото щастие на една жена зависи от брака ù и аз възнамерявам да ти осигуря възможно най-добрия брак.

Джо кимна. Нямаше какво друго да направи. Беше ù дотегнало да слуша за ергени и бракове. Знаеше, че чичо ù иска най-доброто за нея, но не можеше да направи това, което той искаше от нея. Не можеше да прибере чувствата си в спретната малка кутийка. Баща ù бе отнел собствения си живот. Нещо го беше подтикнало към това, нещо ужасно. Иначе в никакъв случай не би постъпил по такъв начин.

Чичо ù не искаше да рови по-дълбоко, за да намери отговори, и тя разбираше защо – беше прекалено разстроен от загубата на брат си, прекалено потиснат от вината, която изпитваше, и прекалено разтревожен някой да не си развърже езика. Но тя трябваше да рови по-дълбоко. Беше погребала баща си, но духът му бе останал с нея – по тихите улици около площад „Грамърси“, в притихналите стаи на къщата, в дълбините на сърцето ù. Този дух щеше да остане в нея вечно, ако не научеше защо баща ù се бе самоубил.

Филип, без да пуска ръката ù, каза:

– Отнесох се с теб като с възрастен човек, Джо, и сега очаквам от теб да се държиш като възрастен човек. Майка ти не се е досетила за истината и това ме радва. Същото важи и за леля ти, и за братовчедите ти. Умолявам те да продължиш да се държиш храбро, както досега, и да бъдеш утеха за семейството си вместо източник на нови тревоги. Ще го направиш ли за мен?

– Разбира се, чичо Филип – обеща Джо и се насили да му се усмихне.

Той стисна ръката ù.

– Доброто ми момиче – каза той и я пусна.

Джо се изправи от мястото си и Филип я придружи до фоайето. Докато Харни ù държеше палтото, погледът ù отново срещна очите на адмирала. Сивите му очи гледаха предизвикателно.

„Fac quod faciendum est.“ На Джо ù се стори, че той е казал на глас тези думи.

– О, Джо, сетих се нещо – каза Филип. – Вчера се видях с госпожа Олдрич. Покани Карълайн и Робърт на гости в Херъндейл за следващия уикенд. Приятелката ти Гъртруд ван Ейк и Гилбърт Гроувнър също ще бъдат там. Госпожа Олдрич се чудеше дали майка ти би могла да бъде убедена да ти позволи и ти да отидеш. Ти би ли искала? Ако да, ще поговоря с Ана. Просто едно скромно събиране в най-тесен кръг, нищо в разрез с траурните традиции. Мисля, че смяната на обстановката ще ти се отрази добре. Един престой сред природата ще ти помогне да се отървеш от мрачните си мисли.

– С удоволствие. Благодаря ти, чичо – каза Джо. Тя го целуна за сбогом и тръгна надолу по стълбите към екипажа си.

Само че не Херъндейл бе мястото, което искаше да посети, когато Долан ù отвори вратичката.

Това място бе Рийд Стрийт, номер 23.

Глава единайсета

– Как се влиза в това нещо, като няма звънец и иконом? – зачуди се Джо на глас.

Тя стоеше пред вратата на един пансион и гледаше през стъклата. В запуснатия вестибюл гореше мъждива крушка и осветяваше един ръждив радиатор и няколко празни бутилки от мляко. Тясно стълбище водеше към горния етаж.

Джо вдигна ръка в ръкавица и потропа на вратата, но никой не отвори. Тъкмо се готвеше да потропа отново, когато някакъв човек кресна така силно откъм тротоара зад гърба ù, че я стресна.

– Ей, Томи! Томи Бартън! – човекът почака няколко секунди, после сви ръце около устата си на фуния и пак кресна: – Бартън, лениво копеле! Отваряй!

Над главата на Джо някой отвори прозорец.

– За бога, Ал, какво искаш? Спя!

– Вече не спиш. Пресата в „Трибюн“ се е счупила. Шефът казва да си занесеш задника там моментално!

Размениха се още няколко вулгарни думи, прозорецът се тресна и Ал си тръгна. След минута един млад мъж със сънени очи и рошава коса се понесе надолу по стълбите. Отвори широко вратата и профуча покрай Джо. Решена да не пропуска този шанс, тя хвана вратата, преди да се е затворила.

– Извинете, господине! – викна след мъжа. – Търся Едуард Галахър. Може ли да ми кажете на кой етаж е неговият апартамент?

Томи Бартън спря и се обърна. Изгледа я от глава до пети. Джо бе облечена в тъмносиво палто и рокля в същия цвят. Тоалетът ù беше отпреди два сезона. Кройката бе семпла, но привлекателна. Косата ù бе завита в кок, придържан от гребен от черен кехлибар.

– На мен ми се налага да ходя при Дела Макивой, ако ми се прииска момиче, и която и да избера, никога не изглежда като теб – каза Бартън. – Ти от кой дом си, сестро?

Що за странен въпрос, помисли си тя.

– От собствения си, разбира се. На площад „Грамърси“ – отвърна тя.

Томи Бартън подсвирна.

– Богаташка, а? Явно добре им плащат в „Стандарт“.

Джо премигна насреща му неразбиращо.

– Нямам представа от размера на заплащането на господин Галахър. Бъдете добър да...

– На втория етаж е. Втория етаж вдясно. Бъдете мила с него.

Джо кимна несигурно.

– Непременно.

Тя пристъпи във вестибюла и се огледа. Стените бяха опушени, а линолеумът на пода бе силно износен. Във въздуха се носеше острата миризма на кисело зеле. Някой викаше.

„Отивай си вкъщи. Веднага – подкани я някакъв вътрешен глас. – Това е лудост.“

И наистина беше лудост. Беше поела огромен риск. По-рано през деня беше взела от бюрото на баща си ключа му за входната врата и една стодоларова банкнота от бележника. После бе пратила прислужницата си Кейти да изтича до банката, за да развали банкнотата на по-дребни. Преди половин час, в десет вечерта, бе излязла от дома си без придружител, и то за да отиде при мъж. Беше ù се наложило да надхитри Тийкстън, за да успее. Момичетата от добри семейства не обикаляха по улиците след мръкване. Ако някой я познаеше, репутацията ù щеше да бъде съсипана.

Джо знаеше, че трябва да послуша вътрешния си глас. Само преди два дни чичо ù бе подчертал колко е важно поведението ù да бъде безукорно. Сега, докато си припомняше строгите му предупреждения, почти изгуби смелост да продължи.

„Ако някой ме види тук, ако се разбере какво правя...“ – тревожеше се тя, а очите ù колебливо оглеждаха стълбището.

Тъкмо щеше да се обърне и да си тръгне, когато си помисли за Нели Блай. Блай се беше престорила на душевноболна, за да успее да влезе в лудницата и да опише кошмарното отношение, което бяха принудени да търпят пациентите. Щом Блай имаше достатъчно смелост да изтърпи десет дни изтезания в търсене на истината, тогава и тя, Джо Монтфорт, имаше достатъчно смелост да изкачи едно стълбище.

Подбра полите на роклята си в една ръка и сложи другата на парапета. На половината път към втория етаж тя чу някъде горе да се затръшва врата. По коридора отекнаха отривисти стъпки и на стълбището се появи втори забързан младеж. Носеше панталони с десен на рибена кост, туидена жилетка и сако. Тя веднага позна красивото лице, въздългата коса и забележително сините очи.

– Господин Галахър! Открих ви! – възкликна тя.

Еди спря на няколко крачки от нея. Ококори се.

– Това трябва да е шега. Какво, по дяволите, правите тук, госпожице Монтфорт?

– Идвам ви на гости.

– В десет вечерта в понеделник? Майка ви знае ли, че сте излезли?

– Искрено се надявам, че не – каза Джо честно. – Платих на прислужницата си Кейти един долар, за да облече моята нощница и да легне в леглото ми, в случай че майка ми реши да ме провери през нощта.

– Много хитро от ваша страна, госпожице Монтфорт.

– Това е доста благосклонна интерпретация на поведението ми, господин Галахър. Аз лично смятам постъпката си за измамна, честно казано, но не успях да намеря друг начин да поговоря с вас.

Еди поклати глава.

– Не мога да говоря сега. Извинете. По следите съм на нов материал.

– Наистина ли? Колко вълнуващо! – възкликна Джо, развълнувана, че се намира в компанията на истински репортер, който работи по истински материал.

Завиждаше му. Искаше тя да е тази, която тича по улиците, подгонила поредната интересна история.

– Може ли да повървя с вас? Мога да ви споделя причината за посещението си по пътя.

– Живеем в свободна страна – сви рамене Еди.

Джо изпадна във възторг от разрешението му, но не го показа, за да не го отблъсне. Излязоха от пансиона и поеха към „Бродуей“. Еди крачеше бързо и тя трябваше да подтичва, за да не изостане. Докато вървяха, тя му разказа за бележника на баща си, за тайнствените записки в него и за странния човек, който бе видяла да се взира в прозореца на кабинета. Разказа му и за разговора, който бе провела с чичо си.

– Затова дойдох при вас – обясни тя. – Защото чичо ми забрани да ходя на „Парк Роу“.

– Всичко това е много интересно, госпожице Монтфорт, но какво общо има с мен?

– Имам нужда от помощта ви – каза Джо. – Вие сте репортер. А репортерите откриват разни неща. Искам да открия защо баща ми се самоуби. Ще ми помогнете ли? Ще ви се отплатя.

В следващия момент Джо се препъна в един стърчащ от улицата камък и почти падна по лице. Еди я хвана в последния момент.

– Господин Галахър, необходимо ли е да вървим толкова бързо? – попита тя гневно, засрамена от непохватността си и от факта, че ръцете на Еди бяха около кръста ù.

– Да, госпожице Монтфорт, необходимо е – отговори Еди и я изправи. – Получих информация за една история точно преди вие да се появите. Трябва да проверя тази информация. Аз не си играя на детектив. Става дума за работата ми.

– И аз не си играя на детектив. Става дума за баща ми. Поех огромен риск с идването си тук тази вечер. Огромен.

Еди свали ръце от нея и ù предложи ръката си. Джо я прие. Калдъръмът и коловозите превръщаха ходенето в опасно начинание.

Когато стигнаха до тротоара, Еди спря. Не си прибра ръката и Джо не го пусна.

– Ако продължите, ще ви се наложи да поемете още по-сериозни рискове – каза той. Сега гласът му бе по-мек. – Много по-сериозни. Както ви казах, самоубийството е грозно нещо.

– Подготвена съм за всичко, господин Галахър – увери го Джо.

– Така ли? – попита я Еди и я огледа, сякаш ù взимаше мярката. – Добре тогава, госпожице Монтфорт, ето каква е историята. Един мъж изчезнал преди два дни. Тялото му било намерено по-рано тази вечер в един склад на Чери Стрийт. Оказва се, че жена му го напуснала заради друг. Искала развод, но той отказвал. Сега родителите на мъртвеца обвиняват приятеля на жената в убийството на сина си. Приятелят е арестуван. Мъртвецът е в „Белвю“.

Той ù се усмихна предизвикателно. Джо преглътна. Неволно стисна лакътя му.

– „Б-б-белвю“? – заекна тя. – Като...

– Като моргата. Ето къде отивам. Още ли искате да дойдете с мен?

Глава дванайсета

– Я гледай ти, Еди Г.! Виждам, че си ми получил съобщението. Хубаво, защото умирам от глад. Къде ще ме водиш? – попита младият мъж с черната кожена престилка.

Имаше кръгло, очилато лице и беше целият в кръв. Джо се втренчи в алените капки, които падаха от ръба на престилката му на пода, и ù се повдигна. За пръв път в живота си тя бе благодарна за възпитанието си, което изискваше емоциите да се крият на всяка цена. Сега този навик ù помогна да задържи емоциите си в тайна и вечерята си на мястото ù.

– Минава десет, Оск, повечето ресторанти вече затварят – напомни му Еди. – Ще те заведа на вечеря утре.

– Дано да е някъде на хубаво място – заяви Оскар. – Длъжник си ми. Момчетата от „Хералд“ и „Уърлд“ наминаха. Пратих ги да си ходят с празни ръце.

– Как ти звучи „Морети“?

– Там вечерях снощи.

– „Донлън“?

– Писна ми от стриди.

– „Мук“?

– Мосю Мукен! Това е приказка – Оск вдигна окървавен палец. – Но само ако в менюто за вечерта има буябез3.

„Мили боже – помисли си Джо. – Намираме се в морга. Как могат да говорят за храна?“

– Кой е този? – попита Еди и посочи едно обезобразено тяло, проснато върху бяла маса, настлана с бели плочки.

Джо не го погледна. Ако го беше направила, щеше да побегне навън с писъци, знаеше си.

– Неизвестен. Пътна злополука. Ей сега го донесоха ченгетата. А тя коя е? – попита мъжът с черната престилка и посочи Джо.

– А, тя ли? – рече Еди. – Това е... това е новата ни стажантка. Джоузефин...

– Джоунс. Джоузи Джоунс – довърши бързо Джо, благодарна на Еди за лъжата. Не можеше да допусне да се разчуе, че госпожица Джоузефин Монтфорт от площад „Грамърси“ посещава моргата в свободното си време. – Много ми е приятно, господин...

– Оскар. Оскар Рубин. Стажантка, а? Е, сигурно всеки вестник иска да си има собствена Нели Блай.

Той ù протегна ръка. Ръка, покрита с кръв. Джо се втренчи в нея ужасена.

– О, извинете – каза той.

Избърса кръвта, или поне повечето, и пак протегна ръка. Джо нямаше друг избор, освен да я поеме и да се здрависа с него. Еди я гледаше изпитателно, очаквайки тя да изпадне в истерия. Тя знаеше, че я изпитва и че трябва да издържи изпита, ако иска той да ù помогне.

– Моргата ли? – бе попитала, когато той каза накъде се е запътил.

– Да, моргата. Навита ли сте?

– Да, господин Галахър, навита съм – бе блъфирала тя. – Всъщност няма по-навит човек от мен.

Когато стигнаха болница „Белвю“, ръцете ù се разтрепериха. Докато стигнат до моргата, и краката ù трепереха.

Посрещнаха ги редици дълги бели маси, покрити с плочки. Върху тях бяха наредени тела – четирима мъже, две жени, едно момче. По дължината на масите имаше улеи за оттичане на кръвта и другите телесни течности, както и на водата, която неспирно капеше по труповете от пръскачките, увиснали от тавана. Миризмата бе неописуема: смесица от разлагаща се плът, ръждивия мирис на кръвта и катранената воня на карболов сапун.

Студът и влагата се просмукаха в Джо, но според нея най-лошото бе усещането за тъга, което витаеше из помещението. Хората по тези маси не бяха умрели там, където трябваше – в дома си, заобиколени от най-близките си. Те бяха умрели насилствено, на улицата – като неизвестния мъж, или зад някой склад, сами и изоставени.

– Предполагам, че ще искате да го видите? – каза Оскар.

– Умирам да го видя – отвърна Еди.

Оскар подбели очи.

– Дано буябезът на Мук е по-пресен от шегите ти.

Джо бе чувала за черен хумор, но Еди и Оскар се държаха почти весело около труповете. Телата, кръвта – тези неща сякаш не ги впечатляваха.

– Ето го там – посочи Оскар и поведе Еди към една маса близо до отсрещната стена. Джо ги последва.

Върху масата бе проснат мъж. Слаб, с рядка коса и проскубани мустаци. От кръста надолу го покриваше бял чаршаф. Гръдният му кош бе тесен, блед и гладък. Джо никога досега не бе виждала голия гръден кош на мъж. Лицето и шията му бяха покрити с ярки пурпурни петна. По устните и брадичката му имаше следи от засъхнала слюнка. Очите му бяха отворени.

– Запознайте се с Оливър Литъл – каза Оскар.

Това беше твърде много. Гърдите на нещастния човек, толкова открити и уязвими. Тъжните му празни очи. Звукът от капеща вода. Миризмата. На Джо ù прилоша. Тя стисна юмруци и заби ноктите в дланите си. Болката проясни мозъка ù.

– За какво е водата, господин Рубин? – попита тя.

Отчаяно затърси нещо, на което да спре погледа си. Оскар. Еди. Искаше да гледа където и да е, но не и в Оливър Литъл.

– Студена е. Помага да се забави разлагането – обясни Оскар.

– От какво са пурпурните петна, Оск? Да не го е удушил приятелят? – попита Еди.

– Това си помислиха ченгетата. Но сбъркаха. Както обикновено – заяви Оскар.

– А какво се е случило?

– Оливър Литъл се е отровил. Петната са подкожни кръвоизливи, причинени от реакцията на организма му към отровата.

– Откъде знаете това, господин Рубин? – попита Джо, която искаше да говори, да мисли, да прави каквото и да е, само да не чувства.

– Оскар. Знам заради криминалистиката.

– Криминалистика ли? – повтори Джо. Не беше чувала тази дума досега.

– Наука за смъртта.

– Оскар е студент по медицина – обясни Еди. – Работи тук през нощта, за да се издържа, докато завърши. Не знам защо. Той е по-умен от повечето лекари в този град и от всички полицаи, до един.

– Как се упражнява криминалистиката? – попита Джо.

Любопитството бе надделяло над отвращението.

– Чрез щателно наблюдение, мила моя – каза Оскар с поучителен тон. – Разглежда се положението на тялото на жертвата, както и степента на вкочаняване, цветът и степента на разложение. Проверява се за отпечатъци от стъпки, от пръсти, петна и капки кръв. Изчислява се траекторията на куршумите. Установява се наличието или липсата на барутен нагар. Прави се разлика между рана от сатър и рана от нож за разфасоване. Различават се химичните ефекти на отрови, киселини и разтворители и реакциите към тях. И – той се усмихна неловко – се пребъркват джобовете на жертвата.

Той вдигна празна кутия от отрова за плъхове, плоска бутилка от уиски и касови бележки за двата предмета.

– Пийнал уиски за кураж, изсипал в остатъка отровата и го глътнал наведнъж.

– Значи не е удушаване – отбеляза Еди. – А не може ли жена му или приятелят ù да са го отровили и после да са оставили кутията и бутилката в джобовете му, за да заблудят полицията?

Оскар поклати глава.

– Твърде малко вероятно. Ако някой друг го беше отровил, то този някой друг би трябвало да го принуди да пие със сила. Щеше да има следи от борба – порязвания и охлузвания около устата най-малко. Освен това се оказа, че жена му и приятелят ù имат алиби. Едно познато ченге намина да ми го съобщи преди няколко минути. Били са видени в един ресторант и са стояли там от пет и половина до седем, след което отишли на театър. Един аптекар си спомня, че продал на господин Литъл отровата около шест часа, а в един близък бар му продали уискито само няколко минути по-късно. Тялото му било открито малко преди девет, а представлението, което гледали жената и приятелят ù, свършило точно в девет.

– Забележително – възхити се Джо. – Вие разрешихте случая!

– Добра работа, Холмс – рече Еди.

– Беше елементарно, Уотсън – каза Оскар. – Сега приятеля ще го пуснат и той ще получи жена му, а Оливър ще получи един дървен сандък. Истинският убиец? Разбитото сърце.

Оскар премина към друга маса. Еди го последва, без да спира да задава въпроси за Оливър Литъл и да записва отговорите на Оскар в бележника си.

Докато те се отдалечаваха, Джо издърпа чаршафа на господин Литъл нагоре до шията му. Колко страшно, помисли си тя, да лежиш гол, беззащитен и мъртъв, докато непознати хора те оглеждат. Дали баща ми също е бил донесен тук? Представи си го в моргата, проснат на масата като парче месо, и самообладанието я напусна.

– Господин Ру... Оскар – повика го тя високо, с което прекъсна Еди насред поредния въпрос. – Случайно да знаете дали тялото на Чарлс Монтфорт е било донесено тук?

– Не – отвърна Оскар. – Ние отидохме в къщата.

– Ходили сте дотам? – попита Еди. – Това не си ми го казал.

– Не си ме питал – отбеляза Оскар.

Джо се успокои, че баща ù не е бил тук.

– И той беше самоубиец – каза тя тихо, без да откъсва поглед от клетия Оливър Литъл.

Оскар обаче я чу.

– Не е вярно – възрази той.

Джо вдигна глава и го погледна.

– Какво казахте?

– Казах, че Чарлс Монтфорт не беше самоубиец.

Джо не вярваше на ушите си.

– Значи смъртта му наистина е била нещастен случай?

– Не, госпожице Джоунс.

– Но ако не е едното и не е другото...

Оскар хвърли многозначителен поглед на Еди.

– Стажантката ти ще трябва да поумнее, иначе на „Парк Роу“ ще я изядат с парцалите.

– Оскар, моля ви – настоя Джо.

– Чарлс Монтфорт не се е самоубил – повтори Оскар и изгледа Джо над очилата си. – Чарлс Монтфорт е бил убит.

3 Буябез – рибна яхния, традиционно провансалско ястие. – Бeл. прев.

Глава тринайсета

– Госпожице Монтфорт? Госпожице Монтфорт, къде отивате? Спрете. Спрете – говореше Еди разтревожен.

– Вкъщи, господин Галахър – отговори Джо, която залиташе като пияна. – Отивам си вкъщи.

– Това не е пътят към дома ви. Това е пътят към Ист Ривър.

Джо спря. Обърна се кръгом и закрачи в обратната посока. Беше излязла от моргата, олюлявайки се, преди няколко минути и Еди беше хукнал след нея.

– Не можете да се приберете. Не и в това състояние. Изпаднали сте в шок – каза той.

– Добре съм – рече Джо.

Но не беше добре. Лицето ù бе бяло като платно. Умираше от студ. Едва осъзнаваше къде се намира. Току-що ù бяха разкрили ужасяващата истина и тя я беше сринала.

– Откъде знаеш, че Чарлс Монтфорт е бил убит? – беше попитал Еди Оскар.

– Повикаха доктор Кьолер, шефа ми, в дома на Монтфорт. Аз отидох с него. Той хвърли един поглед на тялото, отвори револвера и заяви, че смъртта е в резултат на самоубийство – презрително каза Оскар. – После пристигна Филип Монтфорт. Припадна, като видя тялото. Кьолер го свести и го заведе в друга стая, което ми даде възможност да извърша свой оглед. Имаше и две ченгета в стаята. Казах им, че трябва да опиша случая за Кьолер. Те не се интересуваха какво правя. Прекалено бяха заети да лочат кафето и да плюскат поничките, които им донесе икономът.

– Защо поиска да направиш свой оглед? – бе попитал Еди.

– Доста неща не изглеждаха както трябва – бе отвърнал Оскар. – Входната рана беше в дясното слепоочие, а Чарлс Монтфорт е бил десняк...

– Което е логично – бе го прекъснал Еди.

– Да, но това бе единственото логично нещо в цялата работа – бе заявил Оскар. – Пистолетът все още бе в ръката на Монтфорт, а самоубийците обикновено изпускат оръжието. Самата входна рана не беше наред. Повечето самоубийци притискат дулото на оръжието към главата си. Когато то гръмне, газовете от изстрела и частици барут проникват в кожата и причиняват обгаряния и разкъсвания. Понякога остава и отпечатък от дулото. Около раната на Монтфорт нямаше отпечатък, обгаряния или разкъсвания. Нямаше и „татуировка“, както наричаме белезите, които остават по кожата, когато частици барут влязат в съприкосновение с нея от близко разстояние, между 15 и 60 сантиметра. Това значи, че куршумът е бил изстрелян от повече от два метра разстояние.

– Което е доста трудно, ако се самоубиваш – бе отбелязал Еди.

– Именно. Освен това изходната рана в задната част на черепа е под доста остър ъгъл спрямо входната, което отново сочи, че куршумът е бил изстрелян от известно разстояние. Бих очаквал по-права траектория и изходна рана горе-долу в лявата половина на черепа, ако Монтфорт беше стрелял – обясни Оскар.

Джо се подпря на най-близката маса. Краката ù отново се бяха разтреперили. Еди не забеляза. Пишеше ожесточено в бележника си.

– След като огледах раните на Монтфорт, отворих барабана на револвера. Печатите върху основата на гилзата от куршума, убил Монтфорт, не съответстваха на тези върху останалите куршуми. Всичките бяха 38-и калибър, дълги, но печатът върху изстреляния куршум беше U M C .38 W.&W., което значи, че е произведен от „Ремингтън“. На останалите пишеше W.R.A. Co .38 LONG. Това е печатът на „Уинчестър“.

– Казал ли си на някого всичко това? – бе попитал Еди мрачно.

– Казах на Кьолер, след като си тръгнахме. Научил съм се да не споделям мнението си по време на оглед. Казах му, че според мен смъртоносният куршум е бил изстрелян от друг пистолет. Той не се съгласи. Каза, че е видял различните печати, но те нямали значение. Каза, че Чарлс Монтфорт просто заредил револвера с две различни марки патрони. Може да е имало само един патрон в кутията му с муниции от „Ремингтън“, затова после отворил нова кутия с патрони от „Уинчестър“.

– Възможно е – бе признал Еди.

– Да, но в стаята нямаше празна кутия от патрони „Ремингтън“. Нито в шкафа, където Монтфорт си е държал мунициите, нито в кофата за боклук. Специално ги огледах.

– И какво каза Кьолер?

– Че Монтфорт може да е заредил пистолета преди дни и да е изхвърлил кутията. Или да го е заредил на стрелбището. Очевидно е обичал да ходи да се упражнява на стрелбище. Каза ми, че смъртта на Чарлс Монтфорт е самоубийство, нищо повече, но след разговора си с Филип Монтфорт е решил да я запише като нещастен случай, за да спести на семейството допълнителното страдание – Оскар бе изсумтял. – И да си подсигури допълнителен доход. На бас, че Филип Монтфорт му е платил дебела пачка, за да запише смъртта като нещастен случай, и Кьолер не е искал да му развалям работата. Даже ми каза, че съм свободен да изразя несъгласие и също така да си потърся работа някъде другаде, ако използвам въпросната свобода.

Разказът на Оскар разтърси Джо. Имаше чувството, че ще избухне в сълзи, докато той говореше. Единствено с усилие на волята успя да запази самообладание, с ясното съзнание, че ако внезапно изпадне в истерия, Оскар ще се почуди за причината. Когато той най-сетне свърши разказа си, тя успя да се усмихне и да се сбогува с него, след което с олюляване излезе от моргата и пристъпи на улицата.

– Бил е убит – каза на Еди. – Баща ми е бил убит. Някой е изстрелял куршум в главата му и го е оставил да умре. Трябва да информирам властите, господин Галахър. Незабавно.

– Хайде първо да ви намерим някоя пейка, за да поседнете за минута – предложи Еди в опит да я успокои.

– Само ми кажете къде е най-близкият полицейски участък – настоя Джо.

Спъна се в купчина конска тор. За втори път Еди успя да я хване, преди да падне.

– Хайде – той обви ръка около раменете ù. – Ще вземем ей онзи файтон и ще отидем у нас. Ще ви направя нещо за пиене, после ще ви изпратя вкъщи.

Джо поклати глава.

– Не мисля, че това е добра идея, господин Галахър.

– Самото ви присъствие тук не е добра идея, госпожице Монтфорт. Опитах се да ви го кажа.

– Така е, наистина. Съжалявам – промълви Джо.

Еди нежно каза:

– И аз съжалявам. А сега, моля ви, елате с мен, преди да сте припаднала.

– Добре съм. Наистина. Просто се препънах, това е – възрази Джо.

– Определено се препънахте – мрачно каза Еди. – В нещо много по-лошо от купчина конска тор.

Глава четиринайсета

Апартаментът на Еди, стая наглед два на два метра, с ниша за леглото, беше спартански обзаведен и пълен с книги.

– Седнете – покани я той и посочи разклатената дървена масичка и двата стола от двете ù страни. После си свали сакото и го закачи на гърба на единия стол.

Джо седна. Гласът на Оскар отново зазвуча в главата ù. Тя се изправи и закрачи напред-назад, за да се разсее от тежките мисли.

Еди се опита незабелязано да си оправи леглото, после напълни чайника с вода и го понесе към малката камина, в която мъждукаха няколко въгленчета. Той ги разбута, за да се разгорят, постави над тях триножник и сложи върху него чайника.

– Нямам печка. Хазяйката ни готви – обясни той. – Но мога да варя вода. Искате ли чаша кафе?

– Чай, моля.

– Хм, какво ще кажете за кафе?

Джо кимна.

– Със сметана, моля. И две бучки захар.

Докато Еди мелеше кафе в дървена ръчна мелничка, Джо огледа стаята. Никога преди не бе влизала в стаята на мъж, освен в тази на братовчед ù Робърт, когато бяха малки. Стаята на Еди я заинтригува.

Освен леглото, в нишата имаше и малко нощно шкафче и лампа. Извън нишата на едната стена стоеше малка мивка с лавица върху нея, на която бяха наредени няколко чаши за кафе, няколко водни чаши и бутилка уиски. Под единствения прозорец на малка масичка стоеше пишеща машина. До отсрещната стена имаше скрин, върху който бяха разхвърляни копчета за ръкавели, нож за писма и няколко дребни монети. Имаше и три книги: „Стръкчета трева“ на Уолт Уитман, „Край езерото Уолдън“ на Хенри Дейвид Торо и „Десет дни в лудницата“ на Нели Блай – книга, чието присъствие тук развълнува Джо.

Тя взе книгата на Блай и я прелисти, припомняйки си шумното обществено възмущение, предизвикано от статиите на Блай за ужасното отношение, което бе изтърпяла при престоя си като пациентка в приюта за душевноболни жени на остров Блакуелс. Благодарение на тези статии бяха въведени промени в отношението към психичноболните.

– Госпожица Блай е невероятно смела, нали? – каза Джо и остави книгата на мястото ù.

– Вие четете Нели Блай? – изненада се Еди.

– Всяка дума, която напише – каза Джо. – Опитвам се и аз да пиша като нея. Колкото мога – добави смутено.

Еди, който сглобяваше пресата за кафе, се обърна и я изгледа.

– Сериозно ли говорите?

Джо кимна.

– Написах една статия за училищния вестник – за лошото отношение към момичетата, които работят в местната тъкачна фабрика. Интервюирах няколко от тях.

– Госпожице Монтфорт, вие сте пълна с изненади. Много бих искал да я прочета.

– Ще ви изпратя ръкописно копие – каза Джо с въздишка. – Защото се съмнявам, че някога ще бъде публикувана. Директорката ни се интересува повече от стихове за котенца, отколкото от здравето и благополучието на местните деца.

– А Джулиъс Чеймбърс? Джей Рийс?

Джо закима ентусиазирано. Както Блай, така и Чеймбърс и Рийс принадлежаха към нова порода журналисти, които описваха социални неправди с надеждата да им бъде сложен край.

– Чета всичко написано от тях, до което успея да се добера – каза тя, – но е трудно. Мама не допуска вестници в къщата. Налага се да карам Кейти да ги вкарва тайно, когато съм си вкъщи, и да ползвам едно от момчетата за доставки, когато съм в училище. Но имам „Как живее другата половина“ на Рийс. Крия я под леглото си.

Еди се засмя.

– Моята е до леглото. Наистина се възхищавам на работата му. Разказва истории, които никога не стигат до обществото. Надявам се и аз да правя същото някой ден.

– А защо не сега?

Еди изсумтя.

– В „Стандарт“? Моля ви.

Чайникът засвистя. Той уви дръжката с една кърпа за съдове, вдигна го от триножника и наля врялата вода в пресата за кафе.

– Става ли да е без сметана и без захар? – попита той, докато поставяше двете чаши за кафе на масата. – Нямам нито едното, нито другото.

– Става и черно – каза Джо. Стигаше ù да е топло.

Еди натисна буталото на пресата.

– Трябва да простите на Оскар – каза той и наля кафето. – Не знаеше коя сте всъщност. Ако знаеше, може би щеше да смекчи думите си. Но пък доколкото го познавам, може би нямаше да го направи.

Джо кимна. Не искаше да говори за това. Беше успяла да се овладее, но във всеки един момент можеше отново да се срине. Щеше да даде воля на чувствата си по-късно, когато останеше сама в стаята си. Еди ù подаде едната чаша. Тя му благодари и се опита да отпие от кафето, което се оказа прекалено горещо.

– Планината Адирондак – рече тя, и взе разписанието за влаковете на компания „Ню Йорк и Сентръл“, което лежеше на масата. – Често ли ходите там? – попита в опит да смени темата.

– Винаги когато мога – каза Еди. – Събираме се с приятели и ходим да ловим риба. Спим в палатки.

– И ние – каза Джо. – Всеки август. Имаме място край езерото Саранак. Баща ми ме води за риба с кану. Гребем навътре... По-точно гребяхме навътре...

Върху разписанието падна капка вода. Джо докосна бузата си. Беше мокра. Тя осъзна, че плаче.

– Моля да ме извините – каза тя. Извади кърпичка от джоба на жакета си, попи си очите с нея и се опита да спре да плаче, но сълзите се засилиха. Силно смутена, тя скочи на крака.

– Б-б-благодаря ви... Сега ще си т-т-тръгвам – заекна тя.

Трябваше да се махне оттук. Веднага. Преди да се е изложила.

– Госпожице Монтфорт – каза Еди. – Наистина мисля, че трябва да поседите още малко.

– А-а-аз... не мога. Трябва да вървя – каза Джо с наведена глава, за да не види Еди сълзите ù. – Трябва да се върна вкъщи, защото Тийкстън може да е буден и... – тя млъкна насред изречението и вдигна глава. – Достатъчно лошо бе, че загубих баща си, но сега... сега... – тя го погледна безпомощно. – Някой го е убил, господин Галахър... защо? Защо някой би искал да убие татко?

Изведнъж се разхълца като дете. Не беше плакала за баща си нито веднъж, откакто Брам и Ади ù бяха съобщили страшната новина. Не беше в състояние. Сълзите не идваха. Сега обаче се лееха свободно. Като мъчителен порой.

Еди скочи от мястото си. Привлече я към себе си. Тя се сгуши в шията му и продължи да плаче.

Еди я прегърна здраво и я остави да се наплаче.

Глава петнайсета

– Изпий го – каза Еди. – Трябва.

– Не мога. Мирише ужасно.

– До дъно. На една глътка.

Джо, отново седнала до масата на Еди, взе малката чашка, която той ù подаваше, и я пресуши. Уискито изгори гърлото ù. Очите ù се насълзиха, а бузите ù порозовяха, когато огънят му се разля в гърдите ù.

– Боли само за секунда – каза Еди.

– Но дали помага, господин Галахър? – дрезгаво попита тя.

– Да. И нека бъде Еди. Мисля, че е време да преминем към малки имена.

– Да, наистина. Съжалявам. Не знам какво ми стана – извини се Джо, силно смутена от сцената, която бе направила в негово присъствие.

– Нарича се скръб. И няма нужда от извинения.

Джо имаше чувството, че е абсолютно изпразнена от съдържание, сякаш бе куха обвивка на човек. Ударите идваха един след друг. Ударът, който бе получила тази нощ, я беше съсипал.

– Така и не успях да повярвам, че смъртта му е нещастен случай – каза тя и завъртя в ръце чашката. – Самоубийството също не ми звучеше логично, въпреки това, което ми каза чичо – че татко изглеждал не на себе си. Не спирах да се питам: „Кой би могъл до такава степен да потисне баща ми, че да го накара да се самоубие?“ и не успявах да намеря отговор. Убийството е логично. Само то е логично, колкото и странно да звучи това.

Тя бутна чашката.

– Отивам в полицията. Утре сутринта, веднага щом стана – каза решително.

– Не бих го направил. Не и докато не намерите доказателства – рече Еди.

– Но нали това правят полицаите? – обърка се Джо. – Събират доказателства.

– В този град събират пари. Чичо ти им е платил да запишат смъртта на баща ти като нещастен случай. Сега те в никакъв случай няма да позволят някой да оспори това. Ако го допуснат, ще изглеждат като глупаци.

– Мога да помоля Оскар да ми помогне – каза Джо. – Може да каже на някой съдия това, което каза на нас.

– Съдията няма да го приеме, точно като Кьолер. Оскар може да предложи единствено собственото си мнение. Аз му вярвам на сто процента, но вероятно съм единственият. Останалите го мислят за луд. Повечето хора не са и чували за криминалистика, а и... – Еди млъкна рязко.

– А и какво? – попита Джо.

– А и повечето доказателства са на два метра под земята. Съжалявам, че съм толкова прям, но тялото на баща ти се разлага от две седмици.

Джо нямаше желание да си представя картината.

– Ще отида при чичо си. Той ще знае какво трябва да се направи – предложи тя. После поклати глава. – Не, няма. Достатъчно зле беше, когато отидох в „Стандарт“. Ако открие къде съм била тази нощ... Е, можеш да си представиш какви неприятности ще имам. Бих рискувала да го разгневя, ако имах доказателства, но както ти каза, нямам. И не знам къде да ги търся.

– Аз ще ти помогна – каза Еди.

– Наистина ли? – изненада се Джо. Стана ù приятно, че е променил решението си, но и се озадачи. Преди посещението в моргата не бе пожелал да ù сътрудничи.

– Ще работим като екип – започна Еди. – Аз ще поразпитам наоколо. Ще спомена имената от бележника на баща ти тук и там. Ти си дръж ушите наострени, когато си около приятелите на баща си и деловите му партньори. По вечери, конни надбягвания, танци и т.н.

– Не ходя на надбягвания.

Еди подбели очи.

– По чаени партита, тогава. Ще ми разказваш каквото чуеш.

– Ще трябва да остана в града, ако искам да открия нещо – размисли се Джо на глас. – Ще кажа на майка си, че не се чувствам достатъчно силна, за да се върна в училище. Ще кажа, че бих предпочела да си остана вкъщи за празниците. Но, господин... Но, Еди...

– Да?

– Защо реши да ми помогнеш? – попита тя.

– Трябва да си създам име и тази история ще ми помогне да го направя – отвърна той.

Джо разбра – зад промяната на решението му стоеше амбицията. За момент си беше помислила, че се е трогнал от мъката ù, но не. С изненада откри, че се чувства наранена, но набързо си внуши, че това е глупаво. Имаше значение помощта на Еди Галахър, не мотивите му.

– Искам да си сменя работата – обясни той. – Не мога да остана в „Стандарт“ още дълго. Стоутман не е нищо повече от кукла на конци. Твоето семейство му казва кои материали да публикува и кои да спира. Бях започнал да пиша статия за смъртта на баща ти, когато мислех, че се е самоубил, и Стоутман я спря. Но сега историята е по-голяма. Наистина може да привлече внимание.

– Но господин Стоутман никога няма да публикува такъв материал. Нали ти самият току-що го каза – напомни му Джо. – Чичо ми никога няма да го допусне.

Еди се наведе напред.

– Ще предложа материала си на друг вестник. Ще го използвам, за да ме вземат на работа. Въпреки че съм на щат в „Стандарт“, работя на парче и за други вестници.

– На парче?

– На свободна практика. Плащат ми за всяка статия, която им напиша. Стоутман не знае. Използвам псевдоним. Помниш ли материала за Оливър Литъл? Той е за „Уърлд“.

– Разбирам – каза Джо.

– Големите истории осигуряват добра работа – продължи Еди. – Да се разбере, че смъртта на Чарлс Монтфорт е била убийство? Това е огромна новина. Съжалявам, че го описвам така, но е истина. Никого не го е грижа особено за оливърлитъловците на този свят. Неговата история ще получи няколко реда на трета страница и ще бъде забравена. Но Чарлс Монтфорт – богатият, уважаваният, стожерът на обществото? Това е съвсем друга работа. Ако открием сериозни доказателства за убийството, случаят ще трябва да се разследва отново. Дори Филип Монтфорт няма да успее да го потули.

– Не би и поискал – защити чичо си Джо.

Еди повдигна вежда.

– Не го познаваш така, както го познавам аз. Да, той потули самоубийството, но за това си имаше причини. Освен това и той, като всеки друг, знае много добре, че самоубийството е едно, а убийството – съвсем друго. Ако повярва, че баща ми е бил убит, ще направи всичко по силите си убиецът да си получи заслуженото.

Еди кимна и каза:

– Както ти казах и по-рано, нещата могат да станат много грозни. А аз никога не се отказвам от някоя история. Ще направя всичко възможно да я разнищя. Все още ли си съгласна?

– Да – каза Джо, благодарна, че си е осигурила помощта му. – Съгласна съм.

Обстоятелствата около смъртта на баща ù се бяха променили, но не и нуждата ù да намери отговори на въпросите си.

Еди протегна ръка и те скрепиха съглашението си с ръкостискане. Джо, която никога досега не бе сключвала сделка, продължи да разтърсва ръката му известно време.

– Вече можеш да ме пуснеш – подсказа Еди.

– О – възкликна тя смутено. – Добре.

Все така смутена, тя вдигна чашата си с кафе и отпи от вече не толкова горещата течност.

– Кога ще започнем? – попита.

– Веднага, но...

– Веднага? – грейна Джо. – Наистина ли?

Еди вдигна ръце, за да я накара да замълчи.

– Да, но чакай малко. Преди да започнем да търсим отговори, трябва да зададем още един въпрос. Въпросът вече не е „Кой е успял да потисне Чарлс Монтфорт до такава степен, че да го накара да се самоубие?“ Въпросът е: „Кого е успял Чарлс Монтфорт да ядоса до такава степен, че този човек да поиска да го убие?“

Глава шестнайсета

Еди извади бележник от горното джобче на сакото си.

– След като се разчу за смъртта на баща ти, реших да хвърля един поглед на полицейския доклад – обясни той. – Това стана преди разговора ни с Оскар, разбира се, но информацията, която научих от него, може би все пак ще ни бъде полезна.

– Какво пишеше в доклада? – попита Джо. Нямаше търпение да чуе.

Еди отвори бележника.

– Пише, че всички съдружници във „Ван Хутън“ са били във вашата къща по-рано този ден на обяд и после на среща. Икономът ви, господин Тийкстън, ги посрещнал и после ги изпратил – всички без Филип Монтфорт, който си тръгнал през входа за прислугата, защото минал през кухнята да поздрави готвачката.

– Да – потвърди Джо. – Така ми каза чичо ми.

– Тийкстън също така казал, че преди чичо ти да отиде в кухнята, двамата с баща ти се скарали. Тийкстън чул да си говорят с повишен тон.

– Така е. Чичо ми каза, че баща ми не бил на себе си, и твърдял, че няма за какво да живее. Чичо се опитал да го вразуми. Спорът се разгорещил – обясни Джо.

Еди се намръщи.

– Това звучи логично, ако баща ти се беше самоубил, но се оказва, че не го е направил.

– Мисля, че и в двата случая звучи логично – рече Джо. – Може би неприятностите или заплахите от страна на убиеца са го разстроили толкова силно, че му се е приискало да се самоубие.

Еди обмисли думите ù. Погледна си пак записките.

– Тийкстън разказал, че до четири следобед всички си били тръгнали и че той заключил вратите в девет вечерта – предната врата, входа за прислугата и градинската врата. Около полунощ бил събуден от изстрел, както и останалата прислуга – Ейда Нелсън, Катрин Макманъс, Полин Клоп и Грета Шмит.

– Логично. Сигурна съм, че всички са чули изстрела. Стаята на госпожа Нелсън е до кухнята. Също и тази на Тийкстън. Трите прислужници спят на последния етаж. Само Долан, кочияшът, не би могъл да чуе изстрела. Той живее зад площада, в апартамент над гаража.

– Господин Тийкстън и госпожа Нелсън разказали, че веднага се втурнали нагоре по стълбите и се сблъскали с майка ти пред вратата на бащиния ти кабинет. Прислужниците се спускали по стълбите от горния етаж. Майка ти чукала на вратата и викала баща ти, но не получила отговор. Всичките шестима свидетели твърдят, че вратата била заключена отвътре. Тийкстън се опитал да я разбие, но не успял. Хукнал да извика Долан. На връщане двамата срещнали един патрулиращ полицай. Полицаят – името му е Бъкли, разбил вратата. Щом се озовал в кабинета, видял тялото на баща ти и извикал, че жените не бива да влизат. Отбелязал, че нито Тийкстън, нито Долан, нито госпожа Нелсън, прислужниците или майка ти имали кръв по дрехите.

На Джо ù отне няколко секунди да осмисли казаното от Еди.

– Да не ми казваш, че Тийкстън, прислужниците и майка ми са били заподозрени? – с отвращение попита Джо.

– Нищо не ти казвам. Полицаите са задавали въпросите. Но дори и без липсата на кръв по дрехите, заключената врата ги е оневинила веднага.

– А какво ще кажеш за липсата на всякакво желание да наранят баща ми? Това дали ги е оневинило? – сопна се Джо, разгневена, че изобщо е споменал подобно нещо.

Еди продължи, без да обръща внимание на тона ù.

– Полицаят установил, че баща ти е мъртъв. В дясната му ръка имало револвер, за който Тийкстън казал, че бил неговият собствен. Барабанът бил отворен. Бил изстрелян един куршум. Останалите си стояли по местата. Баща ти зареден ли държеше револвера?

– Да. Беше много предпазлив. Все се тревожеше за безопасността ни – каза Джо. Сключи вежди, докато се съсредоточаваше. – Оскар каза, че печатът на гилзата от изстреляния куршум не съответства на тези по останалите пет в револвера – спомни си тя.

– Което очевидно не е притеснило Кьолер, както ни каза Оскар. Нито пък ченгетата – отбеляза Еди.

– А теб притеснява ли те? – попита Джо.

Еди кимна.

– Притеснява ме, да – каза той. – Хората, които се занимават със спорт, си имат любими марки. Любима марка въдици например. Любима марка кукички. Любими оръжейници и марки муниции. Защо ще минава баща ти от една марка на друга?

Той отново погледна бележките си.

– Оскар каза, че Кьолер отворил пистолета и отбелязал различните печати, но не ги сметнал за важни. Ченгетата даже не си направили труда да отбележат разликата в доклада си. Оскар пък решил, че наличието на различен куршум значи, че убиецът е използвал друго оръжие.

– Но той каза и че празната гилза била вътре в револвера на баща ми – възрази Джо.

– Да, така каза – намръщи се Еди. – Ако гилзата наистина е от друг пистолет, как се е озовала в револвера на баща ти?

Той прелисти бележника си.

– Оскар каза, че печатът на гилзата бил UMC .38 S.&W. А печатите на неизстреляните патрони били W.R.A. Co. .38 LONG.

Джо се сепна. Този печат ù бе познат. Беше го виждала съвсем скоро.

Еди я погледна внимателно.

– Какво има? – попита той.

– Току-що си спомних нещо – започна Джо. – Трябваше да се сетя още в моргата, но бях прекалено разстроена. В деня на погребението на баща ми се качих в кабинета му и там намерих един патрон. Беше на пода, заплетен в ресните на килима. Тогава си помислих, че татко явно е извадил патроните и ги е сложил на бюрото, докато е чистил пистолета, и когато се застрелял, те се пръснали по пода. И после някой, може би Тийкстън, ритнал един от тях.

Еди се наведе напред и впери напрегнат поглед в нея.

– Помниш ли какъв беше печатът на патрона?

– Да. Беше W.R.A. Co. .38 LONG – каза тя със същия напрегнат поглед. – Еди, ами ако...

– Убиецът е изстрелял смъртоносния куршум от своя пистолет, после намерил заредения револвер на баща ти... – Еди не довърши.

– После сложил празната гилза на мястото на един от патроните в револвера на баща ми и сложил оръжието в ръката му? Звучи смислено, нали? – попита Джо, развълнувана, че са стигнали до правдоподобно обяснение за наличието на два различни куршума.

Само че вместо да сподели вълнението ù, Еди отново се намръщи.

– Какво? – попита Джо.

– Как така убиецът е имал достатъчно ум да размени местата на патрона и празната гилза, а после е проявил глупостта да изпусне патрона на пода? – попита той.

– Може нещо да го е стреснало. Да е чул стъпки или викове – предположи Джо.

Еди кимна, но не изглеждаше убеден. Отново сведе поглед към записките си.

– Когато Бъкли констатирал смъртта на баща ти, майка ти – която все още стояла пред кабинета, изпаднала в нервна криза. Госпожа Нелсън я отвела в стаята ù. Тийкстън казал на госпожица Клоп да повика Филип Монтфорт, а на другите две прислужници наредил да сварят кафе. Бъкли го спрял. Казал, че едно от момичетата му трябва, за да отиде в участъка и да каже на капитана какво се е случило. Отишла госпожица Макманъс. Госпожица Шмит отишла в кухнята. Първо обаче всички се отбили до стаите си, за да се облекат.

Еди спря да чете, за да пийне глътка кафе, и после продължи:

– Бъкли изпратил Долан за доктор Кьолер. После поискал от Тийкстън да му покаже всички възможни изходи от къщата. Проверили вратата за прислугата и онази, която води от кухнята в задната ви градина. И двете били заключени. Тийкстън бил излязъл през предния вход, за да доведе Долан, но казал, че за да излезе, отключил вратата. В къщата има общо четири ключа, които отварят всички врати. Бъкли казва, че не могъл да ги издири всичките на момента, но преди да си тръгне, установил местоположението на всеки от тях. Единият бил на баща ти и стоял на мястото си в бюрото му. Другият, на майка ти, бил в нейната стая. Ключът на Тийкстън бил прибран в джоба на жилетката му. Последният, на госпожа Нелсън, висял на кукичка в кухнята.

Еди отново спря. Смръщи се още повече.

– Какво има? – попита Джо.

– Госпожа Нелсън казала, че не могла да си намери ключа, когато си лягала същата вечер. Бъкли отбелязал, че била много разстроена, притеснена да не би убиецът да си е послужил с нейния ключ, за да влезе в къщата. Тийкстън успял да я успокои, след като проверил и установил, че ключът ù си стои на мястото в кухнята – Еди погледна Джо. – Това ми звучи странно.

– Не и ако познаваш госпожа Нелсън. Много е разсеяна. Все губи това и онова – обясни Джо. – Може би от шока след смъртта на баща ми е решила, че е загубила ключа, а всъщност той не е мърдал от кукичката си.

– Това може да обясни нещата – призна Еди. – Последното, което се споменава в доклада на полицаите, е пристигането на чичо ти. Госпожица Клоп отишла до дома му да го извика. Той сам отворил вратата. Не бил си легнал още, защото работел, а прислугата спяла. Отишъл в къщата ви заедно с госпожица Клоп. Когато видял тялото на брат си, припаднал. Доктор Кьолер го свестил и го отвел в друга стая. Полицейският капитан Пъркинс се присъединил към тях, щом пристигнал.

Джо я заболя сърцето за чичо ù. Оскар също бе споменал, че бил припаднал. Но самият той не беше споменал за това пред нея. Колко типично за него. Стоик, винаги готов да предпази близките си. Трябва да се е разстроил много при вида на мъртвото тяло на брат си, но първата му мисъл е била да опази семейството от скандала.

Еди изведнъж удари с бележника по масата и стресна Джо.

– Няма логика – каза той раздразнен. – Как е успял убиецът да влезе, да стреля и после да излезе, без никой да го види? Вратите на къщата ви са били заключени до една. Вратата на кабинета на баща ти също била заключена, и то отвътре. Цялата работа е невъзможна.

Джо се обезсърчи. Тъкмо когато си помисли, че се приближават до отговора на загадката.

Еди прокара пръсти през косата си.

– Пропускаме нещо. Няма как. Някой от съдружниците във „Ван Хутън“ да има ключ от къщата ви? Възможно ли е някой от тях да се е върнал през нощта? – попита той.

– Да не намекваш, че някой от съдружниците на баща ми го е убил? След безумното предположение, че може да го е извършила майка ми? – не повярва на ушите си Джо.

– Възможно е – каза Еди.

– Не, не е – възрази Джо. – Никой от тях няма ключ за къщата ни. Баща ми е израснал с тези хора. Всички са от стари, добри семейства. Недопустимо е дори да си помислиш, че биха го наранили. Освен това съм сигурна, че всички са казали къде са били въпросната нощ.

– Така е – потвърди Еди и пак запрелиства бележника си. – Всички са си били вкъщи – Скъли, Бийкман, Бревоорт и Тълър. Ами чичо ти? Той има ли ключ?

– Чичо ми – равно каза Джо. – Единственият брат на баща ми. Човекът, който сега ми е като втори баща.

Еди кимна.

– Ти самият ми каза, че си е бил у дома, когато баща ми е бил убит. Полин Клоп, прислужницата, е отишла да го извика. Видяла го е в дома му. Той ù отворил вратата. Но дори ако не си беше вкъщи, самата идея, че е убил баща ми, е напълно абсурдна.

– Ами конкуренти? Делови конкуренти?

Джо повдигна вежда.

– Представяш ли си възрастният господин Улкот Слоун от „Слоун и Торп Шипинг“ да застреля баща ми? За какви ги взимаш, Еди, за пирати ли?

Еди забарабани с пръсти по масата, после вдигна писалката, която лежеше пред него.

– Може ли да погледна имената и записките, за които ми разказа по пътя към моргата? Онези от бележника на баща ти – попита той.

Джо извади бележника на баща си от джоба на полата и му го подаде.

Той преписа записките за 17 септември – „Кинч, КВХ 23 ч.“ и „Елинор Оуенс, р. 1874 г.“ и видя, че първата записка е същата като тази за 15 октомври – „Кинч, КВХ 23 ч.“.

Когато свърши, каза:

– Ами ако чичо ти греши? Ами ако Елинор Оуенс наистина е била любовница на баща ти? Опитала се е да го изнуди. Той отказал да ù плати. Тя дошла в къщата късно през нощта. Той я пуснал вътре, завел я в кабинета си и тя извадила пистолет – може би просто за да го сплаши. Оръжието гръмнало ненадейно. Тя го сложила в ръката му и...

– И после излязла през две заключени врати? – довърши Джо.

Еди въздъхна.

– Добре. Не звучи правдоподобно, но все пак е заподозряна. Ами името Кинч? – попита на свой ред той. – Чувала ли си баща ти да го споменава?

– Не, но тъй като е само една дума, се чудя дали не може да е име на кораб, а не на човек.

– Какво общо може да има с всичко това някакъв кораб?

– Нямам представа – призна Джо. Ами мъжът, когото видях да се взира в прозореца на кабинета? Ами ако той е убиецът? Определено изглеждаше подозрително.

– Той също може да го е извършил, но се натъкваме на същия проблем. Как е влязъл и после е излязъл?

– Нямаме нищо, нали? – попита Джо обезкуражена. – Само един убиец, който трябва да е призрак, защото може да минава през заключени врати и да става невидим или... О. О, боже мой.

Джо имаше чувството, че през тялото ù преминава леден вихър.

– Какво има? – попита Еди и закова поглед в нея.

– Той е бил там, Еди – каза Джо. – В кабинета. Бил е там през цялото време.

Глава седемнайсета

– Намали оборотите, Джо. Върни се обратно. Започни от началото – настоя Еди. – Толкова бързо говориш, че не те разбирам.

Джо си пое дълбоко въздух, издиша го и заговори бавно:

– Завесите – каза тя. – Убиецът се е крил зад завесите.

Еди се облегна на стола си и я изгледа скептично.

– Те са широки и дебели и се влачат по пода. Криех се зад тях когато бях малка. Цялата къща може да се скрие зад тях. И точно зад завесите намерих патрона... не разбираш ли?

– Мисля, че да – отвърна Еди и изправи гръб.

Погледите им се срещнаха. Неговият беше наелектризиращ. Изведнъж се оказа, че държат в ръцете си парче от мозайката, и те го осъзнаха едновременно.

– Убиецът е дошъл в кабинета на баща ми късно през нощта – започна тя.

Еди я прекъсна:

– Как е влязъл в къщата?

– Намерил е ключ отнякъде.

– Малко вероятно е. Четирите ключа са си били по местата, забрави ли? Може би баща ти го е пуснал. Защото го е познавал.

– Или нея – мрачно каза Джо.

Еди кимна.

– Отиват в кабинета на баща ти. Убиецът го застрелва. Намира револвера на баща ти и го слага в ръката му. После чува стъпки. Майка ти или Тийкстън. Изпада в паника. Знае, че не може да излезе от кабинета, защото ще го видят.

На Джо ù беше трудно да си представя смъртта на баща си, но Еди не ù спести нищо. Караше я да полага усилия. Да мисли. Не беше свикнала мъж да се държи така с нея. Харесваше ù.

– И така, той заключва вратата, за да спечели малко време – продължи тя. – Скрива се зад завесите. В бързината се опитва да прибере патрона, който е извадил от револвера на баща ми в джоба си, но го изпуска. Само че не знае, че го е изпуснал, защото патронът пада върху килима, без да издрънчи.

– После зачаква. Затаил дъх. Стои абсолютно неподвижно. Толкова неподвижно, че завесите не помръдват.

– И слуша как майка ми плаче и чичо ми припада – с горчивина каза Джо. – И после, след като си тръгват полицаите, излиза.

– Само че може и да не му се е наложило да чака толкова – отбеляза Еди.

– Но как би могъл да излезе преди това? Майка ми е била там, прислужниците и полицай Бъкли също – възрази Джо.

– Не през цялото време – напомни ù Еди. – След като Бъкли и Долан разбили вратата и видели тялото на баща ти, всички излезли от кабинета. Долан отишъл да повика доктор Кьолер. Госпожа Нелсън завела майка ти в стаята ù. Прислужниците се качили горе да се облекат. Тийкстън и Бъкли тръгнали да проверяват вратите. Убиецът е имал няколко минути да избяга, ако е бил достатъчно смел.

И двамата замълчаха, но не спряха да се гледат. Никой никога не бе гледал Джо толкова продължително и настойчиво. „Не е редно. Трябва да спре“ – помисли си тя. После си даде сметка, че го гледа по съвсем същия начин.

– Е, сега поне имаме някаква теория – каза тя неловко, с което наруши мълчанието и отклони поглед от Еди.

– И двама заподозрени – допълни Еди. – Елинор Оуенс и странният човек, който се е взирал в къщата.

Той взе отново бележника на Чарлс Монтфорт и го прелисти. Посочи записката за 15 октомври: „Кинч, КВХ, 23 ч.“

– Мисля да сляза на кея на „Ван Хутън“ и да огледам наоколо.

– Но баща ми е мъртъв. Няма да се качва на „Кинч“ – обърка се Джо.

– Но корабът ще си е там, предполагам. Може някой друг да се качи на него вместо баща ти. Този някой може и да знае нещо.

– Ще дойда с теб – обяви Джо.

– Не, няма – каза Еди. – Пристанището не е приятно място.

– Тогава как ще разбера какво е станало? – разочарова се Джо.

Започваше и да се ядосва. Само преди секунда бяха равни, стараеха се заедно да разкрият престъпление. А сега той тръгваше напред без нея.

– Как ще поддържаме връзка? – продължи тя. – Не мога внезапно да започна да приемам на гости мъж, когото майка ми не познава, и да получавам писма от него. Не мога и да пращам писма до теб от собственото си име. Ами ако хазяйката ти е клюкарка?

– Ще си пишем, но с измислени имена – предложи Еди. – Ще ти съобщавам всичко, което открия.

– Така може и да стане, предполагам – съгласи се Джо, леко поуспокоена. Не това искаше, но поне нямаше да е съвсем встрани от нещата. – Аз ще съм... Джоузеф. Джоузеф Фийн. Ти може да се казваш Едуина Галахър. И за това ще трябва да давам обяснения – писмо от момиче, което майка ми не познава. Ще кажа, че си шивачка, за която ми е казала приятелката ми Труди.

Часовникът над камината на Еди удари един часа.

– Нямах представа, че е станало толкова късно. Трябва да се прибирам – разтревожи се Джо. Прибирането вкъщи, без никой да я усети, щеше да е трудна задача.

– Ще те изпратя – Еди се изправи.

– Няма нужда – възрази Джо.

– Спести си думите – заяви Еди и Джо видя, че е безсмислено да спори.

Еди взе сакото си от облегалката на стола и го облече. На Джо не ù се наложи да облича своето, защото така и не го беше съблякла. Тя хвърли един последен поглед на стаята. Не ù се искаше да си тръгва. Стаята бе малка, но не и задушаваща – тъкмо обратното.

„Тук мога да дишам – помисли си тя. – Вместо да се задушавам сред палмите в саксии и порцелановите украшения.“

Намериха файтон на „Бродуей“. Джо каза на Еди, че ще слезе на „Ървинг Плейс“ и че той не бива да слиза с нея. Ако я хванеха да се прибира през кухнята, може и да успееше да обясни къде е била. Щеше да се оправдае с безсъние и да каже, че е излязла да глътне малко въздух. Неговото присъствие обаче нямаше да може да обясни. Еди се съгласи неохотно. Опита се да плати на файтонджията, но Джо не му позволи. Плати на човека и за обратния път до дома на Еди.

– Всяка наша среща е приключение, Джо Монтфорт. Ти си много особено момиче – каза, когато тя слезе от файтона.

– О, съвсем не. Аз съм като повечето момичета. Просто искаме да намерим отговорите на въпросите си – отвърна Джо. – Само дето повечето момичета не търсят тези отговори в моргата, признавам.

Еди се усмихна, но после отново стана сериозен.

– Нощта бе тежка за теб. Съжалявам за това. Надявам се да осъзнаваш с какво се захващаш. Оттук нататък ще става и по-трудно. Съмнявам се, че тази нощ за последен път плака за баща си.

Джо вдигна поглед към лицето му, към невероятно сините му очи. Беше виждала в тях раздразнение няколко пъти. Арогантност. Дори гняв. Но сега за пръв път видя нещо друго – дълбока, поразяваща доброта.

– Не, няма да е за последен – тъжно каза тя. – Но това беше първият.

Глава осемнайсета

– Момичета, кучки, кобили... всичко се свежда до един въпрос: „Ще прихване ли?“

– Маминке... – каза госпожа Олдрич предупредително.

– Вземи Лоли например. Яка малка кучка, здрава и бодра, но не прихваща. Опитвам с мъжкар след мъжкар. Нищо. Никога няма да дочакам котило от нея. Красива е. И умна, също. Но ако една кучка не се плоди, е безполезна.

Джо погледна Труди. Труди погледна Джо. Очите им се разшириха. Стояха във фоайето на Херъндейл, пред затворените врати на приемната, и чакаха Ади, Брам, Гилбърт Гроувнър и братовчедите на Джо – Карълайн и Робърт. Никоя не помисли, че в приемната може да има някой, но преди да нахлуят вътре, чуха гласа на Маминка и макар да знаеха, че не е хубаво да подслушват, не можаха да устоят на изкушението. Ухилената Труди се беше промъкнала до вратата и беше подканила с ръка Джо да направи същото.

– Прекалено си свикнала винаги да получаваш каквото искаш, Маминке, но сега ще се наложи да позволиш на Ана Монтфорт да получи каквото тя иска – каза госпожа Олдрич.

Труди сграбчи ръката на Джо.

– На бас, че говорят за вас с Брам! – прошепна тя.

После събра устни за целувка. Джо я сръчка с лакът.

– Ще видим – каза Маминка. – Ако Ана не желае да се сроди с нас, има много други, които го желаят. Да не забравяме, че самата тя бе Шърмърхорн, преди да се омъжи за Монтфорт.

– Какво би трябвало да означава това? Шърмърхорнови са чудесно старо семейство.

– Ана е наследница на по-малкия брат в семейството, а в този клон жените не са прочути с плодовитост – заяви Маминка. – Самата тя успя да роди едва две деца и изгуби едното само дни след раждането. Колко жалко. То беше момче. Ами онази хубавица Хариет Бюканън? Тя има хубава фигура и шестима братя и сестри. Нейната майка пък е едно от осем деца. Макар че Хана Бюканън, бабата на Хариет, беше смахната. Тези неща се предават по наследство, ще знаеш.

– Ами Брам? Той ще има ли право на мнение? Той не желае да се ожени за Хариет Бюканън. Не се интересува от нея – разгорещи се госпожа Олдрич.

– Страстите са за низшите класи – изсумтя Маминка. – Ние, Олдричови, не сме чиновници и продавачки. Ние се женим с ума, не със сърцата си, за да запазим семействата и богатствата си. Любовта идва с времето. А ако не дойде... е, остават ни кучетата и градините за утеха.

Последва пауза в разговора, докато Маминка се скара на едно от кучетата си, после пак заговори.

– Синът ми е зле – каза тя и Джо чу тъга в гласа ù.

– Не желая да говоря за това – заяви госпожа Олдрич.

– Но се налага – настоя Маминка. – На Питър му остава още най-много година и после Брам ще стане глава на семейството. Как ще живее момчето? Като ерген в някой жалък градски апартамент? Как ще се справи с товара на бизнеса без помощници? Как ще оцелее семейство Олдрич без нови наследници? Можеше вече да е направил предложението, ако не се беше случила тази работа с Чарлс. Колко още трябва да чакаме?

Джо затаи дъх, уплашена от отговора. Опита се да се отдалечи от вратата, но Труди я дръпна обратно.

– Обсъдих въпроса с Ана. Тя смята, че още е рано за предложение. Чувства, че ще е прибързано – каза госпожа Олдрич. – Особено сега, след смъртта на клетия Чарлс.

Джо издиша облекчено.

– Прибързано, виж ми окото. Това, което иска Ана Монтфорт, е време, за да потърси по-добри предложения. Иска да види дъщеря си добре задомена и ще разглежда само най-щедрите оферти.

– Маминке! Това е възмутително! – гласът на госпожа Олдрич стана писклив от възмущение.

Джо се потресе. Думите на Маминка я накараха да се чувства като чувал с брашно или топ плат.

– Освен това е вярно – отбеляза Маминка. – Семейство Монтфорт имат пари, но не колкото нас. Това, което имат в излишък обаче, е сой. Родословното им дърво е едно от най-добрите в цялата страна. Всичките пари в Ню Йорк не могат да купят толкова добра кръв и Ана го знае. Внукът ми ще е глупак, ако не побърза. Трябва да грабне момичето, преди някой друг да му я измъкне.

– Джо е само на седемнайсет. Ана смята, че правилната възраст за годеж е осемнайсет.

– В днешно време хората са прекалено деликатни в тези работи. Аз се омъжих на шестнайсет. Майка ми – на петнайсет. Момичетата са забравили основния си дълг: да се омъжат и да станат майки. Как ще създадеш голямо семейство, ако не започнеш рано? Брам трябва да заведе Джо на Бала на младите благодетели.

Госпожа Олдрич избухна в смях.

– Джо е в траур за баща си. Не може да ходи на бал!

– Може, ако не танцува.

– Кой го казва?

– Аз.

Балът на младите благодетели беше най-грандиозното социално събитие на сезона. Провеждаше се в музея на изкуствата „Метрополитън“ и беше благотворителен. Момичетата получаваха картички със списък на танците, които щяха да се танцуват, и продаваха тези танци на момчетата. Събраните средства се даряваха на музея. Балът се смяташе за много точен барометър на симпатиите сред младото поколение. Много от годежите във висшето общество се обявяваха в седмиците след него.

– Накарай Брам да купи всички танци от картичката на Джо, въпреки че тя не може да танцува. Това ще е демонстрация на факта, че Джоузефин Монтфорт е заета – заяви Маминка. – Може да носи черна рокля и да седи в края на залата. Така градските клюкари няма да имат какво да кажат.

– Ана никога няма да го позволи.

– Ще позволи. Възнамерявам лично да говоря с нея – каза Маминка заплашително. – Хайде, Лоли, скачай долу. Да идем да видим новото жребче.

Джо и Труди чуха как Маминка става от мястото си. Изтичаха в стаята за музика, преди да ги хванат.

Труди се тръшна на едно канапе със смях.

– Ако кучката не се плоди, е безполезна! – изимитира тя Маминка.

Джо, която не се смееше, пристъпи към огледалото и нагласи брошката на шията си.

– Когато говори за бракове, всичко звучи като нещо, което се случва между кучета – ядно каза тя.

– Ако Маминка получи каквото иска, до една година ще бъдеш омъжена, а до две ще си родила – каза Труди. – Брам Олдрич е добра сделка. Наследник е на едно от най-добрите семейства. Умен е. Хубав е, по свой си начин. И е дори по-богат от господин Гилбърт Гроувнър.

– Така е – разсеяно каза Джо.

– Сватбата ще трябва да е много стилна, така че ще се наложи да отслабнеш.

Джо се изплези в огледалото.

Труди я видя.

– Да не искаш да приличаш на бирена бъчва в сватбената си рокля? – попита тя.

– Талията ми е петдесет и един сантиметра. Това едва ли ме прави бирена бъчва – възрази Джо. – Освен това не е здравословно. Всички шивачки реформаторки го казват.

– Да, казват го. И до една са стари моми – върна ù го Труди.

Талията на Труди имаше обиколка от четирийсет и три сантиметра. Джо знаеше, че Труди се пристяга – че носи дори в леглото силно пристегнат корсет, за да постигне формата на пясъчен часовник. Самата Джо отказваше да се пристяга, с което ядосваше майка си.

– Ще отидете на сватбено пътешествие в Европа – продължи развълнувана Труди. – И ще живеете в елегантно имение на Пето авеню. Точно срещу моя нов дом. Ще прекарвате лятото в Нюпорт и ще имаш купища рокли и бижута. О, Джо... това е чудесна новина след огромната загуба, която претърпя. Сигурно си най-щастливото момиче на света!

– Да, би трябвало да съм – съгласи се Джо.

Знаеше, че би трябвало да е щастлива. Мисълта за предложение за брак от Брам Олдрич, един от най-желаните ергени в Ню Йорк, би замаяла главата на повечето момичета, дори и ако са в траур. Труди я изгледа внимателно.

– Струва ми се, Джо Монтфорт, че не си щастлива, така ли е? Защо не, за бога?

Джо, все още загледана в отражението си, не отговори. „Да, Джо, защо не?“ – запита се тя. Госпожа Олдрич я бе поканила в имението за уикенда, за да ù повдигне духа. Чичо ù бе успял да се наложи над майка ù, за да я пусне. Беше пристигнала предната вечер, в петък. Сега беше само събота сутрин, а тя вече искаше да се прибира в града. Компанията на стари приятели, вълнението от евентуалното предложение за женитба, тези неща би трябвало да са достатъчни да я разведрят. Някога може би, но вече не.

Всичко се бе променило след посещението ù на Рийд Стрийт. Беше искала да разкрие истината за смъртта на баща си, бе я научила и сега животът ù се делеше на Преди и След. Чувстваше се неспокойна, уязвима и не спираше да мисли за посещението си в моргата и за всичко, което бе научила там. За Оскар Рубин и неговата наука за смъртта, за Елинор Оуенс, за кораба „Кинч“, за странния мъж, който се бе взирал в прозореца на бащиния ù кабинет...

... и за Еди Галахър.

Беше плакала в обятията му. Беше му съсипала ризата. Никога не бе плакала така пред никого. Дори пред майка си. Не разбираше защо е разкрила сърцето си пред момче, което почти не познава. Не разбираше и защо, след като си беше свалила палтото онази нощ, щом се прибра в стаята си, го бе притиснала до лицето си, за да вдъхне отново аромата му.

– Джоузефин Монтфорт, синът на един от най-богатите хора в Ню Йорк се готви да ти предложи брак. Защо не се радваш?

– Защото, Труди – раздразнено отвърна Джо.

– Защото какво?

– Защото не съм шпаньол! И не искам целият ми живот да е само... – тя понижи глас. – плодене!

– Няма да е само това, глупаво момиче такова. Ще има и партита и излети. Тапети. Порцеланови съдове. И тапицерии.

Джо изстена.

– Е, ако и тези неща не те интересуват, какво искаш?

– Нещо повече от три кученца, тоест бебета, преди да съм навършила двайсет!

– Няма да е толкова зле. Просто ги раждаш и ги даваш на бавачката.

Джо въздъхна. Труди я погледна изпитателно.

– Да не би да е дошло онова време от месеца, мила? – попита тя.

– Не! – отсече Джо и се изчерви.

– Тогава какво има? О! Обзалагам се, че се сетих.

– Така ли? – притесни се Джо.

Двете с Труди спяха в една стая. Да не е говорила за Еди насън?

– Заради драскачеството е, нали? Не искаш да го оставиш.

– Не, не искам, Тру – призна Джо с облекчение. – И не е драскачество. Нарича се журналистика.

– Може и да не се наложи. Виж дали Брам няма да ти позволи да списваш някаква колонка. Например за аранжиране на цветя или обзавеждане. Под псевдоним, разбира се – посъветва я Труди.

Джо се отпусна на канапето и подпря глава на рамото на приятелката си.

– Какво ли е, как мислиш? Дали е много отблъскващо?

Труди я потупа по ръката.

– Да се омъжиш ли? Разбира се, че не. Малко изнервящо може би, с всичките приготовления, но не и отблъскващо.

– Не, не сватбата. Другото. Онова, с което се правят всички онези бебета, за които все приказва Маминка.

– А, това ли. Това ли те безпокои?

– Наред с други неща.

– Боя се, че нямам отговор, тъй като се пазя непокътната за господин Гилбърт Гроувнър. Поне от кръста надолу.

Джо вдигна глава и погледна Труди.

– Какво искаш да кажеш?

Труди се изкиска.

– Сещаш ли се за онова вълшебно момче, което доставя ябълки в училище? Е, устните му не са единственото хубаво нещо в него. И ръцете му са хубави. Позволявам му да ме докосва. Под блузата.

– Труди, не е възможно! – прошепна Джо. После прехапа устни. – И какво е чувството?

– Прекрасно – въздъхна Труди. – Де да беше неговата фамилия Гроувнър.

Тя понижи глас и продължи:

– Поразпитах за другото. Жената, която ни пере дрехите, казва, че просто си затваряш очите и си повтаряш молитви наум, докато мъжът не си свърши работата. Но Маги, прислужницата, казва, че ако момчето ти харесва, ако е хубав и се мие редовно, е най-прекрасното нещо на света.

Джо се опита да си го представи, но единственият образ, който се появи в съзнанието ù, благодарение на маминка, бе този на две кучета, едното яхнало другото. Това съвсем не изглеждаше прекрасно.

– Ами ако не го харесваш? Представяш ли си го? Да лежиш гола в леглото с мъж, когото не харесваш? – попита тя.

– Непрекъснато – отвърна Труди и мрачно изгледа годежния си пръстен. – Гилбърт Гроувнър бе направил предложението си преди седмица. Сватбата бе запланувана за май.

– О, Труди – каза Джо, – как ще...

– Не знам. Някак – бързо каза Труди. – Но ти харесваш Брам. Как би могла да не го харесваш? Така че за теб няма да е проблем.

– Не, разбира се, че не – каза бързо Джо и отклони поглед. Втренчи се в камината. – Но не говоря за себе си. Говоря за теб. Ами ако развалиш годежа?

Труди изсумтя.

– И за какво? За да се омъжа за момчето с ябълките и да живеем в мизерия? Не, благодаря. Няма да бъда бедна. Или да остана стара мома. Или да стана работещо момиче. Ябълките и целувките са хубаво нещо, но това тук е по-хубаво – каза тя и обхвана с жест стаята за музика с изрисувания ù таван, копринената тапицерия и безценните статуи.

За Труди всичко това е сделка, осъзна Джо. Тя беше зашеметяваща красавица и щеше да продаде тази красота за пари – парите на Гилбърт Гроувнър. Любовта не беше част от сделката. Разкритието я смрази. Мразът се задълбочи, когато Джо си даде сметка, че според Маминка и нейната майка правеше същото с нея.

– Ами ако имахме свои собствени пари, Тру? – попита тя внезапно, обхваната от гняв заради тази несправедливост. – Ами ако ние имахме работа, банкови сметки и инвестиции? Представяш ли си колко различно щеше да е всичко?

– Колко странно се държиш днес – отбеляза Труди. – Стига си говорила безсмислици.

Тя хвана Джо за ръката. Сега и двете гледаха празната камина.

– И не се тревожи чак толкова от подробностите за първата брачна нощ. Аз ще мина първа по този път. После ще ти разкажа всичко, за да знаеш точно какво да очакваш. Можеш да дойдеш да ме посетиш в новия ми и изключително внушителен дом веднага щом се върна от сватбеното си пътешествие. Ще хапнем вкусен обяд, само ние, двете. Обяд, приготвен от моята готвачка и сервиран от моята прислужница.

Джо стисна ръката на Труди.

– И къде по-точно на Пето авеню ще бъде този дом? На номер седемдесет? На номер осемдесет? – попита тя.

– Още не съм сигурна, но със сигурност ще го откриеш лесно – тъжно каза Труди. – Просто гледай за много кучета и големи градини.

Глава деветнайсета

Пред вратата на стаята за музика се чуха стъпки и един мъжки глас каза:

– Открих ви!

Джо се обърна и се усмихна. Беше Брам. Той, Ади и Гилбърт тъкмо влизаха в стаята. Карълайн и Роб бяха зад тях.

– Маминка наоколо ли е? Стори ми се, че ù чух гласа – попита Ади напрегнато.

– Отиде да огледа новото жребче – отвърна Джо.

– Хубаво. Дайте да се махаме оттук, преди да поиска да ти провери зъбите, Джо. Или да вдигне крака на Труди и да ù огледа копитото – палаво рече Брам.

Всички се засмяха, освен Гилбърт. Предишния ден бе дал да се разбере, че намира споменаването на части от човешката анатомия в смесена компания за непристойно.

Групичката излезе от къщата и се озова на предната морава. Ранното октомврийско утро бе слънчево, небето ясно и беше все още достатъчно топло да стоиш навън само с наметка. Всички бяха в добро настроение и си бъбреха безгрижно, освен Труди. През няколкото минути, които им отне пътят от стаята за музика до моравата, тя изцяло се бе преобразила. Вече не беше забавна и палава. Сега бе тиха и сдържана и се съгласяваше с всяка дума на Гилбърт.

„Кимаща, усмихната маймуна“ – помисли си разочаровано Джо. Труди бе казала на Джо, че няма да позволи на Гилбърт да ù съсипе доброто прекарване, но Джо не беше сигурна, че може да ù вярва. Гилбърт приличаше на тъмен облак, който можеше да развали настроението на всеки. Каква ли щеше да стане с Труди няколко месеца след сватбата си? Ами след няколко години? „Победена – каза си Джо. – Затъпяла.“ Тази представа за приятелката ù я потисна.

Брам предложи на Джо ръката си и тя го хвана под лакътя. Гилбърт кавалерстваше на Труди и Карълайн. Ади хвана под ръка Роб. Групичката се запъти към реката.

– Изглеждаш особено прелестна днес – каза Брам на Джо.

– О, благодаря ви, уважаеми господине – отвърна тя.

Той сложи ръка върху нейната, което беше доста смел жест от негова страна.

– По бузите ти отново има руменина и аз се радвам да я видя. Но все още не си съвсем на себе си. Изглеждаш разсеяна. Надявам се, че престоят тук ще те ободри – продължи той.

– Вече съм ободрена – каза Джо и се усмихна на загрижеността му. – Вие с Гил и Роб добре ли прекарахте сутринта? – попита тя на свой ред. Тримата бяха излезли рано на разходка с двуколка.

– Да. Показах им дока ни за фериботи на „Кипс Ландинг“. Гил е съгласен с мен, че трябва да се разшири и че таксите от увеличения приток на съдове ще изплатят разходите по разширението за нула време.

Джо погледа Брам, докато той говореше. Двайсетгодишен, висок и строен, той бе от хората, които предизвикват по-скоро възхищение, отколкото страст. Наскоро завършил правния факултет в Кълъмбия, той бе интелигентен и вече преуспял. Заради високото си чело и оредяващата коса изглеждаше по-възрастен, отколкото беше, но Труди бе права – по свой начин бе хубав. Имаше широка усмивка, топли кафяви очи, а движенията му бяха грациозни, патрициански. Винаги се владееше и никога не изглеждаше притеснен и не на място, където и да се намираше. „Вероятно – мислеше Джо – защото семейството му притежава толкова голяма част от света, в който живее.“

Докато прекосяваха една полянка, той говореше за фериботи, влакове и подземни железници. Семейство Олдрич притежаваше няколко хиляди акра земя в долината на река Хъдзън, голяма част от Манхатън и няколко имота в Бронкс. В момента прокопаваха широки пътища из земеделските земи в Бронкс с намерението да привлекат хората, които в момента населяваха претъпканите жилищни сгради в Манхатън, с новите домове, които планираха да построят там. Тъй като Питър Олдрич, бащата на Брам, бе прикован към леглото, задачата да се поддържа и увеличава семейното богатство падна върху плещите на Брам. Тежко бреме за толкова млад човек и именно затова Маминка настояваше той да се ожени по-скоро.

Докато Джо се взираше в младия мъж, който може би щеше да ù стане съпруг, думите на Труди отново се появиха в ума ù. „Но ти харесваш Брам. Как би могла да не го харесваш?“ – „Така ли е?“ – попита едно вътрешно гласче.

Джо побърза да се самоубеди, че е точно така. Всъщност тя обичаше Брам. Той бе един от най-близките ù приятели. Познаваха се от деца.

„Да, но харесваш ли го?“ – настоя гласчето.

Джо откри, че няма отговор на този въпрос. Обичаше Брам, да, защото бе мил и разумен, и почтен. Защото отваряше вратите на дамите и си говореше с глухите си лели и защото никога не посягаше към вилицата за салата, когато се изискваше вилица за риба. Само че обичаше и братовчед си Роб по същите причини.

Да харесваш някого беше съвсем различно нещо. Нещо, заради което Труди рискуваше да я изключат от училище за няколко целувки от момчето с ябълките. Нещо, за което се пееше в песните, които госпожа Нелсън все си тананикаше, като „О, обещай ми“. Нещо диво, лошо и опасно и макар Джо да не познаваше чувството, подозираше, че то няма нищо общо със стари лели и вилици за риба.

– Сигурно те отегчавам до сълзи – отбеляза Брам, след като завърши описанието на нова жилищна сграда, която се строеше над Сентръл Парк.

– Съвсем не! – възрази Джо.

Макар да се беше задълбочила в собствените си мисли, тя всъщност намираше бързо променящия се облик на града и силите, които движеха тази промяна, за вълнуващи.

– Безсрамна малка лъжкиня си ти. Не е възможно работата ми да ти е интересна. За никое момиче не може да е интересна. Хайде да намерим тема за разговор, по-подходяща за женската чувствителност, например времето. Не е ли това най-прекрасното есенно утро, което си виждала? А Херъндейл не е ли най-прекрасното място, на което да се наслаждаваш?

Джо се разочарова от промяната на темата, но се усмихна и се съгласи с Брам. „Кой сега се държи като маймуна?“ – помисли си тя.

– Обичам това имение. Толкова го обичам. Границите му ми се струват високи огради, които ни пазят от външния свят.

– Така е – каза Джо. – И аз винаги съм имала такова усещане.

Така си и беше, но сега за първи път тези стени ù се сториха като стени на затвор. Държаха света навън, но също така държаха нея вътре. Погледна ръката си в ръкавица, облегната спокойно на лакътя на Брам, спомни си как същата тази ръка се беше вкопчила в ризата на Еди, и я прониза острото чувство, че тук е съвсем самотна. Искаше ù се да може да се довери на Брам и да му сподели истината за баща си. Но не можеше, той нямаше да разбере.

Еди обаче разбираше.

Тя си го представи – рошав и нетактичен, с подигравателния му тон, бързата походка, изцапаните с мастило ръкави и живите сини очи. Толкова бе различен от момчетата, които познаваше, с техните заучени усмивки, безупречните им костюми и колосаните ризи. Толкова бе различен от Брам.

На Джо ù се прииска сега да е с Еди, в малката му спартанска стая. Да пие от неговото кафе. Да разглежда нещата му. Прииска ù се да опре глава на рамото му отново и да усети ръцете му около тялото си. Знаеше, че не бива да иска всичко това, но го искаше и тази мисъл я плашеше.

Роб извика Брам. Сочеше някакъв кораб в реката. Брам се извини и отиде да види какво иска Роб.

Гласът на Роб извади Джо от унеса ù. Откри, че стои сама близо до високите скали на Херъндейл. Не беше усетила колко далече са стигнали. Ръбът на скалите бе само на няколко метра. Когато бяха малки, се предизвикваха взаимно да стигнат възможно най-близо до ръба – тя, Ади, Брам и братовчедите ù. Тя винаги бе стигала най-близо.

„Какво правя? – запита се сега. – Тук съм, разхождам се с Брам, но си мисля за Еди. Де да знаеше Брам. Де да знаеше, че съм се измъквала от къщи посред нощ, че съм ходила в моргата и в стаята на Еди.“

Джо потръпна от тази мисъл. Дори само едно от тези ù прегрешения да се разкриеше, с нея щеше да е свършено. Тийкстън почти я бе хванал на прибиране след посещението ù на Рийд Стрийт. Успя да се качи по задните стълби със секунда преднина. Ами ако я беше хванал?

Сега, докато гледаше широката, величествена Хъдзън, Джо изпита усещането, че стои на ръба на много по-опасна пропаст. Направи няколко крачки напред и надникна над ръба на скалата към водата. Реката сякаш се надигна към нея. За момент ù се стори, че може да прекрачи ръба. Чувството беше ужасяващо, но и опияняващо.

– Джо! – повика я някакъв глас. – За бога, внимавай!

Беше Брам. Тичаше към нея.

– Плашиш ме – каза той и хвана ръката ù. – Ела, Джо. Стоиш твърде близо до ръба.

Глава двайсета

Пияният се олюля силно. Опъна мърлявото си сако, избърса сополивия си нос и се усмихна.

– Колко, хубава госпожице? – попита. За трети път.

Джо, която стоеше пред входа на офиса на „Ван Хутън“, започна да губи търпение. Искаше ù се той да си тръгне. В този мрак бе достатъчно трудно да наблюдава кой се движи по тясната уличка „Пекс Слип“ и без пияният да ù закрива гледката.

– Моля те, госпожице – продължи мъжът, заваляйки думите. – Ти си най-прелестното нещо, което съм виждал. Не може ли човек да получи нещо прелестно поне веднъж в живота си? Колко ще ми струва да се поразходиш с мен?

– Да се поразходя ли? – повтори Джо, настръхнала от наглостта му. – Господине, никакво количество пари, дори най-огромното, не би могло да ме убеди да се разходя, да се разтъпча, да повървя или да извърша какъвто и да е друг вид движение във вашата компания. Приятна вечер.

– Значи моите пари не са достатъчно добри за теб, тъй ли? – извика мъжът. – Парите ми са не по-лоши от на всеки друг! Ето, дръж!

Той извади шепа монети от джоба на панталоните си и ги хвърли на земята.

– О, за бога – изсумтя Джо. Наведе се, като отново се поздрави за идеята да облече стари дрехи тази вечер, събра монетите и му ги подаде. – Вместо да си пилеете парите, по-добре вземете да похарчите малко от тях за чаша кафе – посъветва мъжа.

После си тръгна. Беше засякла целта си. Въпросната цел имаше панталони с десен на рибена кост, туидено сако и риза без яка, отворена на шията.

– Еди! Еди Галахър! – викна тя и се затича по калдъръмената улица към доковете.

Еди, който тъкмо слизаше по тесния дъсчен мост между два огромни кораба, я видя. Лицето му доби буреносно изражение.

„Ама че работа – помисли си тя. – Дори когато е ядосан, пак е хубав.“

– Щях да кажа: „Не може да бъде“. Но от опит знам, че може – каза той. – Какво правиш тук?

– Търся те – отвърна Джо и му се усмихна. Надяваше се, че така ще го умилостиви.

– А аз мислех, че си на сигурно място в провинцията, в имението на Олдрич. Така пише по клюкарските страници.

– Върнах се.

– Откъде разбра, че съм тук?

– Днес е 15 октомври. Каза, че ще идваш тук.

– Но ти не биваше да идваш – скара ù се той. – Имахме сделка. Ти трябваше да проучиш деловите занимания на баща си, а аз да огледам доковете.

– Имахме сделка, да, но се оказа невъзможно да изпълня моята част. Нищо не научих за деловите занимания на баща ми. Никой не иска да говори за бизнес в мое присъствие. Нито чичо ми, нито някой друг. Щом вляза в стаята, разговорът за кораби и подправки спира и се започва разговор за понита и петунии – въздъхна Джо.

– Имаш ли представа къде се намираш в момента?

– Е, това е глупав въпрос.

– Намираш се на доковете.

– Така ли? Предполагам, това обяснява всички тези кораби – Джо размаха ръка към извисяващите се мачти, които се открояваха на тъмното небе, към корабните носове, надвиснали над улицата.

Еди не намери шегата ù за забавна.

– Не е смешно, Джо. Намираш се на едно от най-опасните места в целия град.

– Не е толкова зле – небрежно каза Джо. – Всъщност тукашните хора са доста мили. Докато те чаках, един мъж се опита да ми даде всичките си пари. Преди това една жена ми направи комплимент за роклята и ме покани в дома си. Каза, че приятелката ù Дела щяла да ми намери работа.

Еди се облещи.

– Обещай ми, че никога, ама никога няма да идваш тук сама – каза той настоятелно. – Обещай ми, Джо. Веднага. Иначе сделката се отменя.

– Тази вечер се държиш необичайно драматично – отбеляза Джо. – Какво те притеснява?

Еди стисна с пръсти носа си, очевидно вдигнал ръце от нея.

– Има ли някакъв начин да те убедя да вземеш файтон и да се прибереш? – попита той.

– Никакъв. Но пък можеш да ми кажеш дали намери „Кинч“.

Примирен, Еди свали ръка от носа си.

– Не го намерих, а прерових целия кей.

– Чудя се дали не е наемен кораб. „Ван Хутън“ ги използва, когато е натоварено, например когато се събира реколтата от чай и подправки, ако няма достатъчно място на собствените кораби на фирмата. Ако „Кинч“ е от фирмените кораби, със сигурност щях да съм го чувала. Татко рядко говореше за работа в мое присъствие, но за корабите говореше и даже ме е качвал на няколко. Много се гордееше с тях – обясни Джо.

– Този съм го виждала – тя кимна към грациозния кораб, който се извисяваше току над тях. – „Ема Мей“. Клипер за чай.

Както гледаха нагоре към „Ема Мей“, на палубата се появи човек. Тръгна да слиза по трапа с чувал от зебло на рамо. Три черно-бели териера с блеснали очи и вирнати опашки вървяха по петите му.

Еди го позна.

– Бил! – извика той. – Бил Хокинс!

Човекът помаха и когато слезе на твърда земя, се приближи към тях.

– Радвам се да те видя, Еди! Коя е хубавицата? Ти от момичетата на Дела ли си, кукло? – обърна се той към Джо.

– Стажантка е. Показвам ù кое как е – обясни Еди, преди Джо да си отвори устата. – Бил Хокинс, това е Джоузи Джоунс.

– Извинете, госпожице! Не исках да... Е, както и да е – неловко завърши Бил. – Приятно ми е – каза той и свали шапка. Имаше рижава коса, брада в същия цвят и изпочупени, пожълтели зъби.

– И на мен ми е приятно, господин Хокинс – каза Джо.

„Коя е тази Дела?“ – зачуди се тя.

– Как е уловът? – попита бързо Еди.

Джо усети, че много му се иска да смени темата. Бил отвори гърлото на чувала и Джо надникна вътре с мисълта колко е странно някой да лови риба през нощта. Само че вместо сребристия блясък на рибени люспи тя видя черна гърчеща се маса – плъхове. Десетки. Някои бяха мъртви. Други все още мърдаха, гърчеха се и пищяха, озлобени от страх. Тя сподави вика, който напираше в гърлото ù.

– Бил е плъхоловец – обясни Еди. – Той и кучетата му прочистват трюмовете на корабите през нощта.

– Досетих се – рече Джо, решена да не показва отвращението, което изпитва.

Докато Еди говореше, Бил завърза гърлото на чувала с въже и го хвърли във водата. Кучетата го загледаха как потъва и заскимтяха.

– Стига сте мрънкали, момчета! – изрева Бил. – Там, откъдето дойдоха тези, има още колкото си искате. Ню Йорк е пълен с плъхове!

– Бил, търсим кораб на име „Кинч“. Знаеш ли дали е на котва? – попита Еди.

– И да е, не съм го виждал. За пръв път чувам това име – отвърна Бил и изплю буца тютюн за дъвчене във водата.

Джо усети как отново я завладява разочарование от поредната задънена улица, в която се бяха озовали, но тогава Бил добави:

– Знам кой може да знае – един тип на име Шоу. Джаки Шоу. Стар моряк е, плавал е на десетки кораби. И тук, и в чужбина.

– Къде мога да го намеря? – попита Еди.

– В „При Уолш“.

Еди изстена.

– Не и в тази дупка.

– Това е. Когато Джаки е в града, виси там – обясни Бил. Свирна на кучетата. Те вдигнаха муцуни от купчината рибешки вътрешности, която бяха открили на дока, и заприпкаха към него.

– Благодаря ти, Бил.

– Няма за какво. Лека ви вечер – рече Бил и се запъти към следващия кораб, с кучетата по петите си.

Джо искаше да разбере какво значи „дупка“, но преди това имаше друг въпрос.

– Коя е тази Дела, която всички споменават? И къде е домът ù?

– Дела – повтори Еди. Прокашля се. – Дела...

– Да, Дела – нетърпеливо каза Джо.

– Тя е... ъъ, ами тя държи дом... дом за момичета – неловко обясни той. – Бил просто предположи... Понеже е толкова късно и си на доковете...

– Дом за момичета? – повтори Джо. – Някакъв вид подготвително училище ли?

– Да, точно така. Момичетата там са подготвени. И още как.

– Говориш крайно загадъчно тази вечер – раздразни се Джо.

– Това е грешка. Огромна, грозна грешка – Еди заклати глава. – Не трябва да си тук. Трябва да си вкъщи. В хубавата си къща. Да пиеш мляко и да ядеш курабийки.

– Просто попитах...

– Хайде да си вършим работата, става ли?

– Добре, де – измърмори Джо, изненадана от резкия му тон.

Изглежда разговорът го караше да се чувства много неудобно. Тя нямаше представа защо.

– Предполагам, че трябва да идем в „При Уолш“. Какво е дупка?

– Подземен бар под някоя сграда – разсеяно каза Еди.

Мръщеше се към „Ема Мей“. Джо проследи погледа му.

– Какво има? – попита.

– Странно е, че Бил не е чувал за „Кинч“. Много странно. Лови плъхове в пристанището, откакто е проходил. Познава всеки кораб, който влиза или излиза оттук. Ако „Кинч“ бе тук, ако изобщо някога е хвърлял котва тук, той щеше да го знае.

Джо се замисли.

– Може да сме сбъркали и Кинч да не е име на кораб – каза тя. – Може да е име на човек. Когато за пръв път го видях в бележника на баща ми, приех, че е на човек, но колкото повече мислех, толкова повече ми се струваше твърде необичайно име за човек.

– Но баща ти е написал до името КВХ, което значи „Кея на „Ван Хутън“. Защо ще се среща с някого на кея по това време на нощта? – попита Еди.

– Може да не е имал предвид самия кей – отвърна Джо. – Винаги наричаше и седалището на фирмата, и самия кей по един и същи начин, понеже са на едно и също място.

Еди кимна към сградата на „Ван Хутън“.

– Предполагам, че нямаш ключове за офиса, а?

– Не. Защо?

– А да имаш пари в себе си?

– Да – отвърна Джо предпазливо. – Защо питаш?

Тя продължаваше да взима от парите, които бе намерила в бележника на баща си. Чувстваше вина, но как иначе да плаща за пътуването с файтон до Рийд Стрийт или до пристанището? Майка ù не ù даваше пари. Младите дами, които носеха в себе си пари, бяха от простолюдието.

Еди не отговори.

– Чакай тук – нареди той.

Той хукна надолу по улицата, към бар, на чиято фирма пишеше „При Съливан“. Пред входа стоеше момче. До него стоеше момиче на около шестнайсет или седемнайсет години. Еди размени с тях няколко думи и се върна при Джо, придружен от момчето.

– Това е Резето – представи го Еди.

Преди Джо да успее да попита за какво го е довел, Резето каза:

– Два долара.

– Добър опит – рече Еди.

– Един долар, тогава.

– Какво ще кажеш за петдесет цента?

– А ти какво ще кажеш да ме цунеш отзад, стиснато копеле такова?

Джо премигна отвратена. Момчето бе на не повече от десет години.

– Добре, долар да е – неохотно се съгласи Еди. – Да ни вкараш и да ни изкараш.

Резето протегна ръка.

– Ще си получиш парите след като свършиш работата – каза му Еди.

Резето се изплю и се запъти през улицата към сградата на „Ван Хутън“.

– Хайде. Той работи бързо – каза Еди на Джо.

Резето се огледа, после извади малка кука с дълга дръжка от джоба си, заедно с тънко парче метал, огънато в единия край като буква L. Вкара и двата предмета в ключалката на вратата.

Джо сграбчи Еди за ръката.

– Той влиза с взлом! – прошепна.

– Да – съгласи се Еди с мрачна усмивка. – Точно така.

Глава двайсет и първа

– Еди, това е нередно – притесни се Джо.

– Понякога се налага да направиш нещо нередно, за да поставиш нещата в ред – каза Еди. – Нели Блай излъга, за да влезе в приют за душевноболни и да извади на светло тормоза над пациентите. Не влизаме, за да крадем, а за да разкрием престъпление. Ако Кинч е човек и баща ти се е срещал с него на 15 септември, както пише в бележника му, може тук да има записки от тази среща. В дневник може би, или в счетоводна книга. Нещо, което да ни подскаже кой е този човек.

Джо се поколеба, разстроена от факта, че извършват престъпление, независимо от причината.

– Виж, предупредих те, че ще направя всичко по силите си да разплета тази история и да си получа материала. Но не е нужно ти да ставаш част от всичко това. Мога и сам да се справя.

„Но аз съм част от всичко това – помисли си Джо. – Станах част от него в момента, в който открих бележника на баща си.“

Тя чу скърцане, докато Резето работеше, после няколко щраквания и накрая резетата се дръпнаха. Когато вратата се отвори, тя първа пристъпи вътре.

– Заключи зад нас, в случай че мине патрул. Може полицаят да изпробва вратата. После стой наблизо – заръча Еди на Резето. – Ще почукаме по стъклото на вратата, когато сме готови.

Резето кимна и Джо чу как вратата се заключва зад нея.

Светлината от уличните лампи, която проникваше през стъклото на вратата, осветяваше фоайето. Ръчно оцветени рамкирани карти на далечните места, където „Ван Хутън“ имаше бизнес интереси, висяха по стените. Винаги когато бе идвала тук като дете, Джо получаваше чай и бисквити от някой чиновник. Беше научила картите наизуст, докато седеше във фоайето и гризеше бисквити.

Имаше и фотографии, включително една на баща ù и чичо ù, правена преди много години. Стояха на пристанище, в което кипеше бурна дейност, и двамата толкова красиви в ленените си костюми. На помургавелите им лица имаше широки усмивки. Зад тях на една табела пишеше „Занзибар“. Джо знаеше, че това е остров до източния бряг на Африка, който представляваше основна база за търговията с подправки на „Ван Хутън“. Заболя я сърцето, докато гледаше образа на баща си – толкова млад и изпълнен с живот.

Еди хвърли поглед на фотографията.

– Не бива да се бавим – меко каза той.

Джо се обърна.

– Какво да направя?

– Трябва да потърсим протоколи от срещи – отвърна Еди. – Къде ги държат?

– Не зная – каза Джо.

– Предположи.

Джо помисли. Сградата бе на два етажа. Чиновниците работеха на долния. Баща ù и съдружниците – на горния. Срещите, предположи тя, сигурно се правеха на горния етаж.

– Горе, струва ми се – каза тя.

– Хайде – подкани я Еди.

На втория етаж цареше мрак. Прозорците – три на брой, всички гледащи към улицата – бяха по-високо от уличните лампи и пропускаха съвсем оскъдна светлина. Предната половина на етажа представляваше отворено помещение с правоъгълна маса и столове в средата. Отзад бяха кабинетите на съдружниците, до които се стигаше по тесен коридор между тях и заседателната зала.

– Хайде първо да пробваме кабинетите – предложи Джо.

Еди се блъсна в една закачалка за палта, а Джо се препъна в табуретка, докато си проправяха път из тъмното помещение. Не смееха да включат газовите лампи на стената, за да не види някой светлината от улицата и да заподозре нещо, но все пак им трябваше нещо, с което да си светят.

– Трябва някъде да има керосинова лампа – каза Джо. – Виж до...

Някакъв звук от долния етаж я прекъсна. Тя замръзна. Вратата. Някой току-що я бе затворил. Чу се завъртане на ключ в ключалката. После се чуха гласове. Мъжки гласове. Два. Джо разпозна единия.

– Ричард Скъли – прошепна тя на Еди. – Един от съдружниците.

Еди изруга под нос.

– На бас, че другият с него е ченге. Някой явно ни е видял и е решил, че сме крадци.

– Не мога да допусна да ме намерят тук! – изсъска тя на ръба на паниката.

– Може би ще огледат долния етаж и ще си тръгнат – прошепна Еди.

Само че не стана така. Вместо това се чуха стъпки по стълбите, тежки, солидни стъпки. Скъли и човекът с него идваха към тях.

Джо и Еди бяха в капан.

Глава двайсет и втора

Джо разполагаше със секунди, за да намери някакво скривалище, секунди преди Ричард Скъли да я намери в тъмната стая, посред нощ, в компанията на непознат мъж.

Обхвана я паника. Еди пробваше дръжките на вратите към кабинетите, но всички до една бяха заключени. Стъпките се приближаваха. Скъли и другият бяха преполовили стълбите. Джо се огледа диво и видя нещо – килера на чистачката. Джо отправи мислена молитва двамата мъже да са прекалено заети с разговора си и да не обърнат внимание на скърцането на дъските по пода. На вратата на килера нямаше дръжка, само резе. Еди го сграбчи и дръпна вратата. Килерът беше широк колкото ковчег, не повече. Престилката на чистачката висеше на кука на вратата. Бърсалката за под стоеше в кофа, която заемаше почти цялото налично пространство.

– Влизай! – изсъска Еди. – Аз ще си намеря друго място.

Двамата мъже бяха на втория етаж. След секунди щяха да влязат в залата.

– Няма време! – прошепна Джо.

Стъпи в кофата и дръпна Еди в килера. Успяха да затворят вратата точно когато лампите светнаха. Джо не успяваше да застане стабилно в кофата. Загуби равновесие и залитна към Еди. По някакво чудо кофата не издрънча.

– Не мога да стоя в това нещо! – прошепна тя, вкопчена в Еди.

– Опри се на мен! – отвърна също шепнешком той.

Хвана я за раменете, за да ù помогне да не падне. Едното му рамо се опираше на стената в дъното на килера. Другото бе на сантиметри от вратата. Джо стоеше толкова близо до него, че усещаше биенето на сърцето му. Ароматът му – смесица от сапун, бира и цигари, бе нещо толкова ново, толкова необичайно и замайващо, че за момент тя забрави да се страхува.

После Ричард Скъли заговори и тя си спомни страха. Чуваше го идеално. Резето не беше паднало докрай и сега между вратата и рамката зееше пролука. Джо виждаше част от масата през тази пролука, стената зад нея, но не и мъжете.

– Уиски? – това бе Скъли.

Джо не чу отговора, но явно другият бе кимнал, защото следващото, което тя чу, беше звукът от вдигане на стъклената запушалка от гарафа с уиски, последван от наливане.

– Седни – пак Скъли.

Вторият мъж се появи в полезрението на Джо и когато седна до масата, тя се сепна.

– Какво има? – попита Еди, почти докоснал ухото ù с устни.

– Това е той – прошепна тя.

– Кой?

– Човекът, който стоеше пред къщата ни и се взираше в прозореца на кабинета!

Глава двайсет и трета

Опашката, белезите по лицето, всичко беше същото. Джо бе помислила, че белезите са от мръсотия или прах, но сега видя, че са татуировки, лъкатушещи, сложни татуировки. Наведе се към пролуката, за да го види по-добре.

– Кинч, така ли? Ново лице, ново име – каза Скъли.

Джо рязко си пое дъх. Стисна рамото на Еди. Еди стисна нейното в отговор.

– Едва ли бих могъл да ползвам старото – отвърна Кинч.

– Какво се е случило с теб? Татуировките...

– Пирати. Капитанът беше индиец, наемник на европейци. Екипажът беше от африканци и араби. Те правят татуировки, за да разказват историите си. Разказаха и моята.

– Видът ти е значително променен. Не бих те познал, освен по очите.

– Седемнайсет години, без да видя друг християнин. Без близки. Без утеха. Седемнайсет години глад, скорбут и треска. Моят вид – той изплю думата, – е точно такъв, какъвто го направихте вие. Погледни ме и виж чудовището, което създадохте.

– Ти... нали не мислиш, че съм знаел? Не знаех! Не знаех нищо допреди пет минути, когато ти ми разказа всичко. Кълна се! – възкликна Скъли. Звучеше изплашен.

„Какво не е знаел?“ – почуди се Джо с надеждата, че Скъли ще навлезе в подробности, но Кинч не го остави.

– Не съм дошъл да си говорим – каза той. – Дойдох за парите, които ми обеща Чарлс Монтфорт, когато се срещнах с него миналия месец. На петнайсети. Каза че ще ми даде хиляда долара. Обеща да ми помогне да я намеря.

– Да – рече Скъли, стана бързо от мястото си и закрачи из стаята. – Клетият Чарлс, клетият. Такова злощастно събитие. Ужасен нещастен случай.

– В семейство Монтфорт не стават нещастни случаи – мрачно каза Кинч.

Изпи уискито си и огледа портретите на съдружниците по стените – петима живи, двама покойници.

– Чарлс Монтфорт, Филип Монтфорт, Ричард Скъли, Алва Бийкман, Ейса Тълър, Джон Бревоорт и Стивън Смит – изброи ги Кинч и вдигна чаша. – Наздраве, господа.

После се обърна пак към Скъли.

– Изглеждаш блед, Ричард. Не се притеснявай, няма да споделя тайната ни с никого – мъжът сложи ръка на сърцето си. – Тя е записана на сърцето ми и ще си остане там. Ако ми сътрудничиш.

– Ще направя каквото мога – обеща Скъли. – Но трябва да проявиш разум. Всичко си има граници.

Кинч удари силно чашата в масата.

– Ти ли ми говориш за граници, Ричард? На мен? Нима имаше граници за онова, което „Ван Хутън“ ми отне? – извика той.

Скъли побърза да се извини.

– Не знаех – повтори той тихо.

– Но знаеше за „Бонавентура“ – заяви Кинч.

– Времената бяха трудни. За фирмата. За всички нас. Ние...

Кинч го прекъсна:

– Стига приказки – отсече той. – Искам си парите. Веднага.

После грабна бутилката с уиски, наля си още една чаша и я изгълта на един дъх.

Джо чу как краката на столовете застъргаха по пода, после стъпки. Скъли се мерна за миг в полезрението ù, после пак изчезна.

Кинч се засмя горчиво.

– Сейфът на съдружниците. Някога беше празен, но вече не е, нали? Казват, че парите говорели, но аз не го вярвам. Ако беше вярно, тези банкноти щяха да плачат с глас. Щяха да крещят.

Чу се звук от затваряне на метална врата и после още стъпки. Скъли пак се появи в полезрението на Джо и Еди. Сложи пачка банкноти върху масата, пред Кинч.

– Хиляда – каза той.

– Става. Засега – рече Кинч и прибра пачката в джоба си.

– Колко още искаш? Разбира се, заслужаваш компенсация. Но това, което искаш, е невъзможно. Чарлс е дал обещания, които не би могъл да изпълни – заобяснява Скъли. – Сигурен съм, че можем да постигнем компромисно решение.

– Аз искам всичко, Ричард. Това е моето решение. Искам да унищожа „Ван Хутън“, така както фирмата унищожи мен – каза Кинч.

– Но това... това е скандално! – избухна Скъли. – Ще трябва да се консултирам с останалите.

– Консултирай се колкото искаш. Имам доказателства. Има списъци, подписани и подпечатани – изсъска заплашително Кинч. – Направù каквото искам, и ще си тръгна от Ню Йорк без много шум. Веднага щом я намеря. Никога повече няма да ме видиш. Ако ми откажеш, ще оповестя всеки един от тези списъци. Не само фирмата, но и всички съдружници ще бъдат съсипани.

– Така казваш ти. Но всичко това стана толкова отдавна и досега нищо не се е разчуло – възрази Скъли. В гласа му се долавяше отчаяние. – Ами ако блъфираш?

Кинч се изкикоти. Нисък, зловещ звук.

– Моли се да блъфирам, Ричард. Ако не си забравил как се прави това.

Той се изправи.

– Знам какво ще кажат другите – че няма да предприемат нищо повече, преди да им покажеш списъците. Къде можем да те намерим? – попита Скъли.

– Аз ще ви намеря – заяви Кинч. – Довиждане, Ричард.

– Ще ти трябва ключ, за да излезеш – спря го Скъли и му подаде ключа. – Остави го в ключалката.

Кинч взе ключа и Джо чу стъпките му да отекват надолу по стълбите. Вратата се отвори и затвори, Ричард Скъли стана и пак се появи в полезрението на Джо. Тя го видя как прибира бутилката с уиски. После си сложи шапката и тръгна към стълбите, но изведнъж спря и се вторачи право напред.

Гледаше в нея.

Джо се дръпна към Еди. Скъли ги беше видял, но как? Пролуката беше съвсем тясна. Вътрешността на килера бе тъмна. Сега той закрачи към тях с вбесено изражение.

– Свършени сме – прошепна Еди и ръцете му се впиха в раменете ù.

Какво щеше да каже тя на господин Скъли? Ами на майка си, когато той я заведеше до дома ù и позвънеше на звънеца? Това щеше да е краят на досегашния ù живот. Никога нямаше да можеше да си покаже лицето в Ню Йорк.

Скъли стигна пред килера и спря.

– Проклета мързеливка! – изръмжа той. – Хиляди пъти съм ù казал да затваря вратата.

Той ритна силно вратата. Тя се затръшна. Звукът стресна Джо, но тя не помръдна. И двамата с Еди останаха неподвижни, докато не чуха входната врата на долния етаж да се отваря и затваря за втори път.

– Тръгна си – прошепна Джо и се отпусна. – Слава богу.

Еди бутна вратата. Тя не помръдна.

– Еди, да не би... – започна Джо.

– Да. Така изглежда – потвърди Еди.

Джо и Еди бяха заключени в килера.

Глава двайсет и четвърта

– Не може да сме заключени! – ужасена извика Джо. – Опитай пак.

Еди пак бутна вратата, но тя пак не помръдна. Резето отвън си беше паднало на мястото.

– Искам да проследя Кинч – каза Еди нетърпеливо. – Ще го изгубя, ако не излезем скоро, а по-късно може да се окаже труден за намиране.

– А аз ще си изгубя репутацията, ако не излезем оттук, и ще бъде невъзможно да я намеря отново – заяви Джо.

– В джоба ми има сгъваемо ножче. Може да успея да повдигна резето – каза Еди. – Ще трябва да те пусна. Ще можеш ли да се опреш на стената?

– Мисля, че да – каза Джо и протегна ръка към стената. Еди извади ножа от джоба си и внимателно го отвори. После вкара острието в цепнатината между вратата и касата и тласна нагоре. То се отчупи.

– Може да успея да разбия вратата. Дръпни се назад – каза Еди.

– Да се дръпна назад ли? – не повярва на ушите си Джо. – Как? Стоя в кофа!

Еди блъсна вратата с рамо колкото можа по-силно, което не беше много, защото нямаше много място за засилване, но пък беше тъкмо достатъчно силно да го извади от равновесие и да го запрати към Джо. Главите им се удариха. Кофата се катурна. Джо падна назад към стената.

– Оу! – възкликна тя. – Заболя ме!

– Извинявай! Добре ли си? – попита той и ù протегна ръка.

– Добре съм. Но няма да съм добре, ако не излезем – отвърна тя, когато се изправи на крака. – Какво ще правим?

– Не знам. Може да пробвам да бутна вратата с крака.

Той опря гръб в стената и се опита да вдигне крака, но мястото беше толкова малко, че не можеше да ги вдигне достатъчно, за да може да ритне вратата. Изруга под нос и се изправи.

– Трябва да изляза от тази кофа. Краката ми се схванаха – заяви Джо.

– Излез и се завърти настрана – предложи Еди. – Тесничко ще ти е, но можеш да си пъхнеш краката между моите.

Джо направи точно това. Преди стояха лице в лице. Раменете им почти се опираха в стената и във вратата на килера, но зад гърбовете им имаше малко място. Еди се обърна с лице към вратата и с гръб към стената, а Джо се вмъкна пред него с гръб, опрян на вратата. Сега вече между тях нямаше никакво място. Не виждаше нищо в плътния мрак, но усещането ù за допир беше засилено. Усещаше всяка точка, в която нейното тяло допираше неговото. Единият ù крак бе между неговите и един от неговите беше между нейните. Хълбоците на двамата бяха притиснати едни в други и гърдите на Джо опираха в гръдния кош на Еди. Бузата ù се допираше до долната му челюст.

Джо усети, че изведнъж ù е станало горещо, а главата ù се замая. Опита се да си каже, че е защото не може да си поеме добре въздух в тясното пространство, но не беше така. Беше заради Еди.

Само преди няколко дни бе попитала Труди какво е да желаеш мъж, и Труди ù беше обяснила, но тя не бе разбрала. Сега разбираше. Еди бе завладял всичките ù сетива. Замайваше ù главата. Причиняваше ù болка. Изпълваше я с глад – нов, силен и опасен.

– Е, много уютно – каза той. – Как са ти краката?

– Кое? – попита тя замаяно.

– Краката.

– О, краката. Много по-добре, благодаря – отвърна Джо.

Изведнъж усети нещо да докосва устните ù. Неговите устни. Сигурна беше. Случайност ли беше или съзнателно действие? Имаше само един начин да разбере. Застана неподвижно, с вдигнато нагоре лице. Чакаше. Надяваше се. Страхуваше се, че ще я целуне и че няма да я целуне.

– Джо – каза той. Гласът му беше нисък.

Сърцето ù биеше толкова силно, че тя се уплаши да не изскочи от гърдите ù. Затвори очи. Искаше той да я целуне. Да я докосне. Имаше чувството, че ще умре, ако не го направи.

– Джо, мисля, че... – продължи той.

– Да, Еди? – прошепна тя.

– ... чувам нещо – довърши той.

И тогава някой отвори вратата и тя падна назад. Удари се силно в пода и я заболя. Еди се стовари върху нея, но в последния момент се подпря на ръце, за да не я смаже.

– Криете се в килера, а? – попита ядосан глас. – Знаех си, че ще се опитате да ме метнете, лъжливо копеле такова! Дай си ми долара. Инак ще ти пусна Шивача.

Джо и Еди вдигнаха очи.

Беше Резето.

Глава двайсет и пета

– Всичко наред ли е? – попита стройно русо момиче.

Същото момиче, което бе стояло пред бара с Резето. Сега стоеше пред сградата на „Ван Хутън“.

Нищо не беше наред. Джо я болеше гърба от падането. Краката я боляха от стоенето в кофата. Беше смутена от това, което се бе случило в килера, и от това, което не бе се случило.

– Намерих ги, Фей – рече Резето, докато заключваше вратата. – Криеха се в един килер.

– Не сме се крили – поясни Джо. – Заключиха ни вътре.

– Къде са му парите? – попита Фей.

Басмената ù рокля беше износена и парцалива. Лицето ù бе красиво, с фини черти. Джо извади еднодоларова банкнота от джоба на полата си и ù я подаде. Погледът на Фей – студен, хищнически, се закова в джоба.

– Не го прави – предупреди Еди.

Фей го изгледа враждебно. Готвеше се да каже нещо, когато нагоре по улицата се чу пронизително изсвирване. Изражението ù се промени. За секунда изглеждаше като плячка, не като хищник.

– Хайде, момче, трябваме му – каза тя на Резето.

Джо чу как резето на вратата падна на мястото си. Момчето със същото име си прибра инструментите и после двамата с Фей се стопиха в нощта.

– Кое е това момиче? – попита Джо, загледана след тях.

– Една от най-добрите джебчийки в града. Работи за Шивача. Резето също. Между другото, не си дръж парите в джоба. Сложи ги във... във... – той посочи гърдите си, поруменял. – За да не ти ги откраднат.

Джо нямаше намерение да си разкопчава палтото пред него. Вместо това пъхна парите в едната си бота.

– Кой е Шивача? – попита тя.

– Нюйоркската версия на Дикенсовия Фейгин – отвърна Еди. – Прибира сирачета и ги учи да крадат. Наричат го Шивача, защото шие дрехи за армията си от джебчии, за да не се отличават от жертвите си. Някои от дрехите са много елегантни.

– Но роклята на Фей не беше елегантна, беше вехта – рече Джо.

– Тя се облича в тон с квартала, в който работи. Първо правило на джебчиите: слей се с околността.

Към тях вървяха две просякини. Едната изглеждаше разстроена от нещо, а другата се опитваше да я успокои. Джо позна разстроената – беше Лудата Мери, клошарката. Хленчеше за някакъв страховит призрак, който се върнал от Отвъдното, за да я тормози.

– Ето, Мери, опъни една глътка – каза другата жена и ù подаде бутилка. – Това убива всякакви призраци.

Джо се загледа в жените. Вечерта бе хладна, а те бяха облечени прекалено тънко. И двете бяха много слаби. Тя спонтанно се приближи към тях и подаде на всяка по един долар. Мери, все още неспокойна, я попита дали е видяла призрака.

– Не съм го виждала, Мери. Съжалявам – каза Джо.

Другата жена ù предложи да си сръбне от бутилката, ако ù даде още един долар. Еди се намеси, хвана Джо за лакътя и я поведе нагоре към Саут Стрийт. Мери безжизнено им каза „довиждане“, когато се отдалечиха.

– Извадихме късмет – каза Еди и кимна към сградата на „Ван Хутън“. – Видя ли лицето на Кинч?

Джо кимна.

– Имаш ли представа кой е?

– Не – отвърна Джо. – Господин Скъли явно го познава, но под друго име. „Ново лице, ново име“, така каза. И после Кинч каза: „Едва ли бих могъл да използвам старото си име“.

Тя замълча за миг, после продължи:

– Мислиш ли, че той е убил баща ми? Според бележника той се е виждал с Кинч в нощта преди смъртта си.

През тялото ù премина тръпка при мисълта, че е била в една стая с убиеца на баща си.

– Не мисля. Не е логично – отвърна Еди. – Баща ти е имал планове отново да се види с Кинч. На 17 септември и тази вечер. Имал е хиляда долара, скрити в бележника си. Парите са били за Кинч. И Кинч каза същото на Скъли. Защо ще убива човека, който му дава хиляда долара? А може би и повече?

– Прав си – съгласи се Джо.

Беше едновременно облекчена и разочарована. Мистерията около смъртта на баща ù се заплиташе все повече.

– И все пак трябва да открием кой е Кинч и какво са му направили съдружниците във „Ван Хутън“ – отбеляза Еди, когато стигнаха Саут Стрийт, заобиколиха един пияница, припаднал на тротоара, и се насочиха към северната част на града.

– Трудно ми е да си представя, че който и да е във „Ван Хутън“ му е направил нещо – каза Джо. – Всички те са почтени хора.

Еди подбели очи.

– Това пък какво беше? – възмути се Джо.

– Най-добре ще е да свикнеш с факта, че може би някой във „Ван Хутън“ не е чак толкова почтен.

– Защо? – попита Джо. – Защото някакъв странен, подозрителен мъж, появил се от нищото, го казва?

– Защото Скъли никога не би дал някому хиляда долара фирмени пари, освен ако не е абсолютно наложително. Кинч знае нещо нелицеприятно за „Ван Хутън“. И Скъли го знае. Изглежда, че и баща ти е знаел.

Разсъжденията на Еди звучаха логично на Джо, но ù бе трудно да ги приеме. Откак се помнеше, познаваше съдружниците във фирмата. Бяха гостували в дома ù, на вечери и празненства. Тя също бе ходила в техните домове. А сега според Кинч се оказваше, че са направили нещо много нередно.

– Ако съдружниците наистина са направили нещо на Кинч, а аз все още не съм убедена, че е така, то баща ми със сигурност се е опитвал да оправи нещата – каза тя. – И Скъли каза така: „Чарлс е дал обещания, които не би могъл да изпълни“. Съвсем типично за него – да поеме ангажимента да помогне.

Еди я изгледа със съмнение и продължи:

– Кинч спомена някакви списъци и нещо на име „Бонавентура“. Може би е кораб? Освен това каза: „Той ми обеща да ми помогне да я намеря“. Името на кораба е женско. Ако „Бонавентура“ е кораб, може ли „Ван Хутън“ да са го отнели от Кинч по някакъв начин? Баща ти или чичо ти споменавали ли са нещо за такъв кораб?

– Не и пред мен.

– Може да са имали някаква сделка, която да се е провалила. Може би „Ван Хутън“ са продали кораба на Кинч, а той се е оказал некачествен. Или може би корабът е бил негов и те са му го отнели с измама. Може би...

Джо изпъшка.

– А може би трябва да се опитаме да съберем малко факти. Защото всичките ни теории не са нищо повече от теории – нетърпеливо каза тя. – Ако искаме отговори, трябва да намерим Кинч.

– Не, аз трябва да го намеря – каза Еди. – Ти при никакви обстоятелства няма да се опитваш да го намериш. Прекалено е опасно. Ще поразпитам Шивача за него. Той познава всеки негодник в града. Но това ще е, след като разпитам Бил Хокинс и Джаки Шоу за „Бонавентура“.

– А аз какво да правя? Да си въртя палците ли?

Еди помисли малко, после каза:

– Все още не знаем коя е Елинор Оуенс. И нейното име го има в бележника на баща ти. Може да се опиташ да намериш нея.

– Откъде да започна? – развълнува се Джо.

– От Бюрото по вписванията. Ако е родена в града, ще е вписана в регистъра на ражданията. Може да успееш да се сдобиеш с адреса ù и...

– Еди! – възкликна Джо и спря рязко. – Току-що ми хрумна нещо! Възможно ли е Елинор Оуенс да е онази „тя“, която Кинч търси?

– Как така?

– Може би когато Кинч каза „Той ми обеща да ми помогне да я намеря“, е имал предвид Елинор Оуенс!

– Не бях се замислил за това. Браво – похвали я Еди.

Джо пламна от удоволствие. Тази вечер бяха стигнали донякъде. А сега тя искаше да стигне и още по-далеч.

– Хайде да отидем в „При Уолш“ и да видим дали Джаки Шоу е там – предложи тя. – Така или иначе, трябва да научим нещо повече за „Бонавентура“. Ако наистина е кораб, той може да знае нещо.

– А, не. Единственото нещо, което ще откриваме тази вечер, ще е файтон, с който да се прибереш – заяви Еди и се заоглежда за кола, без да спира да върви. – Повече няма да идваш тук, Джо. Говоря съвсем сериозно. Това не е място...

Думите му бяха прекъснати от отварянето на врата две сгради по-нататък. От къщата се изля смесица от светлина, смях и парфюм. След няколко секунди се изляха и двама младежи и се запрепъваха по улицата. Пред вратата се скупчиха пет-шест млади жени, които се кикотеха и махаха на младежите. Бяха облечени единствено с тънки копринени комбинезони, чорапи и жартиери. Косите им бяха разпуснати, а устните им – намазани с червило. Една пиеше шампанско направо от бутилката. Изглеждаше не по-голяма от Джо.

– Какво е това място? – отвратено попита Джо.

– Това е... ами... хм, това е „При Дела“ – рече Еди притеснен. – Домът ù. Един от тях.

– Чао-чао, Джордж! – изгука едно от момичетата.

– Скоро пак да дойдеш, Теди! – викна друго.

Джо погледна мъжете и се сепна.

– Какво има? – попита Еди.

– Това са Джордж Адамс и Теди Фарнъм – каза тя задавено. – Познавам ги!

Джордж и Теди вървяха заднишком по улицата и пращаха въздушни целувки на момичетата. За Еди и Джо беше твърде късно да бягат. Двамата младежи бяха на няколко метра от тях. Всеки миг щяха да се обърнат и да я видят.

Еди сграбчи ръката ù. Дръпна я в сенките до площадката пред входа на най-близката сграда и я завъртя така, че гърбът ù да остане към младежите. После я взе в обятията си и я целуна. Това не бе нежното докосване на устните му, за което бе копняла в килера, а силна, жадна целувка, която смаза устните ù и спря дъха ù.

– Ей, човече, вземете си стая! – подвикна Джордж, когато ги подминаха.

Теди подсвирна и двамата се отдалечиха с препъване и песен на уста. Еди я пусна.

Джо залитна назад. Притисна ръка към гърдите си и се опита да си възстанови дишането.

– Как смееш! – сопна му се тя и се изчерви силно. – Как можа!

– Ей, няма защо да ми благодариш – рече Еди.

– Какво?

– Току-що ти спасих репутацията. Мисля, че едно „благодаря“ няма да е излишно – каза той.

Джо закрачи към Еди с намерението да му каже какво точно мисли за него, но ленивата му усмивка и очите, толкова дълбоко сини, я спряха.

Тя сграбчи реверите на сакото му, дръпна го към себе си и го целуна.

Глава двайсет и шеста

– Брам знае.

Джо се сепна. Лъжичката падна от ръката ù и издрънча на пода.

– Та... така ли? – едва издума тя.

– Разбира се – каза Ади Олдрич и вдигна лъжичката.

– Но как? Кой му е казал? – Джо започна да изпада в паника.

– Никой, глупаче. Изписано ти е на лицето. Брам знае колко си разстроена, че няма да можеш да дойдеш на Бала на младите благодетели. Всички знаем. Погледни се само. Толкова нещастна изглеждаш.

Джо се засмя с огромно облекчение.

– О, Ади, толкова добре ме познавате. Нищо не мога да скрия от вас – каза тя.

За няколко инфарктни секунди се беше уплашила, че Ади иска да каже как Брам знае за Еди. През последните четири дни не бе мислила за нищо друго, освен за Еди и за целувките им на пристанището. Спомни си вълнуващото чувство, когато я прегърна, и вкуса на устните му, както и ужаса, който я обзе веднага след това.

– Аз не... не трябваше да правя това – бе казала тя, след като се отдръпна от прегръдките му. – Съжалявам.

– Наистина ли?

– Да! Ти не съжаляваш ли?

– Не.

– А би трябвало, господин Галахър.

– Еди, забрави ли? И защо да съжалявам?

– Защото аз... защото ти... защото...

Еди отново я привлече към себе си и я целуна. По устните. Бавно и дълбоко.

– Още ли съжаляваш? – попита той дрезгаво.

– Да – каза Джо.

Той я целуна по бузата и после проследи с устни нежната извивка на челюстта ù.

– Още ли?

– Да.

Той целуна шията ù, после вдлъбнатинката в основата ù.

– О, Еди, не. Изобщо не съжалявам.

Тя не искаше да намират файтон. Не искаше да се отделя от него. Затова поеха към „Грамърси“ пеша, ръка за ръка. Не размениха и дума, преди да стигнат до площада, и там Джо наруши мълчанието.

– Еди, трябва...

– Брам Олдрич. Знам. Уил Ливингстън и Хенри Джей също се интересуват от теб. Чета клюкарските страници.

– И не мога...

– Не те и карам.

– Тогава какво...

– Не знам, Джо. Не знам.

След тези думи той бе взел лицето ù в ръцете си и я бе целунал отново, а тялото му бе толкова топло, устните толкова сладки и ударите на сърцето му под пръстите ù толкова силни, че въпросите изгубиха значение. После той я пусна и изчака на улицата тя да си влезе вкъщи, да се качи в стаята си, да запали свещ и да я сложи до прозореца, за да знае, че е в безопасност.

Докато се приготвяше за лягане, Джо мерна отражението си в огледалото. Оттам я гледаше момиче едновременно познато и непознато. Това момиче беше разрошено и поруменяло от приключенията си. Любопитно. Решително. Тя знаеше, че не е такова момиче, не още, но ù се искаше да бъде. А Еди ù бе показал, че е възможно. Толкова различна бе с него. По-смела. По-добра във всичко. Жива.

Тя лежа в леглото загледана в тавана повече от час, докато се опитваше да намери дума за чувството, което изпитваше. Брам никога не бе предизвиквал подобно чувство у нея – да копнее отчаяно за докосването му, за целувките му. Така ли се бе чувствала Труди със своя доставчик на ябълки? Не, не е възможно, защото го бе захвърлила като тоалет от миналия сезон веднага щом Гилбърт ù направи предложение.

Тогава, малко преди да заспи, Джо се сети как се нарича това чувство.

– Мисля, че се влюбвам в него – прошепна тя в мрака.

Сега бе неделя следобед и на Джо и майка ù гостуваха неколцина близки приятели и роднини. Джо седеше с братовчедка си Карълайн и още няколко момичета. Останалите гости стояха прави край камината или се разхождаха из стаята. Почти всички говореха за бала, който щеше да се проведе по-следващата събота.

Джо се усмихваше и полагаше усилия да се държи като добра домакиня, но всъщност изобщо не искаше да се намира тук. Искаше да е с Еди, да вървят по улиците, да се срещат с Бил Хокинс и Фей, и Резето, да се крият в килера на чистачката. Чувстваше се като приказна принцеса, събудена с целувка и озовала се в нов свят, населен с нови хора и нови емоции. „Събуди се“ – казваше този нов свят. Но как? Дори само да излезеше от стаята, щеше да предизвика любопитство и въпроси.

– Заради траурните дрехи си толкова нещастна, Джо – казваше Карълайн. – Черното кара всяко момиче да изглежда като недоволна стара мома.

Джо бе облечена според етикета – в черна ежедневна рокля. Кейти бе прибрала косата ù на прост кок, закрепен с гребен от черен кехлибар.

– Елизабет Адамс си е поръчала рокля от Париж специално за бала. Иди Уоринг я е видяла и казва, че е великолепна – избъбри Джени Райнландър.

Преди да изгуби баща си, Джо с нетърпение бе очаквала Бала на младите благодетели. И преди да открие Еди. Сега нямаше никакво желание да участва в подобни събития.

– Не ме интересува какво прави Елизабет. Според мен всяко момиче, което не оставя парижките си рокли прибрани поне за една година, е вулгарно – изсумтя Ади.

– Знаеш, че ще я облече по една-единствена причина – за да привлече вниманието на Брам. Набелязала го е. Иска той да ù кавалерства на бала. Всеки, който има очи, може да го види – заяви Джени.

– Джени, скъпа, притежаваш истински талант да казваш възможно най-неподходящите неща – скара ù се Карълайн.

– Не е неподходящо, вярно е! – възрази Джени.

– Такова си дете. Истината винаги е неподходяща за казване – заяви Карълайн. – Затова я избягваме в разговор.

– Елизабет си губи времето. Брам се интересува от друга – каза Ади и стисна леко ръката на Джо. – А и наистина ли мислите, че Маминка ще позволи внукът ù да се ожени за една Адамс? Бащата на Елизабет е забогатял от боя за обувки, за бога. Поканена е на бала единствено защото организаторите нямаха избор – баща ù е дарил на музея десет хиляди долара.

– Срамота е да не дойдеш, Джо – каза Джени. – Няма ли някакъв начин?

– Леля Ана никога няма да позволи – отвърна ù Карълайн. – Не и толкова скоро след смъртта на чичо Чарлс.

– О, ще видим – лукаво рече Ади.

– Какво имаш предвид? – попита Карълайн.

– Ана Монтфорт спазва правилата, но Маминка ги създава. И когато ù е изгодно, ги нарушава – каза Ади. – Сега е тук и възнамерява да говори с Ана за бала.

Джо с тревога си спомни разговора между Маминка и госпожа Олдрич, който двете с Труди бяха подслушали. Изглежда, Маминка бе говорила съвсем сериозно.

„Не! – помисли си Джо с растяща тревога. – Не бива да говори с мама. Не искам да насърчавам Брам.“

Джо се огледа за майка си, като се постара напрежението, което изпитваше, да не проличи. Ако успееше да седне при майка си преди Маминка, може би щеше да успее да предотврати всякакви разговори за балове. Накрая я видя. Ана седеше с Филип и Маделин Монтфорт в ъгъла на стаята, който Джо наричаше джунглата заради четирите огромни палми в саксии. Точно до майка ù имаше празен стол.

– О, мили боже. Никой не е предложил на чичо Филип от лимоновите курабийки, а той толкова ги обича. Къде е тази прислужница? Ще трябва аз сама да му занеса няколко. Моля да ме извините – каза Джо на приятелките си.

После забърза към бюфета, върху който бяха наредени закуски и напитки. Докато вървеше, видя Маминка до пианото, само на няколко метра от майка ù. Трябваше да побърза. Подреди няколко курабийки на една чиния и тъкмо щеше да го понесе към чичо си, когато се появи Брам.

– Това лимоновите курабийки на госпожа Нелсън ли са? Непременно трябва да хапна една, преди Маминка да ги даде всичките на Лоли – каза той. Взе една курабийка от чинията и я лапна.

– Нахалник такъв. Лоли поне прави номера, за да получи курабийка – скара му се Джо, усмихната и любезна, но вътрешно почти отчаяна.

Брам ù намигна и се отмести от пътя ù. В този момент я завладя вина, тежка, задушаваща вина.

„Той има очаквания към мен – помисли си Джо, загледана след него. – Не бива. Вече не. Трябва да му кажа.“

Джо видя как Брам се наведе да си поговори с направо древната госпожа Де Пейстър, която страдаше от ужасен артрит в краката и сега седеше сама близо до камината, за да се топли. Той взе тънката ù съсухрена ръка и ù каза нещо, което я разсмя. Очите ù заблестяха и бузите ù поруменяха. Потупа го гальовно по ръката.

От гледката Джо я заболя сърцето. Брам беше толкова добър. Той бе стабилен, почтен мъж, който винаги щеше да се държи добре с нея, да се погрижи нищо да не ù липсва, но тя знаеше, че ако стане негова съпруга, той никога нямаше да ù позволи да пише статии за вестници. Или да я пусне да отиде в моргата. Или да я целува така, както я целуваше Еди, влагайки в целувката цялото си същество. Знаеше, че и тя не би могла да го целува така, с цялото си същество.

„Какво ще правя? Какво, за бога, ще правя?“ – питаше се тя.

„Не знам, Джо. Не знам“ – бе казал Еди. Тя също не знаеше и това я плашеше. Това, което знаеше обаче, бе, че трябва да избегне отиването на Бала на младите благодетели. На всяка цена.

Тя се обърна към ъгъла на стаята, където седеше майка ù, и с ужас видя, че празният допреди малко стол е зает от Маминка. „Дявол го взел!“ – изруга тя наум. Сега нямаше как да се присъедини към компанията. Нямаше къде да седне, а да стои права до тях щеше да е невъзпитано.

Приемната в дома на Джо се състоеше всъщност от две стаи, всяка със своя врата откъм коридора и резбована арка между тях. Джо излезе през едната врата с надеждата, че никой не я е забелязал, изтича по тесния коридор и влезе през другата врата. Сега се намираше зад групичката около майка ù, скрита от палмите. Не виждаше кой знае какво, но чуваше всичко.

– ... вятърничаво момиче, Ана, неспокойно. Момиче, в което бушуват страсти – казваше Маминка.

„Говори за мен“ – помисли си Джо с растяща тревога.

– Най-добре е подобни неща да се изрязват от корен, и то бързо, преди да е започнала да рисува, да пуши или – недай боже – да пише. Ади ми каза, че вече драска някакви статии за училищния си вестник.

– Тя не драска – поправи я Филип, готов веднага да защити Джо. – Пише добре. Което не е признак на вятърничавост, между другото. Признак е на интелигентност.

В гърдите на Джо бликна силна благодарност към чичо ù. Той винаги бе на нейна страна.

– Е, предполагам, че умението да си служи с думите би могло да е от полза на едно момиче – призна Маминка. – В края на краищата, налага се да общува с търговците, за да спести това усилие на съпруга си, но това трябва да е всичко. Онази особнячка Едит Джоунс четеше прекалено много – добави тя зловещо. – Но Теди Уортън я излекува. Уортън са спортно семейство. Не са много по книгите. Едит извади късмет, че успя да хване Теди. Извади късмет, че изобщо успя да хване когото и да било. Омъжи се чак на двайсет и три! Още няма деца, а минаха пет години. Ако питате мен, най-добрият начин да уредиш живота на едно момиче е да го омъжиш рано и да се погрижиш до една година да роди, преди разните необичайни идеи да пуснат корени. Виждам го в кучетата си. Колкото по-дълго се упражняват лошите навици, толкова по-трудно е да се пречупят.

– Маминке, ела да се видиш с госпожа Де Пейстър. Пита за теб.

Говореше майката на Брам. Тъкмо се беше приближила до групичката под палмите.

– А защо не може Тиодора да дойде тук? – кисело попита Маминка.

– Защото я болят коленете.

Джо чу Маминка да става.

– Лоша кръв – рече тя самодоволно. – Тиодора е от семейство Монтгомъри. Те всичките са със слаби кости.

– Непоносима е! – изсъска майката на Джо, след като Маминка се махна. – Как смее да сравнява дъщеря ми с шпаньол!

– Може би трябва да кажеш на госпожа Нелсън да сервира кокали на младите дами тук, вместо лимонови курабийки – пошегува се чичо ù.

Джо прехапа устни, за да не се засмее.

– Не се шегувай, Филип. Можеш ли да повярваш, че иска Джо да отиде на Бала на младите благодетели? И дума не може да става.

Облекчение завладя Джо. Беше ù се разминало.

– Наистина се държи по-зле от обикновено, съгласен съм, но за това има причина. Състоянието на Питър се влоши рязко миналата седмица. Сега е по-добре, но не много. Докторът казва, че няма да преживее второ подобно влошаване. Маминка държи на всяка цена да види Брам задомен скоро – обясни чичо ù.

„О, не!“ – помисли Джо, разстроена от новината за господин Олдрич и от евентуалните последствия за самата нея.

– Искрено съжалявам да го чуя, но в момента не мога да приема предложение за женитба – настоя майка ù. – Семейство Олдрич ще трябва да изчакат, докато свърши траурът ни.

Филип помълча малко, после попита:

– А ако не изчакат? И ти като мен знаеш, че Брам е най-добрият избор за Джо. Семейство Олдрич ще бъдат на бала, както винаги. Брам желае да кавалерства на Джо. Ако не може, вероятно ще стане кавалер на друга млада дама.

– А ти знаеш, че Джо е най-добрият избор за Брам. Няма друга млада дама – високомерно заяви майката на Джо. – Не и от нейната класа.

– Има, Ана.

– Коя?

Джо знаеше отговора.

– Елизабет Адамс – каза чичо ù.

Ана се изсмя пренебрежително.

– Тя може и да не е от класата на Джо, но е много решителна, а решителността може да помогне на едно момиче да постигне целта си. Аз излизам, ходя тук и там, въпреки траура си, както подобава на мъжете. Често се срещам с Брам и забелязвам, че госпожица Адамс нерядко го придружава...

Филип понижи глас и Джо вече не успяваше да чуе какво казва. Рискува да дръпне листата на палмите, за да погледне, и видя как майка ù кима рязко. Сърцето ù слезе в петите. Нямаше нужда да чува разговора, за да разбере какво бе станало.

Благодарение на Маминка, старата бойна брадва, Джо щеше да отиде на Бала на младите благодетели.

Глава двайсет и седма

Джо, застанала на площадката пред входа на една жилищна сграда на Варик Стрийт, се опита да не гледа втренчено едрата гола гърда пред себе си. Бледа, нашарена със синкави вени, гърдата бе увиснала от мърлявата блуза на собственичката си до корема ù.

Никога не бе виждала толкова голяма гърда. Никога не беше виждала никакви гърди освен своите собствени, които не се и доближаваха до размерите на тази. Едно бебе бе захапало гърдата и лакомо сучеше.

– Аз съм Елинор Оуенс. За какво става дума? – попита жената, в чиято гърда се взираше Джо. Иззад полите ù срамежливо надничаха две малки деца.

– Добро утро – поздрави Джо и вдигна поглед към лицето на жената. Беше репетирала разказа си. – Търся Елинор Оуенс, която е работила като чистачка във „Ван Хутън Шипинг“. Това вие ли сте?

– Не, не съм. Не съм и чувала за „Ван Хутън Шипинг“ – каза с безпокойство жената. – Тази друга Елинор Оуенс да не се е замесила в някакви неприятности? Да не ми се стоварят на главата ченгета?

Джо се разочарова, но се насили да се усмихне.

– Съвсем не. Госпожица Оуенс наскоро напусна фирмата, но не си взе заплащането за последната седмица – излъга тя. – Не остави и адрес, на който да ù го препратим. Сега се опитваме да я издирим, за да ù дадем дължимото.

Жената се успокои.

– Де да бях аз. Парите щяха да ми дойдат добре.

Джо погледна двете дечица, които се криеха зад майка си. Бяха босоноги, дрехите им – парцаливи.

– Всъщност фирмата ме упълномощи да компенсирам всеки, на когото причиним неудобство по време на издирването си – каза тя.

Тази част не я беше репетирала, но думите излязоха от устата ù съвсем гладко.

– Моля? – обърка се жената.

– Мога да ви платя един долар за изгубеното време – обясни Джо. Подаде на зарадваната жена парите, пожела ù приятен ден и се запъти към колата, която беше наела – малък кабриолет с две колела, теглен от един кон. Колата бе отворена отпред, бърза и маневрена. Кочияшът седеше отзад, зад пътниците.

– Източна 36-а улица, номер 167, моля – поръча тя, когато се качи.

Кейти, прислужницата ù, я чакаше вътре.

– Зле ще свършите, госпожице, ако се занимавате с неподходящи мъже – започна тя с тежък ирландски акцент. – Като сестрата на мъжа на братовчедка ми, Мийв. Замесила се с някакъв актьор. Той я поставил в трудно положение, после си вдигнал чуковете. Когато бащата на Мийв разбрал, я изхвърлил на улицата. Наложило се да отиде в приют за бедни. Изгубила бебето и изкървила до смърт. Свърши в просешки гроб на осемнайсет. Сама си го изкопа, а нейният актьор ù подаде лопатата, тъй да се каже.

– Е, хиляди благодарности за поучителната история, Кейти – каза Джо и я изгледа многозначително. – При все това, аз не съм се замесила с неподходящ мъж.

– Тогава защо се измъквате от къщи през нощта? И през деня също. Казвате на майка си, че сте на едно място, а ходите на друго.

– За да събирам информация за един материал, върху който работя – отвърна Джо.

Кейти повдигна вежда.

– За какво е материалът? – попита.

– Не мога да ти кажа. Още не.

– Защото няма материал, нали така, госпожице Джо? – продължи Кейти.

– Разбира се, че има. Щях ли да върша всичко това, ако нямаше?

Скептичното изражение на Кейти се превърна в тревога.

– Всички тези глупости започнаха, след като почина господин Монтфорт. Откакто го изгубихте, не сте същата – каза тя. – Всички така казват. Готвачката. Другите прислужници. „Госпожица Джо не е същата“ – казват. – Госпожица Джо се държи много особено.“

– Искаш ли онова черно кадифено палто от витрината на „Симпсънс“, или не? – попита Джо, на която ù бе дотегнало от злокобните пророчества на Кейти.

– Бих продала мястото си в рая отдясно на Господ за това палто.

– Тогава си дръж устата, или няма да получиш допълнителния долар, който ти обещах.

Кейти се престори, че заключва устните си с ключ и после го хвърля.

– Ще видим колко ще издържиш този път – изкоментира Джо.

Кейти я изгледа кръвнишки. Приглади полата си. Огледа си ботушките. Нагласи си шапката. Накрая думите се изляха от устата ù.

– И защо е нужно да се занимават с това...

– Цели десет секунди. Нов рекорд.

– ...като наближава балът и трябва да си изберете рокля и обувки? Кой би искал нещо повече?

– Всеки, който има мозък – отряза я Джо.

– Трябваше да останете у госпожица Ади. С госпожица Джени и госпожица Карълайн. Нали казахте на госпожа Монтфорт, че там отивате – упрекна я Кейти. – Трябваше да ви придружа дотам, да ви изчакам и после да ви доведа вкъщи. Госпожа Монтфорт нищо не спомена за скитосване из града.

– Не бих го нарекла скитосване. Освен това не можех да остана там. Беше твърде опасно. За малко да умра.

– От какво?

– От скука.

Ади Олдрич бе поканила Джо, Карълайн и Джени на чай. Целта на сбирката бе да обсъдят Бала на младите благодетели и тоалетите на всички поканени.

Майка ù се колебаеше дали да я пусне у Ади, но както обикновено чичо ù се застъпи за нея. Каза, че младите дами в траур имат нужда да прекарват известно време с приятелките си, и майка ù отстъпи. Джо се зарадва. Не ù се ходеше на чай, но се вълнуваше от мисълта, че може да си тръгне по-рано.

След като прекара цял час в обсъждане на бални рокли, които съвсем не я интересуваха, тъй като нямаше да носи такава, а щеше да е отново в черно, тя помоли да я извинят с обяснението, че се чувства отпаднала. Приятелките ù си бяха разменили тревожни погледи. Джени ù предложи да се консултира с лекар. Джо им благодари за загрижеността и ги увери, че ù е нужна само почивка. Щом двете с Кейти свиха зад ъгъла, тя спря файтон. Имаше на разположение три часа, преди да стане време да се прибира, и възнамеряваше да ги оползотвори.

– Вироглавите момичета винаги свършват зле – каза сега Кейти.

– Вироглав е просто дума, Кейти. Дума, с която хората те наричат, когато не правиш това, което те искат – заяви Джо.

Тя взе бележника, който лежеше на седалката до нея, и го отвори. Беше накарала Кейти да ù го купи от „Улуърт“. Беше същият като на Еди. На първата страница бяха написани шест адреса. Четири бяха задраскани. Сега Джо зачерта и петия – Варик Стрийт 84. Пет задънени улици.

„Елинор Оуенс, р. 1874 г.“ бе записал баща ù в своя бележник. Тя беше решила, че „р.“ означава че това е годината на раждането на Елинор, което значеше, че сега трябва да е на шестнайсет, но тъй като не беше сигурна, реши да провери всички Елинор Оуенс в града, независимо от възрастта, и да види дали имат някаква връзка с „Ван Хутън“. Някои от адресите бе намерила в градския справочник, който Тийкстън държеше в стаичката, която ползваше за офис, а с останалите се сдоби при едно излизане, което трябваше да е до музея „Метрополитън“, за да разгледа скулптурите, но всъщност бе до Бюрото по вписванията.

След като си тръгна от дома на Ади и прекара целия следобед в обикаляне на града по списъка с адреси, Джо успя да установи, че никоя от Елинор Оуенсите, които живееха на тези адреси, не беше тази, която тя търсеше. Една от тях беше петдесетгодишна, друга бе на седемдесет и осем, третата бе на осем, четвъртата – на две, а жената, с която бе разговаряла сега, изглеждаше на около трийсет. Джо бе разказала историята с чистачката на всички с изключение на децата. Никоя от тях нямаше връзка с „Ван Хутън“.

Сега ù оставаше един последен адрес. Информацията за тази Елинор Оуенс бе получила от Бюрото по вписванията. Според акта ù за раждане родителите ù се казваха Самюъл Оуенс и Лавиния Арчър Оуенс. Живееха на 36-а улица, пресечка на Парк авеню. Поне там бяха живели през 1848 г., когато се бе родила Елинор. Ако имаше късмет, все още щяха да живеят на същия адрес, който се намираше в аристократичната част на Мъри Хил. Джо знаеше, че там чистачки не живеят. Трябваше да измисли друга история.

– Господин Тийкстън знае, че вършите нещо нередно – каза Кейти и прекъсна мислите ù. – Чух го да казва на госпожа Нелсън. Късмет имате, че не ви хвана последния път, когато се измъкнахте през нощта. Обаче рано или късно ще ви хване. Ще иде право при госпожа Монтфорт и тогава ще си имате неприятности! – тя присви очи. – Какво правихте онази нощ, между другото?

„Какво ли не – помисли си Джо, когато си припомни нощта преди три дни и пристанището. – Ходих на пристанището, запознах се с един местен взломаджия и една джебчийка, влязох незаконно в сградата на „Ван Хутън“ и целунах Еди Галахър.“

Споменът за целувките все още я сгряваше, но сега тя се намръщи, когато се сети за нещо, което той бе отказал да ù каже. Нещо, което я озадачаваше.

– Кейти, чувала ли си за жена на име Дела Макивой? – попита тя.

Кейти пребледня.

– Боже небесни, госпожице, там ли сте ходили? Моля ви, кажете, че не сте.

– Не съм ходила там. Казах ти. Работя върху един материал. Името на Дела бе споменато от един от източниците ми. Коя е тя?

– Не мога да ви кажа – рече Кейти. – Не е редно. Неудобно ми е.

Джо извади един долар от джоба си и го размаха пред лицето ù.

– Това дали ще успокои съвестта ти?

Кейти сграбчи банкнотата.

– Дела Макивой продава момичета – каза тя. – На мъже.

Джо си спомни оскъдно облечените жени край входа на дома на Дела. Спомни си Джордж Адамс и Теди Фарнъм да се препъват по улицата.

– Как така ги продава? – обърка се Джо. – Да работят за тях ли?

– Не, не за да работят. Поне не и по начина, за който си мислите. Дела продава момичета за през нощта.

Джо си помисли за Тийкстън и за всичко, което вършеше през нощта.

– За да правят какво? Да лъскат среброто? – предположи тя. – Да навиват часовниците?

– Не! Дела държи мръсен дом.

– Не ме интересува дали е мръсен, или чист – започна да се ядосва Джо. – Интересува ме какво се прави вътре.

– За бога, госпожице – Кейти се отчая. – Дела Макивой е посредничка. Сводница. Държи бардак. Момичетата, които живеят там, правят секс с мъже за пари. Наричат се проститутки. Така достатъчно ясно ли е?

Джо се отпусна шокирана на седалката.

– Откъде знаеш?

Кейти изсумтя.

– Как бих могла да не знам? Дела е една от многото. Градът е пълен с публични домове. Щяхте и вие да го знаете, ако трябваше да ходите пеша, вместо да се возите на файтони. Разходете се някой път из квартала на червените фенери. Момичетата направо висят от прозорците, а някои техни части висят от корсетите. Спират хората по улицата, съвсем нахални са станали.

Джо си спомни един разговор с Труди.

– Те като любовници ли са? – попита.

– На любовниците им е лесно. Те имат да се оправят само с един мъж. Той плаща наема. Дава пари за разходи. Някои се справят доста добре. Момичетата на Дела обаче лягат с всеки, който ги пожелае – обясни Кейти.

– И какво става с тези момичета? След... след като... – Джо не бе сигурна как да зададе въпроса си.

– След като са лягали с всеки, който има долар в джоба? Не изкарват дълго, поне повечето. Хващат болести – каза Кейти.

– Какъв ужас – Джо потръпна. – Защо го правят?

Кейти погледна Джо, сякаш бе малоумна.

– Защото нямат избор, госпожице. Може би някой ги е насилвал, баща или чичо. Може би са гладни и не могат да си намерят нормална работа. Може би са пристрастени към пиене или наркотици и мадам им ги осигурява. Има стотици причини. Колкото момичета, толкова и причини.

Изведнъж Джо се засрами, че беше питала Еди за Дела. Срамът ù се засили, когато си припомни мъжа пред общежитието на Еди, който си бе помислил, че тя е от дома на Дела. Беше приел, че е проститутка само защото беше сама извън дома си през нощта. Мъжете можеха да се разхождат цяла нощ по улиците и никой нямаше да си помисли нищо лошо, но сама жена... това беше толкова скандално, че веднага я смятаха за проститутка.

Джо настръхна от тази несправедливост, но точно тогава файтонът пристигна на 36-а улица и ù се наложи да овладее чувствата си. Къщата, която ù трябваше, бе на ъгъла между 36-а улица и Парк авеню. След като нареди на кочияша да чака и на Кейти да стои в колата, тя слезе на улицата, качи се по стълбите пред къщата и почука на вратата.

След няколко секунди ù отвориха.

– Мога ли да ви помогна, госпожице? – попита усмихнатият иконом.

– Надявам се – рече Джо. – Търся Елинор Оуенс.

Усмивката на иконома замръзна.

– Тук не живее никой с това име – каза той рязко и започна да затваря вратата.

– Чакайте, моля! – каза Джо и задържа вратата с ръка. – Можете ли да ми кажете къде е?

– Налага се да ви помоля да освободите вратата – студено изрече икономът.

– Господин Бакстър, наред ли е всичко?

Една прислужница, понесла кофа с въглища нанякъде, бе спряла насред фоайето. Тя огледа Джо отгоре до долу.

– Всичко е наред, Сали. Върви си върши работата – нареди икономът.

– Какво става, Бакстър? – чу се друг глас.

Принадлежеше на един добре облечен сивокос мъж, който се появи до иконома. Икономът отстъпи крачка назад и Джо видя в това възможност. Бързо извади една визитна картичка от джоба си и я подаде на сивокосия мъж. Да използва истинското си име носеше огромен риск, но нямаше избор. Тук бе живяла Елинор Оуенс. Може би нейната Елинор Оуенс. Трябваше да научи къде е отишла.

– Господин Оуенс, предполагам? Казвам се Джоузефин Монтфорт. Търся Елинор Оуенс и се чудех дали...

Лицето на мъжа потъмня от гняв.

– Тук няма Елинор Оуенс – заяви той.

– Самюъл? С кого говориш? – долетя до тях женски глас, треперлив и тънък.

– Господин Оуенс, ако ми позволите... – започна Джо.

– Не позволявам. Приятен ден – каза той.

Скъса визитката, хвърли парчетата на пода и затвори вратата в лицето ù. Джо не помръдна известно време. Стоеше смаяна пред вратата и мигаше срещу бронзовото чукало.

– Лъжете, господин Оуенс – каза тя. – Знам, че лъжете. Но не знам защо.

Тя се обърна огорчена от грубостта, с която я бяха посрещнали, и заслиза по стълбите към улицата.

– Е, предполагам, че тази линия на разследване е прекъсната – надуто каза Кейти, когато Джо се качи във файтона. – Сега накъде, Нели Блай?

– Вкъщи – каза Джо с въздишка.

– Слава на небесата.

Джо се сви на мястото си, дълбоко разочарована от неуспеха си в издирването на Елинор Оуенс. „Еди щеше да я намери – помисли си тя. – Той е истински репортер, а не се преструва като мен на такъв.“

Тя си представи хубавото му лице и се зачуди какво ли прави сега, в сряда следобед. Сигурно седи зад бюрото си в „Стандарт“ и чатка бясно по клавишите на машината. Какъв е късметлия, помисли си тя, че има възможността да се занимава с нещо смислено. Нещо, което има значение.

Файтонът зави към Парк авеню и се насочи на юг. Към площад „Грамърси“. И нейния дом. И към поредната дълга, скучна вечер, пълна с незначителни безсмислици.

Глава двайсет и осма

Джо се взираше в тавана на стаята си и броеше квадратите с орнаменти, от които бе направен. Беше осем сутринта, началото на деня, но тя нямаше никакво желание да става от леглото. Ако станеше, щеше да се наложи да я погледне – роклята си за Бала на младите благодетели.

Беше пристигнала от шивашкото ателие вчера. Черна, разбира се, с висока яка и дълги ръкави. Кейти я беше закачила на вратата на гардероба, за да се отпуснат гънките. Сега роклята висеше в ъгъла на полезрението на Джо като призрак.

Джо обърна гръб на гардероба, за да не вижда роклята. Все още беше сърдита на Маминка за това, че настоя да отиде на бала. Изобщо не ù се ходеше.

Само дето май ù се ходеше.

Защото Еди Галахър беше мерзавец. А тя беше неблагодарна отрепка, която трябваше да благодари на щастливата си звезда, че един почтен мъж като Брам Олдрич иска да я заведе на най-бляскавото социално събитие на сезона.

Бяха изминали девет дни, откакто за последен път бе видяла Еди, откакто я бе целунал в сенките край дома на Дела Макивой, а нямаше никакви известия от него. Не можеше да дойде на гости, разбира се, а нямаха телефон, защото майка ù смяташе телефоните за вулгарни, така че не можеше и да ù позвъни. Но не беше изпратил и една-единствена бележка. Всеки път, щом пристигнеше пощата, Джо нетърпеливо разглеждаше писмата в търсене на някое от Едуина Галахър и всеки път оставаше разочарована.

Казваше си, че не ù пише, защото няма какво ново да ù съобщи, и полагаше всички усилия да си повярва. Но можеше да ù пише и по друга причина – за да ù каже как очите ù приличат на кристални езера под лунната светлина и че устните ù са нежни като розови листенца или каквото там си пишеха влюбените.

В деня, последвал целувките им, единственото, за което можеше да мисли Джо, бе колко прекрасни бяха. Сега, решила, че той не се интересува от нея, се чудеше защо изобщо я бе целунал. И защо тя бе отвърнала на целувките. Какво си е мислела? Никога не бе целувала Брам по устните, а го познаваше, откак се помнеше. Защо се бе държала толкова смело с момче, което почти не познаваше?

Джо изстена, обхваната от мъчително чувство за вина. Можеше да си остане цял ден в леглото, притиснала възглавницата към лицето си, но едно почукване по вратата ù попречи. Беше Кейти, понесла сутрешното ù кафе.

– Изпийте го по-бързичко, госпожице – рече тя. – Долу чака едно момиче. Стои във фоайето и казва, че спешно трябва да ви види.

Джо седна в леглото заинтригувана.

– Малко е рано за посетители. Кое е момичето?

– Каза, че се казва Сали Гибсън. Извини се за ранния час, но била излязла на покупки за работодателя си и не можела да остане дълго.

– Колко необичайно. Не познавам никого с такова име. Какво иска?

– Не ми каза. Каза само, че знае нещо, което ви интересува.

Джо отметна завивката си и стана от леглото, нетърпелива да види тайнствената госпожица Гибсън.

– Къде е Тийкстън? Къде е майка ми? – попита тя, докато събличаше нощницата си. – Помогни ми с това нещо.

– Господин Тийкстън е при цветаря, за да купи цветята за тази седмица. Госпожа Монтфорт е на гробището. Излезе преди половин час. След като посети гроба на баща ви, ще се отбие у леля ви Маделин – каза Кейти и изхлузи нощницата на Джо през главата ù.

– Добре. Значи имам поне час, преди Тийкстън да се върне. И още повече, преди мама да се прибере – рече Джо.

Застана гола, както майка я е родила, в средата на стаята, докато Кейти ù подаде чифт кюлоти. Не изпитваше никакво неудобство от прислужницата си. Откакто се беше родила, някой – бавачка или прислужница, я беше събличал и обличал. Джо обу кюлотите и ги закопча. После облече памучна долна риза. Над нея се намести твърдият копринен корсет. Джо го придържаше, докато Кейти стегна връзките. Накрая върху всичко това облече роклята – черна, с копчета от черен кехлибар.

– Ще се справя с копчетата – каза Джо. – Оправи ми косата, моля те. После заведи госпожица Гибсън в приемната.

Кейти среса косата на Джо, прибра я с фиби и хукна към долния етаж. Джо приключи с дългата редица копчета на роклята си, пийна малко кафе, изми си зъбите и последва Кейти.

Сали Гибсън, дребничка и лукава на вид, стоеше до пианото с една сребърна вазичка в ръка, когато Джо влезе в приемната. Разглеждаше надписа в долната част на поставката.

– Да не сте ценителка на работата на Луис Тифани4, госпожице Гибсън? – попита Джо шеговито.

Сали се обърна към Джо и тя се сети, че я познава, или най-малкото знае коя е.

– Вие сте прислужницата на семейство Оуенс – каза тя.

– Да, така е – рече Сали.

– Какво правите тук? – попита Джо.

Сали се усмихна хитро.

– За да ви кажа за Елинор Оуенс – каза тя и остави вазичката. – Ако ми се отплатите подобаващо.

4 Луис Тифани (1848–1933) – американски художник и дизайнер, особено известен със стъклописите си. Тифани е сред най-известните представители на стила ар нуво в света. – Бeл. прев.

Глава двайсет и девета

Сърцето на Джо подскочи като нетърпеливо жребче, но тя бързо му дръпна юздите. Развълнува се от това неочаквано развитие в разследването ù, но предпазливостта не я напусна.

– Как ме открихте, госпожице Гибсън? – попита тя.

– Събрах парчетата от визитната ви картичка. Онези, които Негова светлост хвърли на земята – саркастично каза Сали.

Джо си спомни как бе подала на господин Оуенс картичката си, когато отиде в дома му преди два дни, и как той я скъса.

– Ще говоря направо, госпожице Монтфорт – започна Сали. – Знам всичко за госпожица Елинор и ще ви го кажа срещу двайсет долара.

– Това са доста пари, госпожице Гибсън – хладно каза Джо. Напоследък толкова често се пазареше с Кейти, че беше развила доста добри умения за водене на преговори.

– За някои – може би – отвърна Сали и огледа многозначително добре обзаведената приемна.

– Търся информация за госпожица Оуенс, защото се опитвам да разкрия едно престъпление. Може би трябва да ми кажете каквото знаете не за пари, а защото така е редно – предложи Джо.

Сали изсумтя.

– От моя гледна точка, редно е да посъбера малко пари, за да мога другото лято да отида на почивка на Кони Айлънд.

– Пет долара – предложи Джо. – Може би вашата Елинор Оуенс не е тази, която аз търся.

– Петнайсет.

– Десет.

– Дадено.

– Седнете, моля, госпожице Гибсън. Ще се върна след минутка – каза Джо.

После хукна към стаята си, за да вземе парите. По пътя срещна Кейти и ù нареди да донесе закуски и напитки в приемната. След няколко минути, с десет долара в портмонето и чаша чай в ръката, Сали започна да говори.

– Елинор била единственото дете на господин и госпожа Оуенс – каза тя. – Отраснала в къщата, която видяхте, но се махнала оттам.

– И защо господин Оуенс не ми каза това? – попита Джо.

– Той никога не говори за нея. И на всички други е забранено да я споменават – обясни Сали. – Всичко започнало, когато госпожица Елинор се влюбила в мъж, когото родителите ù не одобрявали. Бил разведен. Нямал деца, но семейство Оуенс дали на Елинор да разбере, че няма шанс да ù позволят да се омъжи за него. Поне така каза госпожа Крогър.

– Коя е госпожа Крогър? – попита Джо.

– Готвачката на Оуенсови – отвърна Сали и си взе лимонова курабийка. – По-точно беше. Умря преди две години. Тъкмо тя ми разказа историята на Елинор. Каза че Елинор се сгодила тайно. Годеникът ù трябвало да замине по работа в Занзибар, Африка, но ù обещал да се оженят, когато се върне.

Джо наостри уши. „Ван Хутън“ имаха представителство в Занзибар. Баща ù и чичо ù бяха ходили там на младини, за да ръководят работата на представителството.

– Годеникът ù купил пръстен със сапфири и диаманти – продължи Сали – и ù подарил медальон във формата на половин сърце, с името му, гравирано отгоре. На другата половина, която запазил за себе си, било гравирано нейното име. Срещали се нощем в седмиците, преди той да замине. В една беседка в градината на Оуенсови. Къщата е на ъгъла на улицата, както видяхте. Стената между градината и улицата е откъм Парк авеню. Той прескачал стената, а Елинор го чакала в беседката.

Сали изтърси няколко трохи от полата си.

– Та срещали се, едно довело до друго и Елинор се оказала в затруднено положение. Разбрала чак след като любимият ù вече бил заминал. Баща ù побеснял. Двамата с госпожа Оуенс казали на всички, че Елинор е заминала на обиколка из Европа, но всъщност я държали заключена в къщата. Нямало какво да прави, освен да чете и да шие неща за бебето – дрешки и играчки. Когато времето ù наближило, я закарали в „Даркбрайър“ посред нощ.

– В „Даркбрайър“ ли? – обърка се Джо. – Защо? Това е приют за душевноболни.

– Елинор започнала да създава проблеми – обясни Сали. – Няколко пъти се опитала да избяга от стаята си. Казала на родителите си, че иска да задържи бебето. Изпадала в пристъпи на ярост. Тръшкала се в истерия и плачела. Оуенсови казали, че е обезумяла, и я изпратили в приюта.

Джо знаеше за „Даркбрайър“, беше го виждала много пъти. Построен по-рано през 19-и век, приютът бе мястото, в което богатите скриваха тези свои роднини, които чуват гласове или виждат несъществуващи неща. Намираше се на брега на Ист Ривър, между 34-та и 42-ра улица, и заемаше петдесет акра бивши запустели ниви. От построяването му насам градът се бе разраснал и сега стигаше до портите му, но приютът все така се извисяваше зад тях, мрачен, излъчващ забрава, с потъмнелите си сгради от варовик, почернял от сажди, с гробището си, пълно с паметници, със сенчестите си морави, по които се разхождаха добре облечени мъже и жени с празни погледи.

– Там ли се е родило бебето на Елинор? – попита тя и направи гримаса при мисълта да бъде принудена да роди в приют за душевноболни.

– Да. Момиче. Госпожа Крогър го видяла. Каза, че било хубаво, русо и синеоко. Раждането обаче било трудно. Елинор се разболяла от треска, а бебето умряло.

– Колко ужасно – натъжи се Джо.

Не беше очаквала толкова мрачна история.

– Предполагам, че е така – каза Сали, сякаш подобна мисъл не ù бе хрумвала досега. – Някакъв си господин Франсис Малън, главният санитар, наредил да погребат бебето в гробището на приюта. Дал смъртния акт на госпожа Крогър, но я посъветвал да не казва истината на Елинор. Пристъпите ù ставали все по-тежки, казал господин Малън, и лекарят ù се съмнявал, че ще успее да преживее смъртта на бебето си.

Джо наля още чай в чашата на Сали. Сали сложи няколко лъжички захар, малко мляко и си взе още една курабийка – чувстваше се съвсем като у дома си в приемната на Джо.

– Когато Елинор оздравяла, попитала за бебето си – продължи Сали. – Трябвало все нещо да ù кажат, затова господин Малън ù казал, че бебето е дадено в сиропиталище, заедно с всички хубави неща, които Елинор му била ушила, и че вече е настанено в добро семейство. Надявал се, че това ще я успокои, но не станало така. След няколко дни тя разбила един прозорец, нападнала го с парче стъкло и избягала.

– Къде отишла? – попита Джо.

– Да търси бебето. Обиколила всички сиропиталища в града, умолявала хората там да ù кажат къде е детето ù. Но разбира се, момиченцето не било в никое от сиропиталищата, било мъртво. Когато родителите на Елинор чули, че е избягала, се обадили в полицията да я намерят, само че тя все им се изплъзвала. Госпожа Крогър я видяла веднъж. Опитала се да я заговори, но Елинор побягнала.

– Още ли е в града? – попита Джо с надежда. Ако беше, може би можеше да я открие.

– Не, мъртва е – каза Сали, с което попари надеждите на Джо. – Извадили тялото ù от Ист Ривър два месеца след като избягала от „Даркбрайър“. Един рибар я намерил на завоя Корлиърс Хук. Не било възможно да я идентифицират както трябва. По лицето, искам да кажа. Рибите... е, сещате се. Властите я идентифицирали по палтото, с което била облечена, и едно бижу – часовник, който родителите ù били подарили за осемнайсетия ù рожден ден. Медальона го нямало, онзи с името на годеника ù. И годежния пръстен го нямало. Полицаите казали, че сигурно е била ограбена и после бутната в реката. В бързината крадците пропуснали часовника.

– Кога е станало всичко това? – попита Джо, когато се сети, че баща ù бе записал дата заедно с името на Елинор Оуенс в бележника си.

– Елинор родила бебето през 1874 година – отвърна Сали.

Джо се облегна в стола си. Не можеше да повярва. Беше открила Елинор Оуенс от записката на баща си. Годината не беше рождената година на Елинор, а на детето ù. Джо се въодушеви, но въодушевлението ù бързо изчезна, когато осъзна, че все още не бе намерила отговор на най-важния въпрос – защо баща ù бе записал името и датата в бележника си? Коя е била Елинор Оуенс за него?

Грозната мисъл, която я бе споходила в първия момент, след като видя записката, сега отново надигна глава. Беше ли възможно той да е баща на детето на Елинор? И ако бе така, то имаше ли всичко това нещо общо със смъртта му?

Джо пресметна набързо. Баща ù бе пътувал до Занзибар през 1874 година, точно като годеника на Елинор. В стомаха ù се надигна неприятно чувство. Дали е бил с Елинор, преди да замине? По онова време вече е бил женен за майката на Джо. Да не би в същото време да се е срещал с Елинор? Да не би да ù е разказал някаква абсурдна история, за да скрие факта, че е женен?

– Ами бащата на бебето? Какво станало, когато се върнал от Занзибар? – попита тях неспокойно.

– Той така и не се върнал – рече Сали.

Джо се опита да овладее гласа си.

– Знаете ли кой е бил? Помните ли името му?

– Бил съдружник във... как се казваше онази корабна фирма, дето офисът ù е на „Пекс Слип“? „Ван Хутън“! Така се казваше.

На Джо ù прилоша.

– Моля ви, госпожице Гибсън – каза тя, – трябва да ми кажете името му.

Глава трийсета

– Стивън Смит.

Джо затвори очи и издиша на пресекулки, с огромно облекчение, че не баща ù се е оказал любимият на Елинор Оуенс.

– Добре ли сте, госпожице? – попита Сали и се наведе да я погледне по-отблизо.

– Съвсем добре – отвърна Джо, възвърнала самообладанието си.

– Стивън Смит загинал в морето – обясни Сали. – Преди седемнайсет години. Корабът му изчезнал в Индийския океан по време на буря.

Джо знаеше това. Първия път, когато бе видяла портрета на Стивън Смит, при едно посещение в сградата на „Ван Хутън“, тя бе попитала баща си кой е този човек. Познаваше хората на останалите шест портрета, но не и този.

– Господин Смит загина по време на плаване – беше отвърнал баща ù. – Много отдавна.

Тя бе искала да научи повече подробности, но тонът на баща ù я беше накарал да се въздържи.

– Госпожа Крогър подозираше, че Елинор не е разбрала, че се е удавил – продължи Сали. – Вече била затворена в „Даркбрайър“, когато новината за смъртта му стигнала до тукашните вестници. А сигурно е щяло да ù стане по-добре да знае, че не я е изоставил. Добър човек бил, казваше госпожа Крогър. Тя изживяла всичко много тежко. Направо излязла от равновесие, така казваше.

– Излязла от равновесие ли? Защо? – попита Джо.

Сали си наля още чай.

– Защото Стивън Смит имал тайна. Поне така казваше госпожа Крогър. Открил нещо за фирмата. Нещо ужасно. И смятал да оправи нещата. Пращал на Елинор писма. В тях имало някакви книжа, свързани с тайната. Списъци, мисля. Господин Оуенс не допускал писма от Смит да стигнат до къщата, затова госпожа Крогър посрещала пощаджията, прибирала писмата от господин Смит и тайно ги предавала на Елинор. Господин Смит искал тя да пази книжата, докато той се върне.

Косъмчетата по тила на Джо настръхнаха.

Кинч също беше споменал списъци в разговора си с господин Скъли в заседателната зала. „Има доказателства. Има списъци, подписани и подпечатани“ – бе казал той.

И Кинч, като Смит, имаше тайна. И той е бил в Африка. И познаваше Скъли. Нарече го Ричард. А и Скъли познаваше Кинч, бе го познал въпреки татуировките. „Видът ти е силно променен. Само по очите те познах“ – това беше казал.

И Кинч, като Смит, бе загубил някаква нея. Може би жена, а не кораб, точно както си помисли Джо, когато с Еди обсъждаха Кинч на пристанището.

„Възможно ли е? – запита се тя с растяща възбуда. – Възможно ли е Кинч да е Стивън Смит? Трябва да е той. Африка, списъци, „Ван Хутън“, тайна – има твърде много прилики, не може да са всичките съвпадения. Логично е. Всичко си пасва.“

„Освен един неудобен факт – намеси се вътрешният ù глас. – Стивън Смит е покойник.“

Джо си напрегна мозъка, решена да открие дали не пропуска нещо, нещо, което би могло да направи невъзможното възможно. И да имаше такова нещо, то ù убягваше. Реши да смени тактиката.

– Госпожице Гибсън, госпожа Крогър каза ли ви какво е било онова ужасно нещо, което Стивън Смит открил? – попита Джо, събрала цялата си смелост.

Страхуваше се от отговора на този въпрос толкова, колкото и от онзи за самоличността на любимия на Елинор Оуенс.

– Не. Госпожица Елинор така и не ù казала – отвърна Сали.

– Значи госпожа Крогър не е имала никаква представа какво съдържат документите?

Сали поклати глава.

– Разпитала госпожица Елинор за тайната. Даже поискала да види писмата от господин Смит, но госпожица Елинор отказала. Единственото, което казала, било: „Писмата са на сигурно място под небесата. Боговете ги пазят. Пазят и нас“.

– И писмата така и не са били намерени?

– Не. След като госпожица Елинор отишла в приюта, госпожа Крогър ги търсила навсякъде. Помислила си, че ако накара господин и госпожа Оуенс да ги прочетат, може да си променят мнението за господин Смит и да позволят на дъщеря си да се омъжи за него. Само че не ги намерила. И после госпожица Елинор умряла и нямало смисъл да продължава да ги търси.

Джо стисна облегалките на стола от вълнение.

– Следващият въпрос е много важен, госпожице Гибсън – предупреди тя. – Помните ли дали един мъж с татуировки по лицето – извивки и шипове, е посещавал семейство Оуенс?

– Аз поне никога не съм виждала такъв – рече Сали. – И не мога да си представя господин Оуенс дори да отвори вратата на такъв човек.

– А госпожа Крогър да е споменавала за посещение от такъв човек?

– Не. Ако е идвал, щеше със сигурност да го спомене. Много беше приказлива.

– Някой някога да е влизал с взлом в дома на Оуенсови? – продължи да пита Джо.

– Доколкото знам, не – отвърна Сали.

Джо отпусна гръб на облегалката на стола. Обмисляше казаното от Сали.

„Кинч и Смит са един и същи човек – не знам откъде знам, но знам. Този човек е лъжец – даде си сметка тя. – Блъфира пред Ричард Скъли и вероятно е блъфирал пред баща ми. Няма никакви списъци. Те са все още там, където ги е скрила Елинор Оуенс.“

Джо вече знаеше какъв ще е следващият ù ход – трябваше да намери списъците. Те със сигурност щяха да ù разкрият в каква ужасна постъпка е обвинил Смит „Ван Хутън“.

Джо изгледа Сали Гибсън хладно.

– Чувала съм, че Атлантик Сити е много по-приятно място за забавления от Кони Айлънд – каза тя.

– Сигурна съм, че е така, госпожице Монтфорт. И дяволски по-скъп – отвърна Сали многозначително.

– Съмнявам се, че това би било проблем за предприемчиво момиче като вас.

Сали повдигна вежда.

– Намислили сте нещо, нали?

Джо се усмихна.

– Точно така, госпожице Гибсън.

Глава трийсет и първа

Писмо от госпожица Едуина Галахър

до госпожица Джоузефин Монтфорт

24 октомври 1890 г.

Скъпа Джо,

Пиша набързо... Бил Хокинс никога не е чувал за „Бонавентура“, а Джаки Шоу не е в града, но успях да вляза в сградата на „Ван Хутън“ два пъти с помощта на Резето. Досега съм проверил половината счетоводни книги на фирмата, но още не съм открил нищо за „Бонавентура“. Ще продължа, докато проверя всичко. Казвам ти всичко това, за да те държа в течение, но не идвай насам. Не си го и помисляй. Стой си на мястото. Ще те уведомявам за всичко ново своевременно.

Искрено твоя

Е. Г.

Писмо от господин Джоузеф Фийн

до господин Едуард Галахър

Скъпи Еди,

Съжалявам да чуя, че времето, прекарано във „Ван Хутън“, не е дало резултат. Може би ще ти бъде интересно да научиш, че Елинор Оуенс е мъртва, но е родила дъщеря от Стивън Смит през 1874 г. За жалост, детето също е мъртво. Господин Смит, изглежда, е вярвал, че във „Ван Хутън“ е ставало нещо нередно. Точно като Кинч. Всъщност между двамата има доста прилики. Смит е изпратил документи на Елинор. Възможно ли е да са списъците, за които говори Кинч? Тези документи съдържат отговори, които ни трябват, сигурен съм. Ще се опитам да ги намеря. Казвам ти всичко това, за да те държа в течение, но не идвай насам. Не си го и помисляй. Стой си на мястото. Ще те уведомявам за всичко ново своевременно.

Искрено твой

Дж. Ф.

Глава трийсет и втора

– Семейство Филип Монтфорт, госпожо – оповести Тийкстън и подаде на Ана Монтфорт визитка картичка.

После се поклони и излезе от приемната. Няколко минути по-късно чичото, лелята и братовчедката на Джо влязоха в стаята, всички поруменели. Филип потриваше ръце и възклицаваше колко чудесен е хладният есенен въздух. Маделин и Карълайн бяха наметнати с кашмирени шалове. Седнаха до Ана край камината, а Джо наля чай. Беше вторник следобед и навън бе ветровито.

Джо се усмихваше на роднините си, посрещна ги топло, така че не биха се досетили колко нещастна се чувстваше.

Бяха минали дванайсет дни, откакто последно се бе видяла с Еди Галахър, и оттогава бе получила единствено една доста делова бележка от него. Тревогата ù, че го е преценила съвсем погрешно и че целувките им за него не са били нищо повече от временно развлечение, се задълбочаваше. Защо не ù бе написал по-лична бележка? Защо не се беше опитал да я види?

– Лимоновите курабийки на госпожа Нелсън! Любимите ми! – възкликна Филип, когато майката на Джо им предложи чиния с фини маслени курабийки. Той изяде една, после каза:

– Ана, имам добри новини за теб. Дъскорезниците на Чарлс съвсем скоро ще бъдат продадени.

– О, Филип, това наистина е добра новина! – усмихна се Ана.

Джо също се усмихна с престорен ентусиазъм.

– Купувачът е сериозен и очаквам да приключа сделката до края на годината – добави Филип.

– А „Ван Хутън“? – попита Ана. – Там как вървят нещата?

– В момента тече прехвърлянето на акциите на Чарлс към останалите съдружници. Това трябва да приключи другия месец.

– Не знам как да ти се отблагодаря – каза Ана. – Толкова съм ти задължена, че се зае с уреждането на делата на Чарлс.

Филип вдигна ръце.

– Не ми благодари още, Ана. Тепърва трябва да се отървем и от „Стандарт“ – нещо, което се оказа по-трудно, отколкото очаквах.

Джо наостри уши. Погледна чичо си над ръба на чаената чаша.

Филип пийна глътка чай и постави чашата върху чинийката.

– Боя се, че вестникарският бизнес е станал вулгарен. Колкото и да се старая да налагам цивилизован стил в „Стандарт“, не успявам. Колкото по-скоро го продадем, толкова по-добре – каза той.

Ана се наведе напред разтревожена.

– Сигурна съм, че господин Стоутман не следва примера на „Хералд“ или „Уърлд“ – каза тя.

– Не – отвърна Филип. – Не Стоутман ме притеснява, а качеството на репортерите, които работят при него.

Джо наля чай на Карълайн. Слушаше много внимателно, макар че си бе придала изражение на съвсем бегъл интерес.

– Какво имаш предвид, скъпи? – попита Маделин.

– Вчера ходих при Стоутман – виждаме се веднъж седмично – и когато пристигнах, той говореше по телефона, така че го почаках пред кабинета му. Докато чаках, дочух глутница репортери да си говорят. В името божие, наистина бяха глутница, глутница вълци! – възкликна Филип, зачервен от гняв.

– Един от тях, привлекателно, тъмнокосо момче – Глийсън или Гилигън, нещо ирландско беше, се хвалеше на другите с материала, по който работел. Каза, че някаква млада жена му помагала с материала. Говореше за нея така пренебрежително. Помагала му, защото го харесвала, така каза. А той, беше очевидно, я насърчавал, за да постигне собствената си цел – Филип поклати глава. – Казвам ви, малко ми трябваше да ударя арогантния млад нехранимайко и да го просна на пода!

Джо замръзна с чайник в ръка. Не можеше да си поеме дъх.

– Татко! – скара му се Карълайн.

– Съвсем сериозно говоря! – продължи да се възмущава Филип. – Искам „Стандарт“ да се продаде възможно най-скоро. Журналистиката вече не е сред индустриите, с които това семейство би искало да има нещо общо. Журналистите днес са порода, която се стреми само да издрапа до върха и не се интересува кого гази по пътя си. Не би могла да разбереш, Каро. Или ти, Джо. Вие все още не сте родители. Но аз имам дъщеря и племенница и от самата мисъл, че някой, на когото аз плащам заплатата, може да говори така за една млада жена, ми кипва кръвта.

Джо се насили да излезе от вцепенението си. Постави чайника обратно на подноса и издиша. Еди се бе съгласил да разследва смъртта на баща ù, защото знаеше, че историята за убийството му ще предизвика шум и ще му помогне да си намери по-добра работа. Той ли бе репортерът, когото чичо ù беше чул да говори? Тя ли беше това нещастно момиче?

– Татко, превърнал си се в стар мърморко! – пошегува се Каро. – Точно като Маминка.

Филип омекна. Потупа ръката на дъщеря си.

– Сигурно е така. Ще трябва да си купя бастун и десетина шпаньола.

Всички се засмяха. Всички, с изключение на Джо. На нея ù се повдигна. Такава глупачка беше. Импулсивна малка глупачка, която не знаеше нищо за мъжете.

– Като стана дума за Маминка... Дочух, че скоро ще организира празненство за рождения си ден в тесен кръг. Само семейството и близки приятели. Тук, в града – съобщи Маделин. – Две седмици след Бала на младите благодетели.

– Сигурна съм, че на всички ще бъде наредено да присъстваме – подигравателно каза Ана. – Траурът няма значение за нея.

– Ще отидете ли? – попита я Маделин.

Ана я изгледа много значително.

– Не, няма да присъстваме. Още не мога да повярвам, че се съгласих да пусна Джо на бала.

– Тя само ще седи там, няма да танцува. Всичко ще бъде съвсем по правилата – напомни ù Маделин. После се обърна към Джо. – Пристигна ли роклята ти, мила?

Джо, загледана в пламъците на огъня, не я чу.

– Джо? Какво има? – попита Маделин.

Джо осъзна, че говорят на нея.

– Няма нищо, лельо Мади. Съвсем нищо – промълви тя.

Ана и Маделин си размениха разтревожени погледи.

– Аз те разстроих, нали, Джо? – с разкаяние каза Филип. – Не бива да повдигам неподходящи за млади дами въпроси в тяхно присъствие. Извини ме.

– Нашата Джо е чувствителна душа – отбеляза Маделин. – Хайде да говорим за по-цивилизовани неща, искате ли?

Джо си залепи усмивка на устните. Кимна. Но думите на Филип отекваха в главата ù.

„А той, беше очевидно, я насърчавал, за да постигне собствената си цел... привлекателно, тъмнокосо момче – Глийсън или Гилигън, нещо ирландско беше...“

„Не, чичо Филип, не е бил Глийсън, нито Гилигън – помисли си тя. – Сбъркал си името. Галахър е.“

Глава трийсет и трета

Красивите момичета в копринени рокли приличаха на жива градина, докато се въртяха в ритъма на танца. От стола, на който я бяха настанили и който се намираше възможно най-далече от танцуващите, Джо виждаше бледорозовото на божурите, тъмночервеното на късните рози и разбира се, яркото, искрящо синьо на незабравките в сензационната парижка рокля на Елизабет Адамс.

– Чакам я да си поеме въздух – заканително заяви Карълайн Монтфорт, загледана в Елизабет, която танцуваше валс с Теди Фарнъм. – В момента, в който го направи, гърдите ù ще изскочат от роклята. Каква гледка ще бъде само!

– Лошо момиче си, Каро – заяви Труди ван Ейк. – Ако не можеш да кажеш нещо хубаво за някого... – тя замълча за секунда, после се ухили. – Кажи лошото на мен.

– Талията ù е само 35 сантиметра. Тя сама ми каза – намеси се Джени Райнландър. – Погледнете само как ù стои роклята!

– Роклята наистина е прекрасна – каза Джо с копнеж, докато оглеждаше великолепния тоалет на Елизабет. – Откога не съм обличала нещо подобно. Всички изглеждате толкова красиви тази вечер, не само Елизабет. Като редки райски птици. Ами аз? Аз приличам на стар гълъб, покрит със сажди.

– Не е така, Джо. Изобщо не е така – успокои я Ади.

– Ади, мила, приличам на сервитьорка и ти го знаеш.

– О, госпожице, ще ми донесете ли малко пунш?

Това беше Брам, който държеше празна чаша. Валсът бе свършил. Той бе танцувал с майка си и сега се връщаше при младежката компания.

– Много си забавен, знаеш ли? – престори се на засегната Джо.

– Шегувам се, Джо – рече Брам. – Черното ти отива.

– Черното не отива на никого – заяви тя.

– Отива на коминочистачите. И на гувернантките. И на пингвините – изброи Труди.

Брам се поклони дълбоко, взе ръката на Джо и я целуна.

– Както и на една рядка, бляскава звезда, която грее в нощното небе – каза той.

– Мили боже, Брам Олдрич, какво има в този пунш? – учуди се Труди. – Откъде мога и аз да си взема?

Всички се засмяха на коментара на Труди. Джени отиде да танцува, а Брам и останалите три момичета пропуснаха следващия валс, за да правят компания на Джо.

„Ади, Каро, Труди, всички те се държат толкова мило с мен – мислеше си Джо, заобиколена от приятелите си. – А Брам си даде труда да ми направи комплимент, макар да знам, че не изглеждам добре. Всички те са толкова мили, толкова внимателни и аз много се радвам, че се осъзнах, преди да е станало твърде късно. Преди да захвърля всичко това заради Еди, който изобщо не го е грижа за мен. Нека той да намери Кинч. Той да разкрие убиеца на баща ми. Той да оповести цялата грозна история пред властите. Това не е моя работа. Никога не е било.“

Джо си бе повтаряла всичко това, откакто чу разказа на чичо си за посещението му в редакцията на „Стандарт“, и почти беше започнала да му вярва.

И този валс свърши и диригентът обяви, че оркестърът ще направи кратка почивка, след което ще свири кадрил. Танцуващите се пръснаха в търсене на освежителни напитки. Джени се върна при групичката, с Елизабет Адамс по петите. Бузите ù бяха приятно поруменели. Синьото на роклята подчертаваше кобалтовия нюанс на очите ù. Тя поздрави всички, но най-топлата усмивка запази за Брам. Ади я видя и изгледа момичето злобно. Карълайн подбели очи. След няколко минути оркестърът започна да настройва инструментите си за кадрила. Един Рузвелт и един Ван Алстин се приближиха към групичката и поканиха на танц Карълайн и Джени с обещанието да си платят щедро за удоволствието. Каро и Джени отбелязаха това на картичките си и последваха момчетата към дансинга. Труди се отдалечи в търсене на Гилбърт, който не харесваше баловете. И пунша. И музеите. А Джо, Брам, Ади и Елизабет останаха да си говорят. Ситуацията беше неловка, но Брам, като джентълмен, постъпи така, както бе редно, и покани на танц Елизабет, тъй като Джо не можеше да танцува.

– Не се притеснявай за Елизабет – каза Ади, когато те се отдалечиха. – Брам просто проявява учтивост. Все пак купи всички твои танци нали? Музеят ще спечели добри пари! Не бих се изненадала, ако след няколко месеца той...

– Ади Олдрич, ето къде си била!

Това беше Джеймс Шърмърхорн, втори братовчед на Джо.

– Навсякъде те търсих. На Каро ù трябва още една двойка за кадрила. Ще ми направиш ли честта да танцуваш с мен?

– О, Джим, не мога – каза Ади. – Не искам да оставям Джо съвсем сама.

– Отивай, Ади – каза ù Джо. – Няма да понеса изражението на Джим, ако му откажеш.

Ади се поколеба.

– Ако си сигурна, че няма да се чувстваш самотна...

– Нищо ми няма.

Джо се усмихна, когато Джим поведе Ади към дансинга. Там ù се поклони, а тя направи реверанс. После изчезнаха в океана от развети рокли.

Огромното фоайе на музея „Метрополитън“, с изящните си арки, мраморни колони и високия таван, тази вечер бе бална зала. Грееше на светлината на хиляда свещи. Върху мраморните колони стояха порцеланови вази, пълни с парникови цветя. Келнери в бели сака сервираха чаши с пунш от сребърни подноси. Камерният оркестър свиреше красиви романтични валсове.

Макар Джо да не можеше да участва в бала, тя с удоволствие гледаше танцуващите. Сцената на всички тези елегантни двойки беше толкова прекрасна, че ù се прииска да може да я съхрани между страниците на книга като цвете, за вечни времена, точно както правеше в детството си. Момичетата бяха прелестни, със сложните си прически, със скъпоценностите около шията, с изящните си гъвкави ръце в бели ръкавици от фина ярешка кожа, а момчетата бяха свръхелегантни и изискани. Сърцето ù се изпълни с вълнение, когато си даде сметка, че много от приятелите си тази вечер избираха не просто партньор за танц, а за цял живот.

„Ще ми предложи. Това щеше да каже Ади преди малко“ – помисли си Джо. Възелът от нерви, който усещаше в стомаха си, откакто бе подслушала Маминка да споделя желанието си да я види омъжена за Брам, сега се затегна.

„Ами ако Брам наистина ми предложи някой ден? Какво ще му кажа?“ – запита се тя.

Проблясък на синя коприна привлече погледа ù. Беше Елизабет, която прошумоля в прегръдките на Брам покрай Джо. Джо се загледа към тях. Бяха красива двойка и тя усети неканено убождане от ревност.

– Най-добре ще е да внимаваш с госпожица Адамс – беше я посъветвала майка ù, когато Джо се готвеше да тръгне за бала. – Доколкото разбирам, тя е момиче без скрупули, готова да отнеме това, което не ù принадлежи.

– Ще си пазя часовника, значи – беше се пошегувала Джо.

– Знаеш точно какво искам да кажа, Джоузефин – бе натъртила майка ù. – Чичо ти даде идеята да отидеш на този бал. Аз самата не бях сигурна в началото, но сега смятам, че е прав. Не е разумно да отсъстваш от пазара твърде дълго, иначе може вечно да си останеш на рафта.

– Караш ме да се чувствам като ананас, мамо. Освен това не си ли чула? Брам няма да бъде мой кавалер. Ще кавалерства на Ани Джоунс – продължи с шегите Джо, имайки предвид брадатата дама от цирка на господин Барнъм.

– Прекалената склонност към забавления, по-подходящи за нисшите класи, не подобава на една млада дама – ледено бе казала майка ù.

Джо потръпна при спомена. Беше си спечелила сериозното недоволство на майка си с една невинна шега. Можеше само да си представи какво би станало, ако ù каже за Еди или че не е сигурна дали иска да се омъжи за Брам или за когото и да е друг, защото иска да стане журналистка.

„Еди не се интересува. Сега вече го знаеш – каза си тя. – И вместо да се плашиш от предложението на Брам, би трябвало да правиш всичко по силите си, за да го насърчиш. Защото той се интересува от теб. И ако не спреш да му връщаш вниманието, Елизабет Адамс ще ти го отнеме.“

Мрачните мисли на Джо бяха вдълбали бръчки на челото ù, усещаше ги. С ясната мисъл, че намръщените момичета не получават предложения за женитба, тя се усмихна широко и се загледа в прекрасната сцена с танцуващите двойки.

Само че докато слушаше оркестъра, музиката започна да ù се струва прекалено силна. Ароматът на парниковите цветя започна да я задушава, а танцьорите, които се въртяха вихрено с бляскави усмивки в сложните стъпки на кадрила, започнаха да ù изглеждат като играчки, навити с ключе. Зърна нещо мрачно в сияйния пейзаж. Подаваше се под повърхността като долнопробен метал под зле направена позлата.

Бляскавият бал, помисли си Джо, бе символ на живота ù. Всичко беше чудесно, идеално, стига всеки да знаеше стъпките и да ги изпълняваше. Жените трябваше да наблюдават и да чакат. Мъжете бяха тези, които взимаха решенията Те избираха. Те водеха. А жените ги следваха. Както тази вечер, така и завинаги.

Въпреки последното си решение, Джо усети как фалшивата ù усмивка се топи. Изведнъж ù се прииска да се махне – от залата, от бала, от тесния позлатен кафез, в който живееше. Чувството бе толкова силно, че едва успя да се удържи да не хукне към вратата.

Искаше да живее в по-широк свят, в света, който Еди ù беше показал. Искаше свобода, но какво се случваше с екзотичните птички, които излитаха на свобода? Тя знаеше. От време на време виждаше пъстроцветните телца на птичките, които бяха избягали от плен, по земята в Сентръл Парк, умрели от студ или глад. И бе наясно, че способността ù да оцелее извън кафеза си е същата като тази на красивите, крехки, глупави птички.

Младите мъже и жени продължаваха да танцуват, а Джо осъзна, че ще изживее живота си в клетка и докато годините минават, а агонията от живота в плен ще се изостря заради свободата, която успя да вкуси. От безсилие стисна юмруци. Очите ù се насълзиха. Тя бързо премигна, за да не прелеят.

– Ей, госпожице – проговори някой до лакътя ù и я стресна. – Чаша пунш ще искате ли?

„Какъв безобразно невъзпитан келнер“ – помисли си Джо.

– Не, благодаря – каза тя, без даже да си даде труд да го погледне.

– Много е хубав. Сериозно, вземете си една чаша.

Джо не можеше да повярва на нахалството на този човек.

– В момента не съм жадна – ледено каза тя.

– За бога, сестро, вземи чашата.

Джо се обърна, готова да сподели с грубия глупак точно какво мисли за него. Укорните ù думи замряха на устните ù в момента, в който позна сините очи, разрошената коса и широката усмивка.

Беше Еди.

Глава трийсет и четвърта

– Какво правиш тук? – изсъска Джо и се огледа бързо, за да види дали някой не ги гледа.

За щастие, всички гледаха танцьорите.

– Преструвам се на келнер, за да мога да поговоря с теб.

– Но откъде...

– Вземи пунша, става ли? – помоли Еди и приближи подноса към нея. – Преди метр д’отелът, който ме гледа, да се усети, че не съм келнер.

Джо си взе чаша пунш. Отпи глътка и вдигна пръст, за да му даде знак да изчака, докато изпие пунша.

– Браво на теб – похвали я Еди и ù подаде салфетка.

– Защо си тук? – попита все така студено Джо. Не беше забравила историята, която бе разказал чичо ù за наглия репортер, нито факта, че Еди ù бе написал само една кратка бележка, откакто се бяха видели за последен път.

– Тук съм, защото Джаки Шоу е в града – отвърна Еди.

Джо се ококори, моментално забравила гнева си.

– Той е човекът, когото спомена Бил Хокинс, нали? Онзи, който може би знае нещо за „Бонавентура“ – припомни си тя.

Еди кимна.

– Това ще струва пари, а аз нямам никакви. Вчера се наложи да си платя наема. Надявах се, че ти може би ще имаш няколко долара.

– Имам, но не са у мен. Ще трябва да...

Джо рязко млъкна. Беше мернала чичо си с крайчеца на окото. Гледаше към нея. Към нея и Еди. Тя довърши пунша си и остави празната чаша на подноса в ръцете на Еди. Филип закрачи към тях.

– Наведи глава – прошепна тя.

– Какво?

– Ти си прислужник. Току-що ти показах, че е време да си вървиш. Реагирай както трябва, иначе чичо ми ще заподозре нещо.

Еди наведе глава.

– Чакай ме в скулптурната галерия на горния етаж след пет минути. До Цицерон.

– Ама...

– Тръгвай.

След няколко секунди Филип се озова до нея.

– Добре ли си, Джоузефин? Този човек досаждаше ли ти? – попита той, загледан в гърба на Еди.

– Съвсем не, чичо Филип – каза тя. – Всъщност беше много мил. Видя, че ми е топло, и ми донесе питие.

Филип се намръщи загрижено.

– Зле ли ти е?

– Само ми е топло. Тук стана малко задушно. Ще отида да се напръскам със студена вода. Извини ме, моля те.

Тя излезе от фоайето в посока към дамската тоалетна и се поздрави за бързата мисъл. Успя да спечели няколко минути почивка от бала и да си намери извинение за ранното тръгване, което планираше. Щеше да каже, че ù се е замаяла главата и иска да се прибере. Нямаше да е пълна лъжа. Наистина се чувстваше замаяна. Само че не беше от топлината.

Казваше си, че вълнението ù се дължи на новината за Джаки Шоу и информацията, която може да ù предостави, а не на присъствието на Еди.

Но Джо знаеше, че това вече е пълна лъжа. Самият му вид я накара да забрави всичко и всички. Той бе пламък и тя се бе изгорила. Болката бе ужасна, но не правеше пламъка по-малко привлекателен.

Веднага щом изчезна от полезрението на чичо си, тя сви надясно, към стълбището, повдигна полите на роклята си и хукна нагоре. Познаваше музея добре. Често идваше тук, но само през деня. Сега горните етажи бяха тъмни и празни и ù беше по-трудно да се ориентира. Лунната светлина косо падаше върху статуите и им придаваше призрачен вид. Една пейка бе поставена напряко на входа към залата със скулптурите, за да не влиза никой вътре. Джо не я видя навреме. Удари си пищяла, спря за момент, за да го потърка и после продължи из тъмната зала към статуята на Цицерон.

Еди стоеше зад нея, огрян от лунната светлина, все още в одеждите на келнер.

– Сакото ти е с два номера по-голямо, отколкото трябва – отбеляза хладно Джо. Предателското ù сърце биеше по-бързо, отколкото трябваше, но не беше нужно той да го знае. Нямаше отново да се остави да я направи на глупачка.

– Промъкнах се тук тайно и платих на един тип цял долар, за да ми го заеме за малко – обясни Еди. – Нямаше друг начин да говоря с теб. Оказа се, че не са ме включили в списъка с гостите. Сигурно от пощата са ми изгубили поканата.

– Как разбра, че ще бъда тук? – попита тя, все така недружелюбно.

Еди се усмихна.

– Това е най-голямото социално събитие на сезона. Къде другаде би могла да бъде госпожица Джоузефин Монтфорт от площад „Грамърси“?

Джо не отвърна на усмивката. Не беше в настроение за закачки. Не и ако идваха от него.

Еди направи гримаса.

– Струва ли ми се, или тук е малко мразовито? – попита той.

Джо отклони поглед.

– Нещо лошо ли съм направил? – попита отново той. – Виж, съжалявам, че дойдох. Сигурно съм те поставил в опасно положение. Не исках, но нямаше друг...

Джо го погледна. На лицето му бе изписано объркване, а в дълбините на очите му проблесна болка. Възможно ли беше чичо ù да е сбъркал? Да е дочул някой друг репортер? Тя прехапа устни. Онова, което се готвеше да направи, беше глупаво, но тя не можеше да се сдържи.

– Еди, съжаляваш ли? – попита тя.

– Току-що казах, че съжалявам, нали така?

– Имам предвид за онази нощ – Джо се мразеше заради този въпрос, но трябваше да знае. – Аз... не съм получавала вести от теб цели две седмици. Освен една съвсем кратка делова бележка. Затова ли е? Защото съжаляваш? За онова, което се случи между нас?

– Не, Джо. Не е затова. По цял ден съм в редакцията на „Стандарт“, а през нощта работя по всяка следа, която може да ме доведе до Кинч и... – той замлъкна. Въздъхна дълбоко. – Просто... о, забрави.

Джо го изгледа въпросително.

– Виж, всичко, което казах е купчина лай... пълни глупости. Истината е, че почти не съм спал, откакто се видяхме. Непрекъснато мисля за теб. Никога не съм искал... не исках... О, по дяволите, Джо! – той вдигна ръце. – Не бива да ти приказвам всичко това. В края на краищата, тази вечер не си тук с мен. Тук си с Брам Олдрич и аз нямам право да...

Еди не успя да се доизкаже. Джо обхвана лицето му, придърпа го към себе си и го целуна. С устни, с дух, с тяло му даде правото, за което говореше.

Чичо ù беше сбъркал. И тя също – с това, че се усъмни в Еди. Причината, поради която бе стоял настрана, бе, че си мислеше, че тя е заета. Чувствата му към нея бяха същите като нейните към него. Осъзнаването на тази истина предизвика дива радост у Джо.

Еди бе този, който прекъсна целувката. Приглади кичур коса край лицето ù и каза:

– Това ще прозвучи като стих от лигава песен, но изглеждаш красива на лунната светлина.

Той се наведе за още една целувка и тогава и двамата чуха нещо – трясък. Дойде откъм входа на залата. Те замръзнаха.

– Пейката – прошепна Джо. – Някой се е блъснал в нея. Не сме сами.

Надникнаха иззад статуята. Яркият лъч лунна светлина, който падаше над статуята на Цицерон, осветяваше и пейката, както и мъжа, който се беше блъснал в нея. Джо зърна късо подстригана коса, сурови очи и дълъг сивосинкав белег на дясната му буза.

Мъжът прекрачи пейката и влезе в галерията. Еди дръпна Джо обратно зад статуята. Снишиха се в мрака. Никой от двамата не можеше да види мъжа оттук, но го чуваха. Вървеше към тях, а стъпките му отекваха в мрака.

Джо едва дишаше. Сърцето ù туптеше силно. Страхуваше се да не я открият тук сама с Еди, точно както се страхуваше, докато се криеха в килера на чистачката в заседателната зала на „Ван Хутън“, но този път страхът бе по-дълбок. В мъжа, когото бе зърнала преди малко, имаше нещо – някакво брутално, хищническо излъчване, което я караше физически да се страхува от него.

Еди доближи устни до ухото ù.

– Има ли друг изход? – попита шепнешком той.

Джо кимна.

– На три бягай – каза той. – Аз ще го спра.

Джо поклати глава.

– Да! – изсъска Еди. – Няма друг начин.

Мъжът все повече се приближаваше до тях, с бавни, отмерени крачки.

– Едно... – започна Еди.

Още няколко крачки – и щеше да ги види. Стигаше да обърне глава наляво.

– Две...

Джо усещаше как сърцето ù удря като чук по ребрата. Гърбът ù бе облегнат на постамента на статуята. Бе скрила лице в гърдите на Еди. Знаеше, че се опитва да я спаси. Ако успееше да излезе от галерията и да се върне в балната зала, никой никога нямаше да разбере, че е била някъде другаде, освен в тоалетната. Само че какво щеше да стане с него? Тя се напрегна, обхваната по паника при мисълта какво се готвеше да направи Еди.

И тогава по някакво чудо мъжът спря. В продължение на няколко безкрайни секунди двамата не чуха нищо и после отекнаха отдалечаващи се стъпки. След малко мъжът изчезна.

Джо издиша на пресекулки.

– Пазач ли беше? – прошепна тя.

– Би трябвало – рече Еди. – Къде е другият изход?

– Има врата в другия край на галерията – каза Джо и го хвана за ръка.

Поведе го към друго стълбище, което излизаше в галерия с ренесансови картини. И тя бе празна и тъмна, но се намираше на първия етаж на музея и излизаше във фоайето. Когато се приближиха, видяха светлините от балната зала, танцуващите двойки и зад тях оркестъра. Свиреха валс.

– Оттук мога да се присъединя към участниците в бала – каза Джо. – Да се надяваме, че никой няма да ме забележи. Ти ще трябва да направиш същото, но не ме следвай много отблизо, за да не създадем погрешно впечатление.

– Или пък правилно – вметна Еди.

Той я привлече към себе си и я целуна отново. В прегръдките му тя забравяше къде е и коя е, знаеше само какво иска – него. Силата на чувствата ù я изплаши. Тази страст бе вихърът, който щеше да я блъсне от скалата и да я остави изпочупена в подножието ù.

Този път тя прекъсна целувката. Отстъпи несигурно назад, запъхтяна. От погледа в очите му разбра, че и той се чувства по същия начин.

– Мили боже, Джо – каза той. – Какво ми причиняваш?

Чуха кресчендото на цигулките. Валсът бе към края си.

– Трябва да тръгвам – каза тя.

– Имаш ли пари в себе си? – попита Еди.

– Не, в стаята ми са. Ще си намеря оправдание и веднага тръгвам – обеща тя. – Ще се престоря, че си лягам, ще взема парите и ще се измъкна от къщи.

– Няма да стане.

– Идвам с теб.

– Не, не идваш. Не и в района на Мълбъри Бенд, не и в Завоя. В сравнение с него пристанището е като алея в парка.

– Ще се срещнем на ъгъла на „Ървинг“ и Деветнайсета улица след час.

– Джо, кълна се в Бога...

– Искам да чуя какво ще каже Шоу – упорито каза Джо. – Ти си пишеш материала, но аз разследвам смъртта на баща си. Ако вземеш парите ми, ще трябва да вземеш и мен.

– Не ти е мястото в Завоя – настоя Еди. – Може да подплашиш източника и да провалиш всичко!

Последните ноти на валса се понесоха към тях. В далечния край на залата Елизабет Адамс и Брам изпълняваха последното завъртане на танца. Брам водеше изкусно, а Елизабет го следваше грациозно, с развети поли. Беше поруменяла. Очите ù блестяха. Когато музиката свърши и започнаха аплодисментите, Брам ù се поклони. Тя направи изящен реверанс. И двамата се усмихваха.

– Закъсняхте, господин Галахър – заяви Джо. – Вече го направих.

Глава трийсет и пета

Джо се взираше с ужас в мръсния парцал, който ù подаваше Еди.

– Няма да си го сложа!

Тъкмо бяха слезли от файтона. Еди бе поискал от кочияша да ги остави на ъгъла на „Мълбъри“ и „Байард“, но онзи бе отказал да мине по Канал Стрийт.

– Не и в този час, приятелю – бе казал.

– Ще си го сложиш или оставаш тук – заяви Еди и отново ù подаде парцала.

– Какво е това изобщо? – попита тя и го хвана с два пръста.

– Работническа престилка. Намерих я, когато си тръгвах от музея. Наметни се с нея като с шал.

– Но тя смърди на терпентин!

– Това е добре. Ще маскира останалите миризми.

Джо направи гримаса и неохотно се наметна с парцала.

– Не. Ето така – каза Еди и я дръпна нагоре, така че да ù покрие главата. – Гледай надолу. Не поглеждай никого в лицето.

Тонът му беше сериозен, тревожеше се.

– Сега сме в Завоя. Тук е опасно.

– Знам. Чела съм Джейкъб Рийс.

Еди изсумтя.

– Рийс е турист. Хайде – каза той и я хвана под ръка.

– А ти не си, така ли? – заяде се тя.

Той не отговори, а закрачи по улицата толкова бързо, че на Джо ù се наложи да подтичва, за да не изостане. „Може би идеята не е толкова добра в края на краищата“ – помисли си Джо. Добра или не, тя нямаше намерение да се отказва.

От момента, в който бе тръгнала от музея, времето течеше в луд галоп. На бала бе казала на Брам и чичо си, че не се чувства добре. Филип се беше разтревожил и бе предложил да я изпрати до дома ù, но тя бе отказала. Използва същото оправдание пред майка си, когато се прибра, за да се качи в стаята си веднага. Кейти я бе последвала, за да ù помогне да се преоблече, и сега тя лежеше в леглото на Джо. Поредната шумоляща еднодоларова банкнота бе купила съдействието ù.

Веднага щом майка ù се оттегли в своята стая, а Тийкстън изчезна в своите покои, Джо – облечена в работните дрехи на Кейти, излезе от къщи с пет еднодоларови банкноти и две петдоларови в джоба на полата. Срещна се с Еди на ъгъла на „Ървинг Плейс“, даде му еднодоларовите банкноти и двамата се качиха във файтона. Тъмната затворена кола щеше да е идеалното място да си откраднат още няколко целувки, ако искаха, но и двамата бяха твърде заети да говорят. Джо разказа на Еди всичко за посещението на Сали Гибсън и какво бе научила от нея.

Сега продължиха разговора си, докато пресичаха Канал Стрийт и тръгваха по „Мълбъри“, покрай тъмните витрини на магазините и осветените с газови лампи барове, покрай препълнените пепелници и празните бирени бурета. Заобикаляха залитащи пияници, бездомни котки, една сбръчкана стара жена, която продаваше ябълки от шапката си, и един уличен измамник, който ги подкани да отгатнат под коя чашка е орехът.

– Откакто разговарях със Сали, съм убедена, че Кинч е Стивън Смит. Трябва да са един и същи човек. Има прекалено много съвпадения – каза Джо, стиснала краищата на противния парцал, който ù даде Еди, под брадичката си. Сигурна беше, че миризмата на терпентин никога няма да излезе от косата ù.

– Да, но има един малък проблем с тази теория... Смит е мъртъв. Удавил се е. Корабът му потънал в Индийския океан, край Сейшелските острови – възрази Еди.

– Сейшелските острови ли? Откъде знаеш? – учуди се Джо. Тя не му беше казала.

– Проверих, след като получих писмото ти. В „Стандарт“ е излязла статия по въпроса през 1874 г. Репортерът пратил новината от Занзибар. Интервюирал чичо ти, който му казал, че Смит отплавал за Сейшелите на кораб на име „Чайка“, за да провери дали някой от по-малките острови е подходящ за отглеждане на индийско орехче. Така и не се върнал. Нито пък екипажът. Никой никога не видял кораба. В района, където плавал Смит, имало бури по това време – това било съобщено от екипажите на други кораби – и всички сметнали, че една от тях е потопила „Чайка“.

– Може Смит да е оцелял – предположи Джо.

Еди я изгледа скептично.

– Трудно е за вярване. Никой друг от екипажа не е оцелял.

– А може и да е.

– И къде са отишли? Не са се върнали в Занзибар. Никой никога не ги е видял отново. Нито кораба.

– Може да са стигнали до някой остров – настоя Джо.

– Ако са стигнали до голям остров, все някой щеше да ги види. По-малките острови са безлюдни. Как биха могли да оцелеят?

– С риболов – каза Джо. – Или... с кокосови орехи.

Еди изсумтя.

– Цели седемнайсет години?

Джо се замисли, опитваше се да намери отговор. И имаше такъв, сигурна беше. Кинч бе Стивън Смит. Трябваше да е той. Тя се замисли за тайното си посещение във „Ван Хутън“, за разговора на Кинч и Скъли, припомни си всяка дума. И изведнъж се досети за отговора.

– Пирати, Еди! – възкликна тя. – Той сам го каза! Помниш ли? Може да са го намерили на някой от островите и да са го взели на своя кораб.

– Корабите не могат да се доближат до много от тези острови.

– Може да са го открили след бурята да се носи върху отломки от кораба. Може водата да го е отнесла до някой остров и оттам да е пратил димен сигнал. Може да си е построил сал и да е отплувал от острова, а пиратите да са го забелязали в открито море.

Еди повдигна вежда.

– А може някой да е чел „Робинзон Крузо“.

– Права съм – настоя Джо. – Просто го знам.

– Да го знаеш не е достатъчно. Трябват ни доказателства. Не мога да си напиша материала без доказателства, ти не можеш да отидеш в полицията без тях, а нямаме нито едно.

– Засега – подчерта Джо упорито.

Двамата с Еди бяха навлезли доста навътре по „Мълбъри“. Джо, решена да разгледа прочутото гето в Шести район на Ню Йорк, пренебрегна заповедта на Еди да гледа само надолу и се огледа. Видя ниски дървени къщи, покрити със сажди по-високи сгради, заложни къщи и една барака, в която се продаваше кафе за по цент. Заобиколи дете, понесло кана с бира, мъртво куче, проснато насред тротоара, и един просяк, заспал върху топлата решетка на метрото. Наоколо се чуваха всякакви шумове – викове, бебешки плач, звънчетата по колата на някой клошар. Когато свиха по „Байард“, се появи и смрад – смрад толкова отвратителна и силна, че ги блъсна в носовете като тухлена стена.

– Еди! Боже господи – задъха се Джо. – Какво е това?

Миризмата изпълваше носа и гърлото ù и я задушаваше. Очите ù се насълзиха.

– Външните клозети. Сложи си престилката пред лицето.

Джо го послуша. Миризмата на терпентин ù се стори като парфюм. Зачуди се как дишат бедните хора, които живеят тук. Двамата изминаха още половин пресечка и Еди спря.

– Стигнахме – каза той и посочи стръмни стълби, които водеха от тротоара към мазето на една заложна къща. Свършваха пред тясна врата. От нея се процеждаше бледа жълтеникава светлина. Чуваха се откъслечни стихове от неприлична песен.

– Предполагам, че няма как да те убедя да се върнеш, нали?

Джо поклати глава. Еди заслиза по стълбите. Тя го последва и след минута се намери в стая с нисък таван, почернял от дима на пурите, и пръстен под. Въздухът бе наситен с миризми – пот, плесен и джин, а стените излъчваха влага. Беше пълно с мъже, мръсни и парцаливи, които пушеха и пиеха, но Джо забеляза и две жени, които седяха на пода, опрели гърбове в стената. Едната лежеше в безсъзнание, със спящо бебе в ръцете. Другата се взираше в чаша с алкохол, сякаш нищо друго не съществуваше.

Сега Джо разбра защо тези места се наричаха дупки – защото разбитите души в тях бяха стигнало до дъното.

Из стаята бяха пръснати няколко разнебитени маси и столове. Върху две бурета беше просната талпа, която служеше за бар. Двамата мъже, застанали пред него, огледаха нагло Джо и Еди, когато те приближиха. Единият каза нещо под носа си и другият се разсмя. Джо се огледа нервно, търсейки втори изход. За всеки случай. Само че не видя такъв.

Барманът им хвърли кратък поглед.

– Тук не даваме стаи под наем– каза той.

Еди се изчерви.

– Не ни трябва стая, Мик.

Барманът го огледа по-внимателно и се ухили.

– Еди Галахър, жив да не бях! От сто години не сме се виждали. Как си, момче?

– Добре. А ти?

– По-добре от всякога. Какво ще искаш?

Еди бутна един от доларите на Джо по бара.

– Търсим един човек – каза той тихо. – Човек на име Джаки Шоу.

Барманът прибра долара и посочи с глава към мъж, приведен над една маса в ъгъла.

Еди му благодари и двамата с Джо се запътиха натам. Джо се зачуди откъде Еди познава бармана, но не успя да се чуди дълго, понеже на няколко метра от тях започна сбиване. Размениха се груби думи, после единият от участниците сграбчи главата на другия, дръпна я надолу и заби коляно в лицето му. Джо чу отвратително изхрущяване и от счупения нос на мъжа шурна кръв. Тя прехапа устни, за да не изпищи, и се притисна към Еди.

В ръцете на Мик се появи бейзболна бухалка, която той удари в бара и на висок глас заплаши да разбие главите и на двамата, ако не излязат да се бият навън. Заплахите някак успокоиха Джо, колкото и да бе странно. Тя се съмняваше, че някой от посетителите на дупката ще закачи Еди или нея след казаното от Мик.

– Джаки Шоу? – попита Еди, когато стигнаха до масата в ъгъла.

Мъжът вдигна глава.

– Кой пита? – попита на свой ред той и ги огледа с мътен поглед.

Изглеждаше на около петдесет години. Едното му око бе забулено от перде. Зъбите му бяха изгнили. Еди дръпна два стола и седна на единия. Джо се настани на другия. Еди си беше подготвил обяснението.

– Казвам се Еди Галахър. Репортер съм. Работя по един материал за „Ван Хутън“ и историята на търговското корабоплаване в Ню Йорк. Чудех се дали...

– Разкарай се – изръмжа Шоу.

– Еди, мисля, че е пиян – прошепна Джо.

– Може и тъй да е, сестро, ама глух не съм – озъби се Шоу. – И хич не съм достатъчно пиян, че да говоря за двамата Монтфорт. Нито с вас, нито с никой друг.

Той стисна силно чашата си, докато говореше.

Когато чу от устата на мъжа фамилното си име, Джо усети как косъмчетата по врата ù настръхват. Той знаеше нещо, сигурна беше. Погледна Еди и по лицето му позна, че и той мисли така. Не биваше да пропиляват този шанс. Тя реши да рискува.

– Господин Шоу, казвам се Джоузи Джоунс. Аз също съм репортер.

– Пукнат грош не давам коя си – заяви Шоу.

Джо не се отказа.

– Позволете ми да говоря откровено. С колегата ми не работим върху материал за „Ван Хутън“. Всъщност разследваме смъртта на Чарлс Монтфорт. Според нас е бил убит. Опитваме се да разберем защо – обясни тя.

– Убит, а? – в здравото око на Шоу изплува страх. – Ако ще погребваш миналото, трябва да го погребеш надълбоко, момиче. Плитките гробове винаги разкриват обитателите си – той допря пръст до козирката на шапката си. – Лека ви нощ.

Тръгна да се изправя, а Джо и Еди се спогледаха уплашени да не го изпуснат.

– Господин Шоу, ще ми позволите ли да ви купя питие? – попита бързо Еди.

Шоу поклати глава.

– Едно няма да ми стигне, синко – рече и пак започна да става от мястото си.

– Ами цяла бутилка? – предложи Джо, решена на всичко, за да го задържи. – Плюс това – добави тя и сложи една от петдоларовите банкноти на масата, но без да я пуска.

Пет долара щяха да бъдат цяло богатство за Шоу, както и за всеки друг в бара. Шоу се обърна и я изгледа. Видимо водеше вътрешна борба. Тя не беше сигурна кой ще победи – страхът му или нуждата от джин.

– Откъде се пръкна, сестро? Сериозно ли говориш? – рече накрая.

– Да. В интерес на истината говоря напълно сериозно – отвърна Джо с надеждата, че си е променил решението и ще се върне на мястото си.

Така и стана. Джо бутна парите към него, а Еди отиде на бара. Върна се след минута с още две чаши и мръсна кафява бутилка. Наля в трите чаши и вдигна своята.

– Наздраве – каза, отпи и направи гримаса.

Джо само се престори, че отпива от своята чаша. Питието миришеше на керосин.

– Това за мен ли остава, като свършим? – попита Шоу и кимна към бутилката.

Еди го увери, че ще остане за него, стига да отговори на въпросите им.

– Чувал ли си за кораб на име „Бонавентура“? – започна той.

Шоу внезапно се напрегна, сякаш го бяха полели с ледена вода. Наля си още два пъти и гаврътна чашите наведнъж, после, когато Еди заплаши, че ще му вземе бутилката, започна да говори.

– „Бонавентура“ понякога хвърляше котва в Занзибар. Имаше португалски документи и екипажът беше от португалци. Главорези, до последния. Убиват, без да питат какво и що. Плаваха с кораба само заради парите, а товарът на „Бонавентура“ със сигурност носеше пари. Много пари.

– Чай? Подправки? – попита Еди и хвърли на Джо поглед, пълен с ентусиазъм.

Тя едва се сдържа да не му се усмихне в отговор. Шоу се втренчи в чашата си. Сякаш изобщо не бе чул въпросите на Еди. Джо го подкани наум да продължи да говори, да им каже каквото знае.

– Носеха се слухове за „Бонавентура“. Някои казваха, че изобщо не е португалски кораб, а е на „Ван Хутън“. Естествено, не можаха да го докажат. Трябва да си луд, за да пробваш такова нещо. Онези Монтфорт, Чарли и Филип... не бяха от хората, които е разумно да ядосваш.

Джо знаеше, че баща ù и чичо ù държаха на своето в деловите преговори и бяха строги началници. Знаеше също така, че в едно търговско предприятие съдружниците и служителите невинаги са доволни от условията на всяка сделка. Капитаните и моряците от корабите на фирмата често се оплакваха, че не им се плаща достатъчно. Сега, докато слушаше Шоу, Джо реши, че последните му думи са просто едно от тези обичайни оплаквания.

Еди наля още джин. Шоу гледаше втренчено как алкохолът се стича в чашата му.

– Дори да изпия всичкия джин в Ню Йорк, няма да забравя звуците, които долитаха от оня кораб – рече той.

– Звуци ли? Какви звуци? – обърка се Джо. Чаят и подправките не издаваха звуци.

– Аз бях на „Албион“, клипер, който носеше чай – продължи Шоу. – Това беше преди двайсетина години. Плавахме край бреговете на Мозамбик. Беше нощ и имаше гъста мъгла. Изведнъж „Бонавентура“ се появи от нищото и тръгна към нас. Капитанът ни побесня. Сигнализира им, но оттам не отговориха. Мина на няколко метра от нас, като призрачен кораб. Тогава ги чух. Всички ги чухме. Понякога нощем все още ги чувам – той прокара трепереща ръка по лицето си. – После мъглата скри кораба и ние си продължихме по пътя. Какво можехме да направим?

– Господин Шоу, какво е имало на кораба? – попита Джо нетърпеливо.

Шоу не отговори. Погледна покрай Джо, към бара, а на нея ù се стори, че събира смелост да отговори. После той изведнъж се опули и скочи на крака. Джо се стресна.

– Ей! Къде отиваш? Нали се разбрахме! – викна Еди.

– Извинявай, синко. Животът ми не струва бутилка джин.

– Господин Шоу, моля ви, не си тръгвайте – включи се Джо.

Шоу щеше да хукне, но отчаянието в гласа на Джо го спря.

– Намерете „Носет“ – каза той. – Намерете „Носет“ и ще намерите „Бонавентура“. Бог да ви е на помощ, ако успеете.

Той се запрепъва към вратата, изкачи се по стълбите и изчезна. Джо, горчиво разочарована, погледна към бара, за да види какво го беше изплашило. Видя един мъж, който забързано вървеше към вратата, по петите на Шоу. Беше вдигнал шапка пред лицето си, но Джо успя да мерне късо подстригана коса, суров поглед...

... и буза, обезобразена от дълъг сивосинкав белег.

Глава трийсет и шеста

– Той беше, Еди, знам, че беше той! – каза Джо.

Обикаляше в кръг на улицата в търсене на човека с белега, но той бе изчезнал.

– Кой? За кого говориш? – попита я Еди, когато излезе от бара.

Тя беше изтичала навън като подпалена.

– Човекът, който ей сега излезе от „При Уолш!“ Той е същият, когото видяхме в музея. Онзи, който ни търсеше из скулптурната галерия.

– Джо, сигурна ли си?

– Напълно. Преследва ни. Кой е? – попита тя.

– Нямам представа – отвърна Еди. – Но Шоу го познава. И нищо повече няма да ни каже.

Еди тръгна обратно към „Мълбъри“. Джо го последва.

– Какво е имало на този кораб? – с раздразнение каза Еди. – С какво са търгували „Ван Хутън“, освен с чай и подправки?

– Кафе, хинин и какао. Но ние даже не сме сигурни дали корабът е бил на „Ван Хутън“. И Шоу не беше сигурен – напомни му Джо.

Еди ù хвърли кос поглед.

– Ти все още ли вярваш, че никой във „Ван Хутън“ не е замесен в нищо нередно? Баща ти бе убит. Някакъв непознат изнудва Скъли. Странен, призрачен кораб кара подозрителен товар. А, и да не забравя – някакъв белязан бияч изглежда решен да не допуска да научим нещо повече за кораба или товара.

Саркастичният му тон я нарани, затова Джо не отговори веднага. Думите на Шоу кънтяха в главата ù. „Ако ще погребваш миналото, погреби го надълбоко, момиче. Плитките гробове винаги разкриват обитателите си.“ Завладя я тревога, студена и злокобна като зимна нощ.

– Не знам в какво вярвам – призна тя.

Еди изръкопляска.

– Най-сетне! – възкликна той.

– Налага ли се да говориш толкова снизходително? – раздразнено попита Джо.

– Прости ми – престори се на разкаян Еди. – Исках да прозвучи насърчително, не снизходително.

Джо го изгледа гневно. Нима само преди няколко часа копнееше да го целуне? Сега ù идваше да го удуши. Беше свикнала на учтива отстъпчивост от страна на мъжете и все забравяше, че Еди не е нито учтив, нито отстъпчив. Заспориха разгорещено, но един глас ги прекъсна.

– Еди. Еди Галахър.

Еди замръзна. Протегна ръка и спря Джо. Пред тях стоеше едно момиче, точно на ъгъла на „Байард“ и „Мълбъри”. Беше облечено в копринена рокля на райе, с кадифена наметка и шапка с пера. Джо не би имала нищо против да облече такъв тоалет, а и на момичето той стоеше извънредно добре. Внезапната ù поява обаче подейства дезориентиращо на Джо. Момичето бе толкова красиво и толкова не на място тук. Никой друг, изглежда, не забелязваше. Подминаваха я, без да ù обърнат внимание. „Сякаш – каза си Джо, някой бе хвърлил великолепен скъпоценен камък на мръсната улица и никой не си даваше труда да го вдигне оттам.“

– Фей – кратко каза Еди, без да сваля очи от момичето. Не звучеше щастлив.

Момичето кимна и Джо я позна. Беше същото момиче, което бяха видели на пристанището с Резето, но днес изглеждаше толкова различно. Не само дрехите ù бяха много по-хубави – сега се беше напудрила и косата ù беше червена, не руса.

– Той те вика, Новинарче – каза тя.

Еди хвърли поглед към „Мълбъри“. В същия момент от сенките се появи Резето. Две други момчета се материализираха от тъмните входове . Две момичета, седнали на площадката пред една къща, се изправиха. Всички те бяха облечени великолепно. С бледите си безизразни лица заприличаха на Джо на порцеланови кукли, внезапно оживели.

– На твое място не бих бягала – посъветва го Фей. – Резето и Пепелника имат ножове.

Еди изруга. Стисна по-силно ръката на Джо. За пръв път тази нощ Джо бе не просто нервна или неспокойна, а истински уплашена.

– Само аз, Фей – каза Еди. – Без нея. Аз ще дойда с теб, но тя си отива вкъщи с файтон.

Фей поклати глава.

– Съжалявам, Новинарче – каза тя и се усмихна извинително. – Той ви иска и двамата.

Глава трийсет и седма

Уличката, по която Еди поведе Джо, бе толкова тясна и тъмна, че тя едва виждаше къде стъпва, но все пак бе успяла да види името на уличката. Някой го бе написал с тебешир на стената: „Бандитски отдих“.

Еди я държеше здраво за ръката, докато вървяха. Неговите стъпки бяха бързи и уверени. Фей, Резето и останалите четири деца ги следваха плътно.

– Къде отиваме? – прошепна Джо.

– Да се видим с Шивача. Привикани сме – отвърна Еди.

– Това е човекът, за когото работи Фей, нали? Нюйоркската версия на Фейгин?

– Единственият и неповторимият – потвърди Еди мрачно.

– Трябва ли да се страхувам?

– Трябва да си си вкъщи. Защо, по дяволите, изобщо допуснах да дойдеш тук? Ако излезем живи оттук, никога повече няма да те взимам със себе си където и да е. Никога. Кълна се в Бога.

Думата „ако“ притесни Джо.

– Какво иска от нас?

– Да поговорим. Поне се надявам, че иска това.

Уличката свърши пред правоъгълен вътрешен двор, заобиколен от осем паянтови дървени постройки, всяка по три етажа. Из двора бяха насядали слаби мъже с хлътнали бузи и парцаливи дрехи. Пушеха пури и пиеха нещо от напукани чаши. Джо зърна една стая на приземен етаж през отворената врата. На пода бяха налягали жени и деца.

– Почти стигнахме – каза Еди и я поведе към най-зле изглеждащата постройка. Прозорците на приземния етаж бяха тъмни и вратата бе здраво залостена, но на втория етаж се кипреше балкон. Еди погледна нагоре. Докато той гледаше, към него се приближи един от мъжете в двора.

– Ти да видиш, Еди Галахър – рече мъжът. – Търсиш си закътано местенце, а Новинарче? Коя е хубавицата?

Джо се смръзна. Мъжът, изглежда, познаваше Еди, точно като Мик Уолш, но в гласа му се долавяше заплаха. И той като останалите мъже по двора носеше вехто бомбе, нахлупено ниско над очите. Превръзка скриваше лявото му око.

– Уил Хубавеца – констатира Еди. – Отдавна не сме се виждали. Извинявай, но нямам време за приказки. Имам работа при Шивача.

Младият мъж пристъпи напред и застана точно срещу Еди.

– Не искам неприятности – рече Еди и вдигна ръце.

– Това не значи, че няма да те сполетят такива – каза Уил. – За начало ще ти сваля копчетата за ръкавели. После сакото. И каквото имаш в джобовете.

Той погледна Джо мръснишки.

– После ще сваля нея.

Еди бутна Джо зад себе си. После вдигна юмруци.

– Какво ще направиш, Новинарче? Ти си сам, а ние сме десетима – каза Уил и посочи мъжете в двора.

– Не мисли какво ще направи той – намеси се Фей.

Тя вървеше последна, след Еди, Джо и децата, но сега мина напред и застана пред Уил.

– Би трябвало да се притесняваш какво ще направя аз.

Тя посочи към балкона.

– А аз ще кажа на него. Когато чуе, че си направил нещо на гостите му, ще слезе тук с ножицата си. Точи я всяка вечер – Фей докосна превръзката на Уил. – Но едва ли е нужно точно на теб да го напомням, нали така?

В единственото око на Уил проблесна страх. Резето го видя, ухили се и направи жест, сякаш забиваше нещо във въздуха.

– Внимавай в картинката, малко лайно такова – изръмжа Уил и се отмести.

Резето пъхна пръсти в уста и изсвири пронизително. След няколко секунди от балкона се спусна стълба. Той се качи по нея.

Фей посочи с глава към Джо.

– Какви ги мислеше, да я водиш тук? – попита тя Еди.

– Дълга история – отвърна Еди.

Фей поклати глава.

– Глупак си ти, Новинарче. Заради нея ще си загубиш живота.

После се закатери по стълбата.

– Сега си ти – каза Еди на Джо, без да изпуска Уил Хубавеца от поглед.

Джо хвана първото стъпало, пое си дълбоко въздух и се закатери по стълбата.

Глава трийсет и осма

Джо очакваше свирепи злодеи. Пистолети и ножове. Купчини пари. Бутилки джин.

Изобщо не очакваше дантела.

Когато прекрачи през прозореца в леговището на Шивача, почти падна в кошница с дантели. По стените бяха наредени топове плат – фин крепон, коприна, богато извезани дамаски. Имаше купища тенекиени кутии от кафе, пълни с мъниста и копчета. В далечния край на стаята стояха няколко шивашки манекена. На единия бе надяната бледовиолетова рокля, която сякаш бе излязла изпод ръцете на прочутия дизайнер Чарлс Уърт. Джо се приближи до нея и докосна ръкава. Не можа да се сдържи.

– Ще ти стои божествено, скъпа – каза глас.

Тя се обърна и видя мъж, седнал до дървена работна маса. В ръката си държеше внушителна ножица. Беше слаб, с тясно, ъгловато лице, високо чело и хлътнали очи, които проблясваха в мрака. Косата на мъжа, кестенява, изпъстрена със сребърни нишки, беше прибрана в мазна опашка. Облеклото му се състоеше от мръсна бяла риза, сива вълнена жилетка и тесни панталони от същия плат. На едната си китка имаше завързан игленик.

– Джейкъб Бекет, първокласен шивач, на вашите услуги – каза той и сведе глава.

Нещо в усмивката му изплаши Джо, но тя успя да го скрие. Срещна погледа му и се представи:

– Джоузи Джоунс, репортерка. Приятно ми е да се запознаем.

В същия момент една малка, мръсна ръчичка се показа над ръба на масата и хвана копче със скъпоценни камъни. С бързо, елегантно движение мъжът заби ножицата в масата. Джо се сепна, сигурна, че остриетата са се забили в детската ръчичка, но се оказа, че са пронизали ръкава на ризата. Детето, дребно русо момченце с празен поглед, захленчи и започна да се дърпа.

Шивача сложи ръка на главата на момчето.

– Ногин, крадеш за мен, не от мен, забрави ли? Ако ми донесеш нещо, аз ще... – напомни той. – Какво ще направя, момче?

– Храниш Ногин – каза момчето.

– А ако вземеш нещо от мен, аз ще... какво? Хайде, кажи го...

– Биеш Ногин.

– Много добре. Бягай.

Мъжът издърпа ножицата си от дървото и освободи ръкава на момчето, после се обърна пак към Джо.

– Прост е като галош, но има ангелско лице. Толкова е хубав в моряшкото костюмче, което му уших, че дамите замират на място, като го видят, и веднага хукват да му се радват.

– И съвсем не усещат, когато Фей започне да си върши работата – довърши Еди.

Тъкмо беше прекрачил през прозореца, след като издърпа стълбата на балкона. Шивача не обърна внимание на забележката му.

– Седнете, моля – покани ги той и посочи два празни стола до масата. – Фей, скъпа, направи кафе за гостите.

Джо загледа Фей, която отиде до голяма черна печка. Видя още деца, няколко десетки. Всичките бяха слаби, оглеждаха се подозрително и избягваха да срещат погледа ù. Някои имаха синини по ръцете и краката. Най-малките спяха в дървени кошчета. По-големите внимателно лъскаха сребърни прибори, чистеха бижута или подреждаха монети.

Едва тогава Джо си даде сметка колко голямо е предприятието на Шивача. Всички тези сираци бяха възпитавани като престъпници. Тя дотолкова се раз§строи от вида на децата, че заговори, без да помисли.

– Тук си имате фабрика, фабрика за малки крадци. Артфул Доджър би се почувствал у дома си при вас.

– Джо... – предупредително започна Еди.

Но Шивача се усмихна.

– Благодаря ви за комплимента. Творбите на Дикенс ме вдъхновяват, а Фейгин е моят герой.

– Не ви правех комплимент, господине – възрази Джо. – Дикенс е написал „Оливър Туист“, за да възпира престъпността, не за да я насърчава. Вие експлоатирате невинни деца. Превърнали сте ги в престъпници. Не ви ли мъчи съвестта?

– В богаташките квартали животът е черно-бял, но тук, на Завоя е мръсносив – каза Шивача. Вече не се усмихваше. – Аз запазвам живота на изхвърлени деца, това правя. Виждате ли Джейкс ей там? – той кимна към дребно момченце. – Намерих го изхвърлен в клозета, в който е бил роден. А Песоглавата – той посочи слабичко момиченце, чието лице беше нашарено от жестоки белези – беше изхвърлена в една уличка и я бяха нахапали кучета. Снежка открих – той посочи друго момиче, около десетгодишно – на улицата, да замръзва до смърт на Мот Стрийт. Майка ù я изхвърли. Нямаше избор. Вътре имаше още седмина като нея, а печелеше по-малко за цяла година, отколкото харчите вие за някое боне. Прибирам ги и ги храня, а те, от своя страна, трябва да си заработят храната и подслона. Така че не, госпожице Монтфорт, съвестта не ме мъчи. Как е вашата?

Джо премигна.

– Откъде знаете...

– Старая се да знам истинските имена на хората, които влизат в дома ми.

Джо бе поразена, но не възнамеряваше да се отказва от думите си.

– Има сиропиталища, в които тези деца могат да отидат. Има черкви.

– Действително, има ги – съгласи се Шивача. После обърна блестящите си очи към Еди. – И повечето деца биха предпочели да умрат от глад на улицата, отколкото да живеят в тях. Не съм ли прав, господин Галахър?

Еди го изгледа така, сякаш му се искаше да го убие.

– Цяла нощ ли ще си бъбрим? – попита той. – Какво искаш?

Преди Шивача да отговори, Фей, все още в елегантния си тоалет, се появи зад Еди и Джо и сложи чаши с черно кафе пред тях. После заобиколи масата, застана до Шивача и изсипа шепа сребърни копчета на масата.

Очите му светнаха.

– Много добре! Къде ги намери? – попита я.

– В театър „Пастър“ – отвърна тя. – Вмъкнах се в гардеробната и ги отрязах.

Пред изумения поглед на Джо, Фей започна да вади плячката си. Два портфейла и един златен часовник се появиха от джобове, изкусно скрити между плисетата на полата ù. От едната си бота извади сребърна табакера, а от другата – щипка за пари. От корсета ù излязоха пет сребърни долара, последвани от златен пръстен с диамант.

Шивача подсвирна с възхищение, докато оглеждаше пръстена и Фей гордо разказа как се престорила, че се спъва пред театъра, и го свалила от ръката на мъж, който ù помогнал да се изправи.

– Браво – похвали я Шивача и грейна в усмивка.

– Чакай – рече Фей, – има и още нещо...

С подигравателна усмивка тя му подаде златен дамски часовник и петдоларова банкнота.

Джо позна часовника. Бръкна в джоба на полата си. Беше празен.

– Тези са мои! – викна тя.

– Вече не – весело каза Шивача.

– Върни ù ги – нареди Еди.

– Бих могъл – каза Шивача, – но бих могъл и да ги задържа, да ви пребия и двамата и да ви изхвърля през балкона.

Еди се надигна от стола си. Двамата с Джо светкавично бяха заобиколени от десетина деца, всяко с оръжие в ръка – ножица, кухненски ножове, шило за лед, гаечен ключ.

Джо хвана Еди за ръката и го дръпна да седне обратно. Сега вече беше много уплашена, но знаеше, че не бива да губи самообладание. Портретът на адмирал Монтфорт се мерна в главата ù. Чу строгия му глас, който казва, че един Монтфорт прави това, което трябва да се направи. Това, което трябваше да се направи сега, бе да измисли как двамата с Еди да се измъкнат оттук. Живи.

– Какво правите тук? – попита Шивача. – Не обичам репортерите. Особено много не обичам да ги намирам в задния си двор.

– Работим по един материал. Експозе за битовите условия в Завоя – излъга Еди.

Шивача поклати глава.

– Искам истината, момче – каза той.

После с бързо, ловко движение се надвеси над масата и заби ножицата си в дървото – този път само на сантиметри от ръката на Джо.

– Дяволите да те вземат! – извика Еди.

Отново бе скочил от мястото си, готов да се метне върху Шивача, но Песоглавата го спря.

Беше изпълзяла изпод масата безшумно като пепелянка. Сега се изправи между Еди и масата, с шило за лед в ръката. Вместо да го размахва, както преди малко, сега го държеше насочено към една точка под лявото око на Еди. Върхът на оръжието го одраска. По бузата му бавно потече капка кръв.

– Ти може да си се отървал, момче, но аз все още съм тук – изсъска Шивача. – Забрави ли ме? Забрави ли кой съм? Доста смел трябва да си, за да дойде да душиш из Завоя, из моя Завой, без да минеш да се обадиш. Говори. Веднага. Или ще се прибираш опипом.

Само че не Еди започна да говори, а Джо. Беше изпаднала в ужас. Не за себе си, а за него. Толкова бе уплашена, че думите се лееха от устата ù като порой.

– Баща ми бе убит. Опитвам се да открия кой го е извършил и защо. Еди ми помага. Затова сме тук – разказа тя.

Шивача вдигна вежда.

– Продължавай – нареди той.

Джо продължи. Без да поглежда към Еди. Знаеше, че ако го зърне, дори за секунда, ще се срине. Разказа на Шивача за ходенето им до моргата. За Кинч, Елинор Оуенс и „Бонавентура“. Каза, че се връщат от „При Уолш“, където са разговаряли с човек на име Джаки Шоу.

– И какво ви каза Шоу? – попита Шивача. – Искам истината, момиче.

– Не каза много. Не знае кой е Кинч – отвърна Джо, напрегнала всички сили, за да не остави страха да я завладее напълно.

– А за кораба?

– Каза, че „Бонавентура“ хвърлял котва в Занзибар – обясни Джо. – Намекна ни, че носел тайнствен товар, но така и не каза какъв. Мисля, че щеше, но тогава някой го изплаши. Един мъж. Имаше белег на лицето. Тъмноок. С къса коса. Щом го видя, Шоу си тръгна много бързо.

Шивача помисли малко, после кимна.

– Долу, Песоглавке – нареди той.

Момиченцето свали шилото за лед и изчезна обратно под масата, а Джо усети как биенето на сърцето ù се забавя до някакво подобие на нормален ритъм. Страхът я поотпусна, а на мястото му се настани гневът. Шивача бе насилник, а тя ненавиждаше насилниците. Той живееше на гърба на деца и налагаше – и на тях, и на гостите си – подчинение с насилие.

Еди избърса кръвта от лицето си с опакото на дланта.

– Даде ти каквото искаше. Пусни ни – каза той.

– Преди това бих искала да си получа обратно часовника – заяви Джо.

Шивача се изкикоти.

– Не се и съмнявам, че би искала – рече той.

Джо кипна, но лицето ù остана спокойно, както и гласът. Шивача, доколкото виждаше, разбираше от две неща: грубата сила и парите. До първото тя нямаше достъп, но с второто можеше да си послужи.

– Боя се, че не ме разбрахте – поясни тя. – Майка ми ще забележи, че часовникът не е у мен, и ще поиска да узнае какво е станало с него. Не искам да събуждам подозрение у нея. И в момента ми е достатъчно трудно да излизам от дома си през нощта. Може да задържите петте долара.

Шивача я изгледа така, сякаш не вярваше на ушите си.

– О, позволяваш ми, значи? Колко мило – саркастично каза той. – Въпреки това се изкушавам да последвам първоначалната си идея и да ви изхвърля през балкона.

Джо го погледна със съжаление.

– Това би бил злополучно решение.

– Много, при това – съгласи се Шивача. – За вас.

– Не, господине. За вас.

– И защо смяташ така?

– Ако ми вземете нещата и ме убиете, ще се лишите от доходна сделка – заяви тя. – Часовникът е само позлатен. Купен е от „Улуърт“. Нима бих проявила глупостта да нося нещо ценно в Завоя? Разбира се, че не. Вече платих за услугите на Резето. Ще плащам и на вас за подобни услуги, както и за всяко сведение, свързано с Кинч или „Бонавентура“.

Тя махна с ръка към децата.

– Тези деца ходят навсякъде, не е ли така? Може някое от тях да види Кинч. Предложението ми ще ви донесе по-голяма печалба от тази, която ще получите от продажбата на една дрънкулка.

Еди премигна. Шивача наклони глава и я изгледа преценяващо.

– Истинска Монтфорт – изкоментира той. После рязко кимна на Фей. Тя подаде на Джо часовника, но петдоларовата банкнота даде на Шивача.

– Как да ù взема файтон за вкъщи без пари? – попита Еди.

– Умен младеж си. Ще измислиш нещо. Но внимавайте, мили мои. В Завоя е опасно – завърши Шивача с подкупваща усмивка.

Джо не я интересуваха файтоните и колко време ще трябва да върви пеша до дома си. Единственото, което изпитваше в момента, бе облекчение, че са оцелели след разговора с този толкова опасен човек. Тя се изправи с едно-единствено желание в главата – да отиде някъде далеч от него.

Еди също стана и двамата се приготвиха да си тръгнат, когато Джо видя как Фей, която бе свалила грима си, хвана косата си и я дръпна. Беше перука. Истинската ù коса, прибрана на тила в кок, беше сребристоруса. Двете се вторачиха една в друга.

Джо бе ядосана на Фей за това, че ги доведе тук, но в същото време бе и заинтригувана. Доколкото можеше да прецени, бяха на една възраст, но това бе единственото общо нещо между тях.

– Изглеждаш съвсем различно – каза Джо.

– Това е целта – отвърна Фей.

– Светла е като приказно създание. Затова ù викам Феята Фей. Дойде при мен съвсем мъничка. Впиянчената ù майка я изоставила на едно стълбище. Беше много слаба и болна, извади късмет, че я намерих. Отличничка е моята Фей. Бързо научи занаята. С това лице и с роклите, които ù шия, може навсякъде да изглежда като у дома си, но, уви, започва да става известна. Познават я въпреки ружа и перуките – въздъхна той. – Кариерата ù на джебчийка е към края си и я очаква нова. Под полата си има нещо по-ценно от портфейлите и копчетата.

Фей отвърна поглед, но не и преди Джо да забележи безнадеждността в очите ù.

Шивача също я видя.

– Е, стига, де! Така ли ми се отплащаш за добрината? – той стана и се приближи към Фей. Застана зад нея. – Прибрах те от улицата, момиче. Научих те на занаят.

Той прокара ръце по талията и хълбоците ù. Тя се напрегна, но не помръдна.

– Когато му дойде времето, мадам Естер ще те научи на още един. Само богаташите могат да си позволят да стоят със скръстени ръце – завърши той и изгледа многозначително Джо.

Джо настръхна, докато гледаше как Шивача докосва Фей.

– Коя е мадам Естер? – попита тя. Обръщаше се към Фей.

В очите на момичето проблесна страх. Тя се обърна, без да продума, и отиде до печката, където се престори на заета.

Джо искаше отговор. Обърна се към Шивача.

– Коя е мадам Естер?

Еди я хвана за ръката.

– Забрави – каза той. – Тръгваме си. Веднага.

Когато слязоха по стълбата, видяха, че дворът се е опразнил. Веднага щом стълбата се прибра нагоре, Шивача се появи на балкона.

– Не сте толкова умела в преговорите, колкото си мислите, госпожице Монтфорт – рече той подигравателно.

– Така ли? – тя вдигна глава към него.

– Следващия път ще очаквам десетачка за сведенията, които ви дам. Освен това удвоявам заплащането на Резето – злорадо я уведоми той. – Ако искате помощта ми, госпожице, ще си платите за нея.

– Да, предполагам, че сте прав – съгласи се Джо. – И все пак не се справих толкова зле – добави тя след малко. – Помните ли часовника от „Улуърт“, който ми върнахте?

Шивача кимна.

Джо се усмихна.

– Всъщност е оригинален „Картие“.

Глава трийсет и девета

Еди и Джо спряха задъхани на ъгъла на „Бакстър“ и Канал Стрийт. Бяха тичали по целия път от леговището на Шивача дотук.

– Картие? Дошла си тук с часовник на „Картие“? Луда ли си? Не мога да повярвам, че не тръгна след нас. Не че е късно. Пъхни го в корсета си, веднага – заповяда Еди.

– Какво? Как? Не мога! – запротестира Джо.

– Пъхни си го в бельото, или аз ще го направя.

Джо видя, че говори сериозно. Разкопча горните копчета на палтото си, после блузата и пусна часовника в корсета си.

– Явно зрението му започва да се влошава. А може да е било и от светлината – рече Еди, докато Джо се закопчаваше. – Ако беше забелязал, че часовникът наистина е златен, наистина щеше да ни изхвърли през балкона. Не мога да повярвам, че успя да го накараш да ти го върне. Къде се научи да преговаряш така, между другото? От баща ти ли?

– Нищо подобно – заяви Джо. – Той никога не говореше за работа в мое присъствие. Научих се от Кейти, прислужницата ми. Непрекъснато се пазарим с нея.

– За какво?

– За цената на услугите ù. Плащам ù, за да вкарва в къщата неща, които майка ми не одобрява, и за да ми помага да се измъквам. През последните няколко дни си заработи едно малко състояние. В момента е в леглото ми, преструва се на мен. И сигурно се чуди къде съм.

Еди погледна собствения си часовник.

– Късно е – каза той. – Ако вървим достатъчно бързо, ще успеем да стигнем у вас преди два часà.

Той я хвана за ръката и тръгнаха на изток, по Канал Стрийт.

– Прекарах интересна вечер в компанията ви, госпожице Монтфорт. Както обикновено – каза той. – Но за пореден път се оказваме затрупани с въпроси без отговор.

– Като говорим за въпроси – прекъсна го Джо. – Никой така и не отговори на моя. Какво имаше предвид Шивача, когато каза, че Фей ще научи нов занаят? Коя е мадам Естер?

– Може би е по-добре да питаш майка си за това – отвърна Еди. После поклати глава. – Какви ги говоря! Каквото и да стане, в никакъв случай не питай майка си. Иначе никога няма да те пусне да излезеш от къщата.

– Какво искаш да кажеш? – попита Джо.

– Естер е... ами тя е като Дела Макивой.

Джо си припомни разговора си с Кейти.

– Тоест сводница?

Еди почти се задави.

– Хм, обикновено ги наричат мадам. А ти откъде научи тази дума?

– Това значи ли, че Фей ще работи за Естер? Като проститутка?

– Така изглежда – мрачно каза Еди.

– Защото Шивача я кара?

– Да.

– Но това е ужасно! – възкликна възмутено Джо. – Тя не е робиня, която може да се продава и купува. Трябва да му попречим, Еди.

– Де да можехме.

– Можем да съобщим в полицията какво прави. Те ще го арестуват.

Еди поклати глава.

– Не, няма. Той притежава полицията. Поне тези в Шести район. Плаща им да се правят, че не виждат какви ги върши.

– Можем да им кажем за мадам Естер, тогава.

– Тя сигурно им плаща дори повече от Шивача.

– Еди, това не може да е истина – разстрои се Джо.

– Напротив, Джо, може.

– Как допуска полицията да се случват такива неща? Нали би трябвало да защитават хората!

– За тях Фей не е човек, а момиче за еднократна употреба. Една от хилядите такива в града.

– Трябва да има начин да ù помогнем – не се отказваше Джо. – Трябва да има нещо, което можем да направим. Бих могла...

– Да отидеш при майка си? Или чичо си? Да им кажеш, че си се запознала с една джебчийка, която скоро ще стане проститутка, и че искаш да ù помогнеш? – предположи Еди.

Джо осъзна безизходицата в ситуацията. Умълча се, докато си припомняше колко изплашена изглеждаше Фей, когато Шивача заговори за Естер. Колко млада изглеждаше под грима. Джо си спомни и още нещо – какво бе казала Фей на Еди, как го предупреди, че Джо ще му докара смъртта. Тонът ù бе на близък приятел.

В съзнанието ù изплува още един въпрос, който се нуждаеше от отговор. Въпрос, който я човъркаше, откакто бяха влезли в заведението на Мик Уолш.

– Еди, откъде познаваш всички тези хора в Завоя?

– От работата си – отвърна той бързо. Прекалено бързо.

Джо го погледна. Изражението му бе станало непроницаемо.

– Не мисля така – бавно каза тя. – Мик Уолш се изненада, че те вижда. Каза, че е минало много време. Нямаше да го каже, ако често идваше насам по работа. И Фей те познава, нали? И Уил Хубавеца. И Шивача. Каза, че си си тръгнал. Каза...

– Ей, Джо – прекъсна я Еди. – Само защото си играеш на репортер, не значи, че си станала такава.

Гласът му звучеше студено. Джо се вкамени, сякаш я беше зашлевил.

– Това беше гадно, Еди. И долно. И съвсем нетипично за теб.

Беше я наранил. Еди се изсмя, но смехът прозвуча кухо.

– Нетипично ли? – повтори той. – А какво те кара да си мислиш, че ме познаваш? Не ме познаваш, Джо. Изобщо.

Той притвори очи за няколко секунди, после ги отвори и се огледа. Сякаш виждаше Завоя по нов начин.

„Или – помисли си Джо – по стар начин.“

Глава четирийсета

– Познаваш всички тези хора, защото си бил един от тях.

В момента, в който изказа мисълта си, разбра, че е права. Еди кимна.

– Биех се с Уил Хубавеца. Играех с Фей. Крадях от джина на Мик. Работех за Шивача.

Той се реши да я погледне и Джо видя защо бе затворил очи по-рано – бяха пълни с тъга.

– Това място бе домът ми – каза той.

– В апартамент ли си живял? – попита Джо. – Тук, в Завоя?

– Не бяхме толкова високопоставени – отвърна Еди. – Живеехме в една стая.

Той кимна към една запусната постройка на ъгъла на Канал Стрийт и „Мот“. Предната врата висеше накриво от пантите.

– В сграда като ей тази. Родителите ми и пет деца, макар че две от тях умряха, докато бяха още бебета.

Той гледаше втренчено постройката, но Джо имаше чувството, че вижда нещо друго – миналото си.

– Искам да вляза вътре – каза тя.

– Не, не искаш.

Джо не го чу. Качи се по стълбите и бутна вратата. От миризмата, която я блъсна, ù се насълзиха очите – некъпани тела, урина и дим. Малка газова лампа съскаше във влажния, задушен коридор и осветяваше стени с ронеща се мазилка. На мръсното стълбище се бе проснал мъртвопиян мъж. Две слабички, мърляви деца седяха на стъпалото над него, побутваха го с пръчка и се смееха.

Под краката на Джо хрущяха тела на хлебарки, докато си проправяше път към най-далечната стая на етажа. Вратата бе открехната. Под жълтия пламък на една керосинова лампа тя успя да види, че стаята е съвсем малка, не повече от три на четири метра. На пода спяха деца. Една слаба жена стоеше до единствения прозорец и лунната светлина очертаваше силуета ù. Люлееше разплакано бебе. На стол седеше мъж, хванал главата си с две ръце. Той каза на жената да накара проклетото хлапе да спре да реве, иначе той ще се заеме. Джо никога не бе виждала подобна нищета, никога не бе виждала толкова безпомощни хора. Обърна се и излезе от къщата, натъжена от мисълта, че и Еди бе живял по този начин, изумена, че е оцелял.

Той стоеше в сенките край сградата и се взираше в нощното небе, когато тя излезе.

– Хубаво ли огледа? – попита я.

Джо пренебрегна остротата, която се бе върнала в гласа му, и го хвана под ръка. Тръгнаха на изток.

– Заради това място е, нали? – попита тя. – Затова си станал репортер.

Еди кимна.

– Искам да разкажа историите на хората в тази къща – каза той. – Историите, за които никой никога не разбира. Искам да разкрия на света, че тези хора съществуват. Нели Блай прави същото. Рийс и Чеймбърс правят същото. Те променят нещата. И аз искам да променя нещата. Затова искам да се махна от „Стандарт“.

Джо осъзна, че очите ù са пълни със сълзи. Премигна, за да не прелеят, не искаше Еди да ги вижда. Той бе горд мъж и щеше да си помисли, че плаче от съжаление, не от мъка.

– Къде са те сега? Братята и сестрите ти? Родителите ти? – попита тя.

– Не съм виждал баща си, откакто бях петгодишен. Изостави ни. Майка ми умря, когато бях на десет. Два дни преди да умре, заведе мен, брат ми и сестра ми в „Сейнт Пол“, едно църковно сиропиталище. Ние не искахме, но тя каза, че Шивача няма да вземе нейните деца. Не знаеше, че аз вече работя за него. Понякога единствените пари, с които разполагахме, бяха монетите, заработени от кражби за него. Прибраха ни в сиропиталището. Хранеха ни, образоваха ни и ни пребиваха от бой. Сестра ми Ейлийн оглуша с едното ухо след побой. Беше само на осем години.

Силните емоции задавиха Еди. Той се овладя и продължи:

– Сега работи като прислужница у едно семейство с голяма къща. Отнасят се добре с нея. Том, брат ни, също е в голяма къща – добави той с горчивина. – В затвора е. За непредумишлено убийство.

– Убил е някого? – разшири очи Джо.

– Искаше да отмъсти на свещеника, който преби Ейлийн – обясни Еди. – Ударил го в лицето. Свещеникът паднал и си ударил главата в стъпалото към олтара. Пукнал си черепа. Умря, а Том бе осъден на двайсет години. Само че присъдата му е всъщност доживотна. В затвора се зарази с туберкулоза. Не му остава много.

– О, Еди – промълви Джо. Сърцето ù се късаше. – Толкова съжалявам.

Той я погледна и тя видя нещо повече от тъга в очите му. Видя разкаяние.

– Защо ти разказвам всичко това? Не бива да го правя – каза той. – Знаеш ли какво, Джо? Права си да съжаляваш. Но не за мен, а за себе си. И аз би трябвало да съжалявам. Защото нямам право да те водя по такива места...

– Не си ме довел, аз сама дойдох.

– И нямам право да ти показвам леговището на Шивача, или дупката на Уолш, или миналото си. Наистина съжалявам, Джо. Наистина.

Джо сложи ръце от двете страни на лицето му и спря думите с целувка.

– Преди няколко часа не съжаляваше. В музея – напомни му тя.

– Недей – предупреди я той. – Това не е шега.

Тя отново го целуна.

– Наистина ли съжаляваш? Защото аз изобщо не съжалявам.

– Повече, отколкото би могла да си представиш.

Тя го целуна по бузата, после по гладката кожа на шията точно под ухото.

– Още ли съжаляваш?

– Джо...

Тя го целуна по брадичката, по шията и по устата.

– Съжаляваш ли, Еди? – прошепна.

Той я привлече към себе си и я прегърна силно.

– Не. Боже, не. Но ти ще съжаляваш, Джо. И когато дойде този момент, той ще ме убие.

Глава четирийсет и първа

– Къде са парите? – изсъска Сали Гибсън, докато отваряше вратата за прислугата под площадката пред дома на семейство Оуенс.

– И аз се радвам да ви видя, госпожице Гибсън – каза Джо и ù подаде десетдоларова банкнота.

Сали огледа улицата.

– Влизайте. Бързо! – подкани я тя и я задърпа за ръкава.

Джо бе облечена като прислужница. Отново бе заела работните дрехи на Кейти. На главата си носеше проскубана сламена шапка. Със Сали бяха договорили тази среща при посещението ù у Джо.

– Елате в неделя следобед, тогава къщата е празна – бе казала Сали. – Прислугата има почивен ден, а Оуенсови ходят на гости у сестрата на госпожа Оуенс на ранна вечеря.

Джо бе разказала на Еди за плана миналата нощ, докато я изпращаше вкъщи след Завоя. Тя бе помолила Сали да я пусне да огледа стаята на Елинор и Сали се бе съгласила. Джо възнамеряваше да я претърси от пода до тавана с надеждата да намери писмата и списъците, които Стивън Смит ù бе пращал.

– Внимавай, Джо. Семейство Оуенс не са като Шивача. Те ще се обадят на полицията, ако те хванат. Опасна игра играеш – бе я предупредил Еди.

Опасна игра ли? Тя играеше толкова много игри, че главата ù се замайваше. А най-опасната от всички бе тази, която играеше с Еди. Но не можеше да го остави. След нощта в Завоя, след като научи за миналото му и какво бе преодолял, за да стигне там, където е, чувствата ù към Еди се задълбочиха. Мисълта да прекара един цял ден, без да го види – това бе най-страшното за нея. По-страшно от белязания мъж, по-страшно от Шивача дори.

Наложи ù се доста да се постарае, за да успее да отиде до къщата на Оуенсови. Майка ù беше излязла от стаята си, така че Джо не можа просто да ù остави бележка и да излезе. Вместо това се наложи да ù каже, че я боли главата и ще излезе да се поразходи в Сентръл Парк, за да глътне малко свеж въздух. Кейти щеше да я придружи.

Ана бе позволила и Тийкстън бе предложил да повика Долан с екипажа, но Джо бе отказала с обяснението, че иска да повърви. После двете с Кейти излязоха и в момента, в който свиха към „Лексингтън“, Джо спря файтон. Щом се качиха, тя дръпна завесите и двете си размениха дрехите. После каза на кочияша да спре на „Сейнт Карс Плейс“, където живееше майката на Кейти, а Джо продължи към Мъри Хил.

Кейти бе инструктирана да отиде на ъгъла на 36-а улица и Парк авеню след два часа. Щяха да вземат друг файтон, да си разменят дрехите отново и да се приберат вкъщи. Джо намираше всички тези машинации, необходими и за най-краткото излизане от дома ù, за изтощителни.

– Лесно им е на Брам и на Роб, могат да ходят където си искат – бе измърморила тя на Кейти, но Кейти не беше реагирала – бе твърде заета да си брои парите.

– Не вдигайте шум – предупреди я сега Сали, докато водеше Джо нагоре по задното стълбище в къщата на Оуенсови. – Трябва да сте тиха, в случай че някой се прибере по-рано.

Тя поведе Джо към една стая на втория етаж и отключи вратата.

– Ще дойда да ви взема след два часа. Готвачката и икономът обикновено се прибират първи, в шест и половина. Трябва да се махнете преди шест – обясни тя.

Джо кимна, напрегната от задачата, която ù предстоеше. Чувстваше се като крадец. После в съзнанието ù изплуваха думите на Еди: „Понякога трябва да направиш нещо нередно, за да оправиш нещата“. Пое си дълбоко дъх, отвори вратата на стаята на Елинор Оуенс и пристъпи вътре.

Глава четирийсет и втора

Въздухът бе спарен, в стаята витаеше тъга и лек дъх на теменужки. Джо имаше чувството, че е влязла в гробница.

Изглежда, нищо в стаята на Елинор не бе пипано от деня, в който я закарали в „Даркбрайър“. До леглото стояха чифт копринени пантофки. На нощното шкафче имаше купчина книги. Тиктакаше часовник. Джо бавно обиколи стаята с болезненото чувство, че е натрапник.

Мебелите бяха от хубаво дърво, но овехтели. Килимът беше избелял. В единият ъгъл стоеше кресло. Никъде нямаше прах. Явно на прислужниците бе наредено да поддържат чистота в стаята, без да разместват нищо.

„Защо? – зачуди се Джо. – Нима родителите на Елинор идват тук, за да търсят утеха? Или за да се самонаказват?“

Тоалетката бе отрупана със сребърни четки за коса, шишенца с парфюми и фотографии в рамки. Повечето от снимките бяха на домашни любимци – котка с панделка на шията, две малки кученца, кон. На друга имаше красива млада жена с фини черти, светла коса и усмихнати очи. Беше облечена по мода отпреди много години. Джо си напомни, че Елинор бе умряла през 1874 година. Оттогава нещата се бяха променили. Светът бе продължил да се върти.

До снимката на девойката имаше кутийка за бижута. Джо вдигна капачето. Вътре имаше перлена огърлица, няколко чифта обици, гривни и брошки. Имаше и златен джобен часовник, който, изглежда, беше падал във вода и се бе развалил.

По тялото на Джо пробягаха тръпки, когато тя си даде сметка, че гледа часовника, който бил намерен с трупа на Елинор, когато го извадили от реката. Тя си спомни как Сали ù бе разказала за часовника и как златният медальон, който Елинор носела – половинката от сърце с гравирано „Стивън“, и годежният ù пръстен със сапфири и диаманти най-вероятно били откраднати.

Джо разгледа часовника. „На Елинор, по случай 18-ия ù рожден ден. С любов от майка и татко“ – пишеше отзад.

„Родителите ù са я обичали, но въпреки това са я затворили в тази стая – помисли си Джо. – Надявали са се да спасят репутацията ù, да я защитят. Вместо това са я унищожили.“

Елинор сама бе взимала решенията си. Или поне се бе опитвала. Бе решила да бъде с един мъж. Бе решила да легне с него, преди да се оженят. После бе решила да задържи детето си от него. Бе нарушила правилата и беше платила за това – с живота си.

Джо си помисли за Еди и си представи как казва на майка си за него. Нямаше да я заключат в стаята ù, но без съмнение щеше да се намери във влака за Уинетка, изпратена на продължително гостуване у неомъжената си леля.

„Защото това се случва с момичетата, които нарушават правилата“ – каза си тя.

Порцелановият часовник на полицата на камината звънна мелодично. Стрелките му показваха четири и петнайсет. Нямаше време за губене. Джо върна часовника в кутийката за бижута, готова да започне претърсването.

Двата прозореца на стаята бяха закрити със завеси. Тъй като имаше нужда от повече светлина, Джо се приближи до единия прозорец и дръпна тежките копринени завеси. Хвърли поглед към обширната задна градина на Оуенсови. Цветята бяха изсъхнали, а листата на дърветата – обагрени в есенни цветове. Границите на градината бяха очертани от редица бели мраморни статуи. В средата имаше беседка, над която се извисяваха още две статуи – едната на жена, другата на мъж. От мястото си Джо не можа да види повече подробности.

Загърби прозореца и огледа стаята.

– Откъде да започна? – прошепна тя.

Леглото изглеждаше подходящо. Без да се бави, тя свали завивките, възглавниците и чаршафите и опипа дюшека за подозрителни издутини, но не откри нищо. После вдигна килима, провери дъските на дюшемето, после бордюрите. Извади всички чекмеджета на тоалетката и бюрото и провери вътрешните им страни. Свали снимките от стените и провери дали няма нещо залепено за гърбовете им. Отвори дрешника и пребърка джобовете на роклите, които все още висяха по закачалките. Почука тук-там по камината в очакване да открие тайник. После влезе в банята на Елинор и огледа съдържанието на шкафчето, пространството между краката на ваната и зад тоалетната. Накрая, почти два часа след началото на претърсването, тя се отказа. Не беше открила нищо. Където и да бе скрила писмата Елинор, със сигурност не беше в тази стая.

„Може да са къде ли не в къщата – унило си помисли тя. – Може да ги е скрила в пианото или в големия часовник с махалото. Може да са на тавана или зад кофата с въглищата. Трябват ми два месеца за претърсване, не два часа.“

Джо хвърли поглед на порцелановия часовник. Беше почти шест. Сали щеше всеки момент да дойде и да я изведе от къщата. Тя се бе погрижила да върне всяко нещо на мястото му, но един последен поглед из стаята ù показа, че е забравила да дръпне завесите. Тя посегна да го направи, разсеяно погледна през прозореца, и се вкамени.

Пред беседката стоеше мъж в парцаливи дрехи, с татуировки по лицето. Явно я беше усетил, защото вдигна глава и тъмният му отмъстителен поглед срещна този на Джо.

Беше Кинч.

Глава четирийсет и трета

– Беше тук! Кълна се! Видях го! – настояваше Джо, застанала до беседката в задната градина на Оуенсови. – Стоеше ето тук! Мъж с черна коса и татуировки по лицето. Как е влязъл?

Беше останала без дъх. Изтича от стаята на Елинор по задното стълбище към кухнята и после изскочи в градината със Сали по петите, решена да хване Кинч.

– Не знам как е влязъл и не ме интересува – заяви Сали. – Трябва да си тръгвате, госпожице Монтфорт. Сега.

Тя хвърли разтревожен поглед към къщата.

– Минава шест. Ако някой ви види тук, с мен е свършено!

Джо хвърли един последен поглед на беседката. Сега беше достатъчно близо до нея, че да познае фигурите, които се извисяваха от двете ù страни – Селена, богинята на луната, и Хелиос, богът на слънцето.

– Как успя да изчезне? – запита се тя на глас, горчиво разочарована, че ù се е изплъзнал.

– Ако не дойдете с мен, госпожице, ще ви заключа тук отвън и ще се престоря, че не знам как сте влезли. Тогава ще трябва да се обяснявате пред господин Оуенс – заплаши Сали. – Или може да прелетите над оградата, като онзи човек, дето си мислите, че сте видели.

– Точно така! – възкликна Джо. – Прехвърлил се е през оградата. Ако е достатъчно бърз, може да прескочи и да се озове на тротоара, без никой да го забележи.

Докато говореше, ù хрумна нещо.

– Сали... не ми ли каза, че именно така е влизал Стивън, за да се среща с Елинор? Прескачал е оградата, нали?

В този момент светлините в гостната светнаха. Сали видя. Сграбчи Джо за ръката и я задърпа към сенките край къщата.

– Госпожа Бакстър се е прибрала! – изсъска тя. – Хайде!

Тя се втурна в кухнята, повлякла Джо след себе си. Изтичаха покрай стаичката на иконома към предната част на къщата и към входа за прислугата. В момента, в който Сали хвана дръжката на вратата, някой от другата страна я отвори.

– Мили боже, Сали! – една дребна червенокоса жена стоеше пред вратата, сложила ръка на гърдите си. – Как ме стресна!

– Аз... извинете, госпожо Кларксън – смотолеви Сали.

Джо си спомни, че госпожа Кларксън бе готвачката на семейство Оуенс.

– Коя е тази? – попита госпожа Кларксън и огледа Джо подозрително.

– Джоузи Джоунс. Братовчедка съм на Сали – бързо отвърна Джо. – Приятно ми е, госпожо.

– Знаеш, че не бива да приемаш гости тук, Сали – строго рече госпожа Кларксън. – Ще трябва да съобщя на господин Бакстър.

– Аз не съм дошла на гости, госпожо. Дойдох само за да кажа на Сали, че баба е болна. Докторът казва, че ù остават няколко дни. Трябваше да ù кажа. Тя е любимката на баба – обясни Джо, изненадана как гладко се откъсват лъжите от устните ù.

Госпожа Кларксън омекна.

– О! Е, предполагам, това променя нещата – каза тя. – Много съжалявам да го чуя.

– Ще си тръгвам вече – каза Джо. – Довиждане, Сал. Гледай да не се разстройваш твърде много.

– Ще се опитам, Джо. Благодаря, че намина – отвърна Сали и я изгледа кръвнишки.

След няколко секунди Джо се озова на 36-а улица. Гласът на Кинч кънтеше в главата ù, докато изричаше заплахата си към Скъли. „Има доказателства. Има списъци, подписани и подпечатани.“

„Има списъци.“ Не „Имам списъци“. Защото не са у него. Но му трябват, за да може да продължи да изнудва съдружниците във „Ван Хутън“ за пари.

Образът му отново се появи в ума ù. Видя страховитите му очи и макар вечерта да не бе студена, Джо потръпна. Откакто бе чула разказа на Сали, тя бе убедена, че Кинч и Стивън Смит са един и същи човек. Сега обаче, след като отново видя Кинч, я загриза съмнение. На портрета в седалището на „Ван Хутън“ Смит имаше вид на добър, благ човек, а Кинч беше напълно различен.

Беше я видял в кабинета на баща ù. Знаеше коя е. А сега я бе видял в дома на Елинор. Дали знаеше, че и тя търси писмата на Смит?

Кинч от пръв поглед се бе сторил безмилостен на Джо. Съмняваше се, че би допуснал нещо да застане на пътя му към целта, която си бе поставил.

Било то градинска ограда.

Или пък момиче.

Глава четирийсет и четвърта

Писмо от господин Джоузеф Фийн

до господин Едуард Галахър

3 ноември, 1890 г.

Драги Еди,

Претърсих стаята на Елинор за писмата, но не ги намерих. Кинч се появи в задната градина. Видях го. Което е положително развитие. Той също ме видя. Което не е толкова положително развитие.

Дж. Ф.

Писмо от госпожица Едуина Галахър

до госпожица Джоузефин Монтфорт

4 ноември, 1890 г.

Скъпа Джо,

Майтапиш се.

Е. Г.

Писмо от господин Джоузеф Фийн

до господин Едуард Галахър

5 ноември 1890 г.

Драги Еди,

Не се „майтапя“, макар в определени ситуации да съм способна да си направя шега. Настоящата ситуация обаче не е от такъв вид. Да се срещнем в „Мет“. При етруските съдове. Утре в 3 следобед. Както обикновено, ще нося черно.

Дж. Ф.

Глава четирийсет и пета

Джо седеше на една тапицирана пейка в крилото за антично изкуство в музея на изкуствата „Метрополитън“ и се взираше в напукана глинена ваза.

Беше избрала точно тази галерия, защото тя винаги бе безлюдна. Никой никога не идваше да разглежда етруски съдове, пък и защо да го правят? Етруските съдове нямаха какво да кажат. Етруските съдове бяха мъртви.

Джо се огледа, припомняйки си последния път, когато дойде тук – преди пет дни, за Бала на младите благодетели. Оттогава не беше виждала Брам, но пък беше дочула, че са го видели да си говори с Елизабет Адамс на някакво събиране преди три дни. Джо знаеше, че Елизабет е от хората, които най-често получават каквото искат. Знаеше и че трябва да се опита да се противопостави на плановете на момичето, но вместо това тя се надяваше те да успеят. Не искаше да се сгодява за Брам или за когото и да е, не и при силните чувства, които изпитваше към Еди.

– Къде си? – прошепна тя нетърпеливо.

Беше три и петнайсет. Той закъсняваше, а тя се пръскаше от нетърпение да му разкаже всичко, което бе научила от последното им виждане.

Чу стъпки зад гърба си и сърцето ù заби по-силно. Обърна се бързо, но се оказа, че стъпките са на пазача. След още няколко минути дочу различни стъпки, бързи и решителни. Отново се обърна и този път сърцето ù не само заби по-силно, а почти изскочи от гърдите ù.

„Как е възможно един мъж да е толкова хубав?“ – помисли си тя. Еди не беше избръснат и косата му бе станала още по-дълга. Дрехите му бяха измачкани и изцапани с мастило, както винаги. Но по някаква причина старото туидено сако, криво завързаната вратовръзка и нагънатите панталони му стояха по-добре, отколкото и най-изкусно ушитият костюм на който и да е друг мъж. Беше зачервен. Мръщеше се. Усмихна се, когато я видя, но очите му гледаха сериозно.

– Извинявай, че закъснях. Случи се нещо – каза той и седна до нея.

– Не може да сядаш тук! – прошепна тя. – Седни от другата страна на пейката, с гръб към мен. Ако случайно мине някой.

Еди се огледа.

– Но тук няма никой – отбеляза той.

– Еди!

Той се премести от другата страна на пейката, седна и допря гръб до нейния.

– Толкова имам да ти разказвам – започна Джо. – За Елинор Оуенс и писмата, и...

– Да, знам, но...

– Не намерих списъците, но видях Кинч! – развълнувано рече тя. – Там беше, пред къщата на Оуенсови. И той ги търсеше. Сигурна съм.

– Виж, наистина трябва...

Джо отново го прекъсна.

– Иска ги, за да продължи да изнудва „Ван Хутън“ – заяви тя. – Трябва да установим без всякакво съмнение, че Кинч е Стивън Смит. Вече измислих начин. Ще следим господин Скъли няколко нощи подред. Кинч ще иде да се види с него, за да вземе още пари. Ако следим Скъли, ще сме там, когато дойде Кинч, и можем да го попитаме...

– Джо, чуй ме – каза Еди нетърпеливо. – Не можем да следим Скъли.

Тя се обърна към него, забравила, че не е редно.

– Защо не?

Еди също се бе обърнал с лице към нея. Изглеждаше притеснен.

– Защото Ричард Скъли е бил открит рано тази сутрин на кея на „Ван Хутън“ – съобщи той.

– Това едва ли е изненадващо. Нали работи там – недоумяваше Джо.

– Не е бил открит в кабинета си, Джо. Бил е открит във водата. Мъртъв.

Глава четирийсет и шеста

Джо гледаше втренчено мъртвия мъж, проснат на масата. Устните му бяха полуотворени, сякаш за да възрази.

– Не може ли поне да му затворим устата? – попита тя.

– Не и ако не искаме да му счупим челюстта – отвърна Оскар безстрастно. – Мускулите са вкочанени. Ригор мортис е настъпил. Ще го отпусне след няколко часа. Не се притеснявай. Погребалният агент ще го разкраси за погребението.

„Надявам се“ – помисли си Джо, която се разстрои да види стария семеен приятел, човека, когото бе познавала през целия си живот, проснат по гръб на бялата маса в градската морга. Шокът от новината още не беше изчезнал и тя се запита, загледана в тялото на масата, дали смъртта на Скъли имаше нещо общо с тази на баща ù.

Ченгетата казаха, че Скъли се удавил – беше ù обяснил Еди в музея. – Работил до късно в кабинета си и когато си тръгнал, била паднала мъгла. Смятат, че объркал пътя и паднал в реката.

Според Джо това беше невъзможно и тя го каза на Еди.

– Ричард Скъли ходеше пеша до кея на „Ван Хутън“ всеки ден освен неделя – обясни тя. – Можеше да мине „Пекс Слип“ и със завързани очи.

– Имам лошо предчувствие за тази работа, Джо. Тялото е в моргата. Отивам да видя какво мисли Оскар – бе казал Еди.

Беше се опитал да я разубеди да не идва с него, но усилията му бяха обречени. Беше тръгнала от музея няколко минути след него, за да не ги видят заедно, и се беше качила в друг файтон.

– Записвайте си бързо, деца – посъветва ги Оскар. – Погребалният агент е на път. Ченгетата доведоха Филип Монтфорт и Алва Бийкман да идентифицират трупа. Като свършиха, Бийкман потегли към погребалния агент, а Монтфорт отиде да уведоми семейството.

„Горкият чичо Филип – помисли си Джо. – Първо изгуби баща ми, а сега и господин Скъли.“

Еди извади от джоба си бележника, а Джо се наведе над тялото на Ричард Скъли и го огледа. Кожата му имаше восъчносив цвят, освен няколко пурпурни петна по лицето, гърдите, корема и горната част на бедрата. Очите му бяха полузатворени, а кожата около тях беше силно подпухнала, изпълнена с толкова тъмна кръв, че изглеждаше черна. Пръстите му бяха свити към дланите. Челото му беше изцапано с тиня от дъното на Ист Ривър. Оскар бе сложил кърпа върху слабините му, когато Джо и Еди пристигнаха, за да запази невинността на Джо.

Джо обаче не смяташе, че невинността ù има нужда от пазене. Първия път, когато бе дошла в моргата, бе завладяна от ужас и тъга. Още изпитваше тези чувства, но те бяха изместени на заден план от силното желание да разбере точно как се е оказал Ричард Скъли в реката.

– Имаш ли представа кога се е удавил Скъли? – попита Еди. – Тази сутрин? Снощи?

– Не се е удавил – рече Оскар.

– Стига, де, Оск. Открили са го във водата – напомни му Еди. – Ченгетата са го извадили. Имало цял куп свидетели.

– Не казах, че не са го намерили във водата. Казах, че не се е удавил.

– Да не ми казваш...

– Че Ричард Скъли е бил убит? Да, това ти казвам.

Еди подсвирна тихо.

Джо се вкамени. Беше ù трудно да повярва, че Ричард Скъли просто е паднал във водата, но и споменаването на думата „убийство“ отново беше трудно за преглъщане.

– Откъде знаеш, Оскар? – попита тя.

– Както начало, няма пяна – започна Оскар и посочи носа и устата на Скъли.

– Пяна ли? – повтори Джо.

– Смес от вода, въздух, слуз и понякога кръв, която става на пяна, докато удавникът се опитва да диша. Липсата ù предполага, че Скъли не се е опитвал да диша, когато се е озовал във водата. Което значи, че вече е бил мъртъв. Има и още нещо – каза той и обърна трупа на една страна.

Джо направи гримаса, щом зърна жестокото разкъсване на тила на Скъли. Черепът му бе разбит. Костта приличаше на напукана яйчена черупка.

– Травма от тъп инструмент – заяви Оскар. – Оръжието е било изкривено според мен. Бейзболна бухалка може би. Или някаква палка. Ударът е раздробил и париеталната, и окципиталната кост и е причинил периорбиталните ехимози...

– Говори човешки, Оскар – напомни му Еди, който пишеше трескаво.

– Черните кръгове около очите. Кръв от фрактурата е проникнала в синусите и в тъканите около очите и е оцветила кожата. Мъжът, който го е ударил...

Джо го прекъсна:

– Откъде знаеш, че е бил мъж?

– Защото се изисква сила да раздробиш нечий череп. Също така увереност.

Джо се замисли.

– Трябва ти увереност, за да убиваш, така ли? – попита тя.

– Във всеки случай помага – отвърна Оскар. – Гневът също върши работа, но резултатите са по-мърляви. Това е станало бързо и чисто. Убиецът е ударил силно и точно. Мъжете по правило са по добри в замахването с тъпи инструменти, защото го практикуват по-често от жените. С чукове и брадви. Със сатъри. С коси.

– Кьолер видя ли това? – попита Еди.

– Да – отвърна Оскар. В гласа му се долавяше недоволство.

– И въпреки това твърди, че е удавяне?

– Казва, че Скъли си е ударил главата в някой от стълбовете на кея, когато е паднал във водата.

– Това възможно ли е? – попита Джо.

Оскар я изгледа над очилата си.

– Не, освен ако не е имал навика да върви заднешком.

Той прокара ръка по гърба на Скъли. Потупа с пръст едно тъмнопурпурно петно.

– Ливор мортис. Когато сърцето спре да бие, кръвта се стича към ниските части на тялото и се оформя в такива петна. Реката край „Пекс Слип“ не е особено дълбока и морякът, който открил Скъли, каза, че лежал по гръб. Както виждаме, наистина има петна от ливор мортис по гърба му.

– Мислех, че мъртъвците се носят по повърхността – отбеляза Еди.

– Това става по-късно, когато тялото започне да се разлага. Бактериите в него произвеждат газове, които го подуват и го издигат нагоре. Най-често пресният труп потъва на дъното. Особено ако е облечено в тежко вълнено палто като Скъли – обясни Оскар. – Ченгетата, които го извадили от водата, потвърждават, че лежал по гръб. Но... – Оскар обърна тялото по гръб – имаме следи от ливор и тук.

Той посочи пурпурните петна по дясната буза на Скъли, по гърдите му, по корема и по бедрата.

– Което значи какво? – попита Еди.

– Което значи, че е паднал напред, когато е умрял, и е останал в това положение известно време. Най-малко половин час, вероятно три или четири часа. Когато тялото било хвърлено в реката и паднало по гръб, кръвта се стекла към гърба. Фактът, че ливор мортис по гърба е по-ясно изразен, говори, че тялото е останало по гръб поне десет часа. Тъй като го откриха по обяд, това значи, че е паднал във водата някъде около два през нощта. Добави три чàса, за да обясниш петната от ливор по предната част на тялото, и получаваш час на смъртта около единайсет вечерта.

Оскар опипа бедрото на Скъли, както домакиня би опипала парче месо.

– Напредналият стадий на ригор мортис потвърждава хипотезата ми.

– Значи казваш, че е бил убит около единайсет, но в реката са го хвърлили чак в два... къде е бил през това време? – попита Еди.

– Добър въпрос – рече Оскар. – Обикновено в подобни случаи – добре облечен джентълмен, фраснат по тила през нощта – става дума за обир.

– Но не мислиш, че този случай е такъв? – попита Джо.

– Така мислех, преди да видях ливор по предната част на тялото му. Никой крадец няма да го удари, да го остави да лежи на улицата няколко часа и после да се върне и да го хвърли в реката. А го има и факта, че нищо не липсва. Ако убиецът беше крадец, щеше да му вземе парите, часовника и брачната халка. Сигурно и палтото и обувките. А това тук не е логично. Както и реката.

– Реката ли? Защо? – попита Еди, който не спираше да пише.

– Както казах, водата край „Пекс Слип“ е сравнително плитка, особено на мястото, където е било намерено тялото на Скъли. А и мястото е почти непрекъснато пълно с хора и е малко вероятно трупът да остане незабелязан. Защо му е на убиец, който иска да прикрие престъплението си, да крие трупа на толкова видно място?

Джо знаеше защо. Това знание я изплаши. Тя погледна Еди. Той бе спрял да пише. И той се бе досетил, виждаше го.

– Оскар... – започна той, но думите му бяха прекъснати от гръмовен глас. Идваше от коридора пред вратата.

– Шефът – рече Оскар. – Не обича да забавлявам посетители през работно време. Изчезвайте.

Еди хвана Джо за рамото и двамата забързаха към другия изход. Щом се озоваха на улицата, Джо заговори.

– Сбъркахме, Еди. Кинч е убиецът, нали? Не е искал да крие трупа на Скъли. Искал е да бъде намерен – каза тя. – Точно като с баща ми. Искал е и двете убийства да изглеждат като нещастен случай. Така властите няма да заподозрат убийство и няма да тръгнат да търсят убиеца. Така той остава на свобода и продължава да заплашва останалите съдружници. Ходи при всеки, един след друг.

Еди кимна.

– Мислех, че Кинч не би убил баща ти, защото той е щял да му плати хиляда долара. Но може би не е имал намерение да му плаща повече от това. Може би е отказал. Знаем, че Скъли го направи.

– И Кинч ги е убил и двамата. Същото ще направи и с останалите съдружници, ако и те откажат да му платят.

– Много е възможно, Джо – каза Еди и я погледна сериозно.

Страхът на Джо се превърна в ужас.

– Мили боже – каза тя. – Ами ако чичо ми е следващият?

Глава четирийсет и седма

Двойка расови сиви коне теглеше големия, удобен екипаж на Филип Монтфорт по Медисън авеню. Конете внимателно управляваше кочияшът – мъж, който знаеше, че прекаленото отпускане на юздите води до нежелателно поведение.

Вътре в екипажа пътниците, които бяха на път от гробищата към дома на Ричард Скъли за траурната гощавка, също толкова внимателно контролираха чувствата, които изпитваха след загубата на поредния член на тесния им кръг.

С изключение на Джо, която кършеше ръце, скрити в маншона ù, измъчвана от нерешителност. Отчаяно ù се искаше да каже на чичо си за Кинч и заплахата, която той представляваше, но знаеше, че ако го направи, може да си навлече сериозни неприятности и да ù забранят да излиза от дома си. Последното нещо, което искаше, бе някой да ù попречи да гони убиеца на баща си.

– Трябва да кажа на чичо си. Трябва – бе казала тя на Еди преди два дни, след като си тръгнаха от моргата.

– И какво ще кажеш, когато те попита откъде знаеш? – бе я попитал той. – Че си отишла в моргата, за да огледаш лично трупа на Скъли?

Джо нямаше отговор на този въпрос. Нито тогава, нито сега, но знаеше, че трябва да предпази чичо си, без значение какви са последствията. Ако Кинч бе отнел два живота, нямаше да се поколебае да отнеме още един.

– Толкова нелеп инцидент – каза леля ù Маделин и върна Джо в настоящето. – Да умре в разцвета на силите си, и то заради една погрешна крачка.

Джо изведнъж видя възможност да предупреди чичо си. Щеше да го направи, без да се налага да му разкрива какво е правила последните дни.

– Ами ако бъркат? – попита тя, като подбираше внимателно думите си, за да не се издаде

– Ако кой бърка, мила? – попита леля ù.

– Полицията. Ами ако не е било нещастен случай? Ами ако господин Скъли е бил убит?

Леля ù се стъписа. Майка ù изглеждаше направо шокирана.

– Джоузефин Монтфорт, що за ужасяваща мисъл! – скара ù се тя. – Откъде ти хрумна?

– Възможно е – настоя Джо. – Казват, че може да е бил убит и после да е бил хвърлен във водата.

– И кои, ако ми позволиш да попитам, са тези „те“?

– Вестниците, мамо – излъга бързо Джо.

Майка ù изпадна в ужас.

– Ти четеш вестници? Знаеш, че съм ти забранила – строго рече тя.

– Чух вестникарчетата да викат – опита се да замаже положението Джо.

Това поне бе вярно. Вестникарчетата, които продаваха „Уърлд“ и „Хералд“ на улицата, не спираха да обявяват на висок глас двойната трагедия, сполетяла „Ван Хутън“. Първо Чарлс Монтфорт, сега Ричард Скъли. Клюкарските издания питаха как е възможно два толкова сериозни нещастни случая да сполетят двама съдружници във фирмата толкова бързо един след друг. По-сензационно ориентираните вестници предполагаха, че над „Ван Хутън“ тегне проклятие.

– Такава са напаст! – възкликна Маделин.

– Може би някой е ударил господин Скъли по главата – не се отказа Джо. – Ами ако наистина е станало така? И ако ужасният извършител все още броди около „Пекс Слип“ и търси нова жертва? Чичо Филип може да е в опасност. Както и останалите съдружници.

– Джоузефин, достатъчно – спря я Ана. – Разбираемо е, че си превъзбудена, но въпреки това е редно да се въздържаш. Убийството не е тема на разговор, подходяща за една млада дама.

Джо погледна право към чичо си.

– Трябва да внимаваш, докато отиваш и се връщаш от офиса, чичо Филип. И навсякъде другаде. Избягвай всеки, който изглежда странен и опасен. Наистина. Обещай ми, че ще внимаваш – настоя тя на висок глас.

Майка ù и леля ù размениха разтревожени погледи, тя ги видя. Филип се приведе напред и я потупа по ръката.

– Много ще внимавам. Давам ти дума, Джоузефин. А сега моля те, спри да се безпокоиш.

Той ù се усмихна, но тя виждаше, че мисли за друго. За Ричард Скъли, без съмнение, помисли си Джо. Току-що бе видял да погребват един от най-старите му приятели. Не беше приел тревогата ù несериозно, но и не беше ù отдал нужното внимание, затова Джо остана недоволна. Реши да поеме огромен риск и да му разкаже цялата история. Нямаше друг начин.

Пътят продължи в мълчание, докато накрая екипажът спря пред градската къща на Скъли. Филип и Роб слязоха първи и помогнаха на жените. Когато чичо ù се запъти към входа на къщата, Джо чу звънтене. Тя сведе поглед и видя няколко монети на тротоара.

– О, небеса – възкликна Маделин. – Филип, ръсиш пари навсякъде.

Филип въздъхна изморено.

– Джобът на палтото ми се е продупчил – рече той, без да си прави труда да събере монетите. – Все забравям да кажа на прислужника си.

Джо я заболя сърцето за чичо ù. Той бе много придирчив към облеклото си, толкова придирчив, че цялото му семейство се шегуваше с него. Фактът, че е забравил да даде палтото за поправка, бе малък, но ясен знак колко смазан бе от скръб.

– Просяците ще се зарадват, татко – каза Роб, хвана майка си под ръка и я поведе към дома на семейство Скъли.

Филип ги последва, под ръка с майката на Джо. Джо и Карълайн вървяха последни. Макар Карълайн да бърбореше какъв ли пунш ще сервират у Скъли и че онази пухкава малка Араминта Скъли би трябвало да стои настрана от него, Джо чуваше какво си говорят майка ù и чичо ù.

– Казах ти нееднократно, Ана, че тя е много чувствително момиче. Тежкият шок се отразява особено неблагоприятно на подобни натури и води до нездрави фантазии. Трябва или да я изпратиш обратно в училище, или на дълго гостуване при сестра ти в Уинетка...

Джо се сепна. Точно това не искаше да става.

– ... или поне ù дай повече свобода да излиза и да се вижда с приятелките си, да се разхожда в парка, да ходи по магазините и да прави каквото друго правят момичетата на нейната възраст.

Майка ù кимна и Джо издиша от облекчение, че няма да я заточат у леля ù. Само че думите на Филип засилиха желанието ù да разговаря с него. Не беше приел тревогата ù насериозно. Според него тя си въобразяваше, че има опасност за живота му. Но как да остане насаме с него? И какво по-точно да му каже?

Следващия час Джо прекара в дебнене на подходящия момент. Разхождаше се като всички останали из къщата, поднесе съболезнованията си на семейство Скъли, побъбри си с няколко приятелки, зърна Брам да носи питие на Елизабет Адамс и успя да избегне Маминка, като през цялото време държеше чичо си под око.

Когато го видя, че излиза от приемната – вероятно за да отиде в тоалетната, тя реши да действа. Закашля се и помоли момичетата, с които говореше в момента, да я извинят, с оправданието, че отива да потърси прислужница, която да ù даде чаша вода. Щом се озова в дългия коридор на семейство Скъли, тя видя чичо си. Вървеше обратно към приемната.

– Чичо Филип? – повика го тя. – Имаш ли минутка?

Филип се усмихна.

– За теб, Джо, имам цели часове.

Тъй като времето бе необичайно топло за сезона, семейство Скъли държеше отворена една двойна врата, която водеше към закрита веранда в задната част на къщата, а оттам се излизаше в градината. Джо бе зърнала отворените врати по-рано и сега поведе чичо си към тях. Беше измислила начин да му разкаже всичко, което знае, без да му разкрива как го е научила.

– Много си тайнствена – колебливо рече той, докато я следваше под арка от оголени клони към малка беседка в дъното на градината. – Някакви новини ли имаш? Не трябва ли Брам първо да ми поиска благословията? – пошегува се той.

– О, чичо Филип – с треперещ глас каза Джо.

Той се надяваше на добри новини, а тя щеше да му разкрие една ужасяваща истина. Усмивката на Филип се стопи.

– Какво има, Джо? – попита той с тревога.

Джо си пое дълбоко дъх.

И му разказа.

Глава четирийсет и осма

Филип беше придобил цвета на труп.

Джо му бе разказала всичко случило се, откакто бяха говорили за последен път за смъртта на баща ù, с едно-единствено изключение: не спомена за своята роля в намирането на цялата тази информация. Не искаше той да знае, че се е измъквала тайно от дома си. Със сигурност щеше да сложи край на това, ако разбереше.

Когато свърши с разказа си, чичо ù не продума. Не започна да я поучава, да ù се кара или да заплашва, че ще я изпрати извън града. Вместо това седна тежко на един градински стол и затвори очи. Когато ги отвори отново, изглеждаше по-изтощен от когато и да било. С разбито сърце. Съсипан.

Джо разбираше реакцията му. Той бе в шок. И тя се беше почувствала така, след като разбра истинската причина за смъртта на баща си.

– Съжалявам, чичо Филип. Знам, че е трудно да го приемеш. Знам. И аз не бях на себе си, когато разбрах.

Филип я погледна недоумяващо.

– Джоузефин, това, което ми каза... то е...

– Знам, че звучи фантастично, чичо Филип...

– Така е.

– ... но е истина до последната дума.

– Как, в името божие, научи всичко това? – попита той почти изплашено.

Джо се бе подготвила за този въпрос. Надяваше се, че отговорът ще ù спести неприятностите.

– Наех частен детектив.

– Детектив? – скептично повтори Филип. – Как се казва?

– Оскар Едуардс – излъга тя на момента.

– Бих искал да се срещна с него.

– В момента е невъзможно. Извън града е – продължи да лъже Джо.

– Разбирам. Как финансираш работата му?

Джо се поколеба. Този въпрос не го беше очаквала.

– С пари, които... бях заделила – отвърна тя.

– И вярваш на това, което ти е казал господин Едуардс?

– Напълно, сякаш сама съм присъствала на разкритията – отговори Джо и седна срещу него. – Сега разбираш ли защо съм толкова загрижена за теб?

Филип кимна. Това вдъхна смелост на Джо и тя реши да си насили късмета. Може би самият Филип щеше да ù даде информацията, от която се нуждаеха с Еди.

– Знам, че те държах в неведение, чичо Филип, и съжалявам, но трябва да те попитам нещо. Отговорът ти може да помогне на господин Едуардс. Корабът, който Кинч спомена... „Бонавентура“... Той на „Ван Хутън“ ли е?

– Не. Никога не съм чувал за такъв кораб.

– А „Носет“?

– Да, този беше наш – отвърна Филип.

Джо се приведе напрегнато към чичо си. Помисли си за думите на Джаки Шоу – „Намерете „Носет“ и ще намерите „Бонавентура“. Бог да ви е на помощ, ако успеете.“

– Притежавахме този кораб съвсем за кратко – продължи Филип. – Купихме го през 1871 година. След войната. Планирахме да го ползваме за превози от Занзибар, но така и не успяхме. При една буря край нос Добра надежда вятърът го завлякъл към скалите и го разбил. Повечето от екипажа се удавили, но неколцина успели да се доберат до брега.

Джо се обезсърчи. „Значи Шоу бърка, „Носет“ не може да ни доведе до „Бонавентура“ – помисли си тя. Положи усилия да скрие разочарованието си и зададе следващия си въпрос:

– Има ли някакво основание в твърденията на Кинч? Фирмата някога била ли е уличавана в незаконна дейност?

– Разбира се, че не, Джоузефин! – обидено възкликна Филип.

– Възможно ли е Кинч да е Стивън Смит?

– Как? Както знаеш, той взе един от корабите ни, „Чайка“, за да проучва Сейшелите. Така и не се върна от това пътуване. Никой от екипажа на кораба не се върна. Никой повече не видя „Чайка“. Нашият бизнес е рискован. Твърде често се губят кораби.

– Но възможно ли е да е оцелял? Кинч спомена пирати. Може ли да е бил спасен от пиратски кораб?

– Пирати ли? – Филип не повярва на ушите си. – Мъже с обици, превръзки на окото и папагали на рамото? Джо, сигурен съм, разбираш, че тези твои теории са... ами абсурдни – добави той меко. – Ако Смит бе оцелял след корабокрушението и беше спасен от някого, той със сигурност щеше да се върне в Занзибар.

Джо за пореден път усети как отслабва увереността ù, че Кинч и Стивън Смит са един и същи човек. Може би теорията ù наистина бе абсурдна. Чичо ù определено я караше да изглежда такава.

– Смит имаше дом в Занзибар, вещи – продължи Филип. – Както знаеш, имаше и годеница в Ню Йорк.

– Елинор Оуенс – каза Джо.

– Да – кимна Филип. – Аз бях в Занзибар по това време. Тръгнах за Ню Йорк, за да посетя госпожица Оуенс и да ù предам вещите на Стивън, но докато пристигна, тя беше починала, а родителите ù не пожелаха да се срещнем.

– Той имаше ли други близки? – попита Джо.

– Беше разведен и нямаше деца. Майка му бе все още жива, живееше в Бостън, така че изпратих вещите му на нея. И с това историята приключи – завърши Филип. Погледна Джо спокойно. – Най-убедителното доказателство, поне за мен, че Стивън е загинал, е, че през всички тези години не се чу нищо за него. Нито в Занзибар, нито в Ню Йорк, нито където и да било другаде. Той беше работлив, почтен човек. Не би обърнал гръб на задълженията си – към съдружниците или към любимата си.

И двамата замълчаха за малко, после Филип каза:

– Ще бъда искрен с теб, Джоузефин. Много ми е трудно да повярвам в това, което ми казваш – че брат ми е бил убит. И Ричард също. Че зад всичко стои някакъв тайнствен татуиран мъж...

Джо го прекъсна.

– Трябва да повярваш, чичо Филип. Животът ти и този на останалите съдружници може би зависи от това! – настоя тя.

Беше си помислила, че го е убедила в опасността, която представлява Кинч, който и да е той, и сега се смая, когато разбра, че все така не ù вярва.

Филип вдигна ръце.

– Моля те, не се разстройвай. Обещавам, че ще внимавам и че ще предупредя останалите съдружници за този Кинч. Но в замяна искам и ти да ми обещаеш нещо – да запазим това между нас засега. Ще кажа на останалите, че сам съм научил всичко. Не искам да знаят, че си го направила ти. Може да се разприказват, а пък аз...

– Не искаш скъпоценната ми безупречна репутация да бъде опетнена – раздразнено каза Джо.

Дори в такъв момент чичо ù се тревожеше за шансовете ù да сключи изгоден брак. Това я вбесяваше, но и я трогваше в същото време.

– Да. Именно. Ако става нещо нередно, ще го разкрия, повярвай ми. Но трябва да гледаш към бъдещето, Джоузефин. Това, което се е или не се е случило, не бива да наврежда на брачните ти планове. Или на тези на Карълайн или Робърт. Разбираш ли ме?

Джо знаеше, че говори за Брам Олдрич. Сърце не ù даде да му каже, че тези планове са вече съсипани. Вместо това го увери, че няма да каже нищо на останалите съдружници.

Тя се зарадва, че чичо ù не зададе повече въпроси за Оскар Едуардс. Беше се притеснила, че ще се опита да спре разследването ù, но той и това не направи. Всичко бе минало добре. По-добре, отколкото очакваше всъщност, и това ù донесе огромно облекчение. При все това, когато погледна бледото, изнурено лице на чичо си, сърцето ù се сви.

– Ще се оправя, чичо Филип – каза тя и го хвана за ръката. – Сега си предупреден за Кинч, ако реши да те посети. А господин Едуардс в момента е по следите на Кинч, за да събере доказателства за извършеното от него. Когато се сдобием с тях, ще можем да потърсим справедливост. За татко и за господин Скъли.

– Съжалявам за всичко това – каза чичо ù. – За баща ти. За Ричард. Съжалявам, че крехки рамене като твоите трябва да носят този тежък товар на скръбта. Твърде тежък товар за някой толкова млад и чувствителен.

Погледите им се срещнаха. Тя видя в очите на чичо си загриженост и още нещо, което ù бе по-трудно да определи. Тъга ли беше? Или съжаление?

– Добре съм, чичо Филип. Честна дума – увери го Джо.

После двамата се изправиха и Джо хвана чичо си под ръка. Той покри ръката ù със своята и я поведе под арката от оголени клони обратно към къщата при опечалените.

Глава четирийсет и девета

Джо забърза по стълбите на музея „Метрополитън“. Нямаше търпение да види Еди.

Беше му писала в събота следобед, след като се бе прибрала у дома от погребението на Скъли, и го беше помолила да се видят при етруските вази в десет сутринта в неделя, за да му каже как са минали нещата с чичо ù, и да разбере дали той бе успял да научи нещо ново.

Майка ù я пусна да излезе без всякакви спорове. Съветът на чичо ù – да позволи повече свобода на свръхчувствителната Джо – очевидно беше взет присърце.

– Госпожице? Моля, госпожице... – заговори ù някакъв глас тъкмо когато изкачи последното стъпало пред входа на музея.

Говореше някакъв малък просяк. Беше застанал до вратата. Джо щеше да му даде няколко монети, но към тях се приближи пазач.

– Махай се оттук, уличен плъх! – изръмжа той.

Момчето се дръпна от него, а Джо посегна да отвори вратата.

– Госпожице Джо, чакайте! – извика то.

Джо спря и се обърна. „Откъде знае как се казвам?“ – почуди се тя.

– Аз съм, Резето! – проплака момчето и се шмугна покрай пазача, който беше тръгнал да го гони отново.

Щом си каза името, Джо го позна. Приближи се до него, сложи ръка на раменете му и двамата заслизаха по стълбите към улицата.

– Какво? Какво се е случило? – заразпитва го тя.

– Фей ме праща. С нея бяхме в моргата тая сутрин. И Песоглавата беше с нас...

Резето говореше толкова бързо, че Джо почти нищо не разбираше.

– Говори по-бавно! – помоли го тя.

Момчето си пое огромна глътка въздух.

– Някакъв глупак го сгазил файтон – заразказва той. – Ние с Фей и Песоглавата се правехме, че сме му роднини. Оскар обикновено ни изхвърля, но този път беше зает и не ни видя, та успяхме да свием иглата за връзка на умрелия и джобния му часовник. Не успяхме да вземем портмонето. Затова ни трябваш.

Джо се отврати.

– Трябвам ви, за да ви помогна да ограбите труп?

– Не! Слушай ме. Като се прибирахме, минахме покрай една задънена уличка, дето върви покрай моргата – продължи Резето. – Фей чу някакви странни звуци. Влезе да провери кой ги издава, и откри Еди Галахър, пребит.

Сърцето на Джо подскочи. Тя стисна момчето за раменете.

– Какво се е случило?

– Отивал при Оскар за нещо си, но не стигнал. Някой тръгнал след него и го сгащил в уличката. Бая зле е пребит. Заведохме го в неговата стаичка. Страх го е, че тоя, дето го преби, може да тръгне след теб.

– Кой е бил? – попита Джо.

– Не знам, госпожице. Фей ми рече да ти кажа, че на Еди му трябва доктор, ама тя не може да плати на доктор, щото аз, тя и Песоглавата не успяхме да вземем портмонето на оня сгазения, а тя няма други пари. Ти имаш ли пари, госпожице?

Резето обаче не получи нито пари, нито отговор на въпроса си, защото, преди да си довърши въпроса, Джо беше изтичала на улицата, за да хване файтон.

Глава петдесета

Никога в живота си Джо не се беше страхувала толкова. Толкова се притесняваше Кинч да не нападне чичо ù, че изобщо не помисли как той може да посегне и на Еди.

Когато стигна до Рийд Стрийт, тя видя кръв по улицата пред пансиона на Еди. Кръв имаше и по вратата, която стоеше открехната. Джо се втурна вътре, изкачи стълбите на един дъх и затропа силно по вратата на Еди.

– Крайно време беше! – посрещна я Фей. – Ето, вземи това – каза тя и ù подхвърли един окървавен парцал.

– Отивам да извикам доктор. Кашля кръв. Изпратих Песоглавата обратно в моргата да доведе Оскар, но той нещо се бави.

Тя си грабна палтото и изхвърча от стаята, затръшвайки силно вратата.

На пода до леглото на Еди имаше купа, пълна с червеникава вода. Джо почти я настъпи, когато забърза към него. Седна на леглото и нежно взе една от окървавените му ръце в своите.

Лявото око на Еди беше толкова подуто, че се бе затворило. Едната му устна бе сцепена. Носът му бе насинен и кървеше. По бялата му някога риза имаше още кръв. Джо не можеше да види дали идва от носа му, или от рана на гърдите.

Еди отвори здравото си око.

– Джо? – промълви той. – Слава богу, че си добре. Тревожех се за теб.

– Добре съм – отвърна Джо. Изобщо не я бе грижа за самата нея, мислеше само за него. – Имаш ли кървене някъде другаде, освен по лицето? Да чувстваш нещо счупено?

Тя пусна в купата парцала, който ù бе подхвърлила Фей, свали си палтото и запретна ръкави. В училище бяха минали задължителен курс по първа помощ и сега уроците изплуваха в паметта ù.

– Може би някое ребро. Копелето ме събори на земята и ми вкара няколко доста силни ритника.

Джо развърза вратовръзката и я свали от шията му. После разкопча ризата и я разтвори.

– Много те бива да не си показваш чувствата – изхриптя Еди.

Джо поклати глава, прекалено разстроена, за да му отговори. Гръдният му кош беше нашарен с драскотини и синини. Видя подутите му ребра и разбра, че го боли дори да диша. И за всичко това бе виновна тя. Кинч беше пребил Еди, защото Еди го преследваше по нейна молба. Тя замига бързо, да не се разплаче, после взе купата от пода, отиде до мивката и я изля. Напълни я с чиста вода, изплакна парцала и се захвана да почиства раните на Еди.

– Кинч беше, нали? – попита тя, като се постара гласът ù да не потрепери.

Преди той да успее да отговори, вратата се отвори със замах и Фей нахлу, повлякла Оскар Рубин след себе си. Той носеше черна кожена чанта. Малко момиченце с лице, нашарено с белези, влезе след тях и затвори вратата. Момичето зърна камината и седна пред нея, за да си стопли ръцете.

– Срещнах ги на улицата, тъкмо идваха насам – запъхтяна обясни Фей.

Оскар погледна приятеля си. Подсвирна тихо.

– Какво точно направи, за да си изкараш такъв подробен бой? – попита той и сложи чантата си на разклатената маса на Еди.

Джо се изправи, за да може Оскар да седне до Еди.

– И аз бих искала да знам – включи се Фей.

Тя оглеждаше Еди със смесица от тревога и гняв.

– Нищо – отвърна Еди и хвърли поглед на Джо.

Тя разбра, че Еди се старае да не казва повече, отколкото тя би искала.

– Ама разбира се – саркастично рече Оскар.

На гърдите му висеше стетоскоп. Сега се приведе над Еди и го притисна към гърдите му, вдигнал пръст, за да запазят тишина. После прегледа носа на Еди и го накара да си отвори широко устата. Огледа подутото му око и останалите драскотини и синини, после седна обратно.

– Добрата новина е, че дробовете ти са наред – започна той. – Кръвта, която кашляш, идва от пукнат кръвоносен съд в носа. Кръвта капе в гърлото ти и задейства рефлекса на кашлицата. Скоро ще спре. Нараняването на окото е само външно и всичките ти зъби са си на мястото. Лошата новина е, че имаш две пукнати ребра, може да имаш мозъчно сътресение, а порязването на слепоочието трябва да се зашие.

Той извади шише лауданум – морфинов разтвор, и малка чашка. Напълни чашката с разтвор и я подаде на Еди, който я глътна на един дъх.

– Е, какво стана? – попита Оскар, когато Еди му върна чашката.

– Вървях към „Мет“, но реших да се отбия при теб – заразказва Еди. – Да видя дали някой интересен човек е станал жертва на ужасна насилствена смърт.

– Явно денят е бил постен откъм новини, а? – рече Оскар.

– Много – Еди се закашля. – Някой ме приближи откъм гърба. Вкара ме в уличката южно от моргата и ме скъса от бой – завърши той.

– Само един човек? Сигурен ли си? – попита Оскар. – Доста поразии е успял да направи.

– Силен беше. И бърз. Замахнах веднъж, той отбягна удара. Като замахнах втори път, той ми хвана ръката и ми огъна пръстите назад. Завъртя ме и ме стисна за врата с една ръка.

Оскар спря да рови в чантата си за момент, после продължи – извади оттам чиста бяла ленена кърпа и я сложи на масата.

– Имаш ли представа кой е? – попита той и продължи да вади от чантата бинтове, йод, ножици, парче памук, игла, черен конец и да ги нарежда върху кърпата.

Джо зачака Еди да спомене името на Кинч.

– За жалост, да. Не му знам името, но го познах по лицето. Виждал съм го преди – каза Еди. Обърна се към Джо. – Беше белязаният. Онзи, който ни преследваше в „Мет“. И същият, който подплаши Джаки Шоу в „При Уолш“.

Фей, която стоеше изправена, със скръстени ръце, изруга под носа си. Еди я погледна. Присви очи. Готвеше се да я попита нещо, но Джо го прекъсна.

– Еди, сигурен ли си? – попита тя.

– Абсолютно. Успях добре да го огледам. Като свърши с боя, се наведе над мен и каза, че това е само предупреждение. Добави, че този път само ще ми се прииска да съм мъртъв, но следващия наистина ще умра, ако не си гледам своята работа. Знаеше името ми. И твоето знае, Джо. Спомена го. Затова пратих Резето да те предупреди. Може през цялото време да сме били по петите на погрешния човек. Може Белязания да е нашият убиец, не Кинч.

– Вашият убиец? – повтори Оскар и погледна първо Еди, после Джо.

Еди не отговори. Джо също замълча. Бяха погълнати от собствения си разговор.

– Откъде може да ни знае имената? – попита Джо.

– Може би от Джаки Шоу – предположи Еди. – Може Белязания да го е хванал пред „При Уолш“. Да е поработил върху него така, както поработи над мен.

– Но аз казах на Шоу фалшиво име, не помниш ли?

– Вярно, да, забравих – съгласи се Еди.

– Чакай... не се ли казваш Джоузи Джоунс? Стажантката? – попита Оскар.

Джо поклати глава. Съжали, че не е казала истинското си име на Оскар. Когато се запозна с него в моргата, не знаеше дали може да му вярва. Сега обаче знаеше, че може.

– Истинското ми име е Джоузефин Монтфорт. Аз съм дъщерята на Чарлс Монтфорт – каза тя.

Оскар отново подсвирна.

– Това обяснява някои неща, но все още ми се струва, че пропускам нещо – той отново погледна първо Еди, после Джо. – Кой е Белязания? И откъде ви познава?

– Това е големият въпрос, Оск – рече Еди.

– Де да знаехме – додаде Джо.

Фей не каза нищо, но се размърда, сякаш ù стана неудобно. Еди го забеляза.

– Фей, ти знаеш нещо, нали? – попита той. Погледът му я прониза, но тя не трепна.

– Нищо не бива да стига до ушите на Шивача. Ако разбере, че съм ви казала, съм мъртва – предупреди тя.

Гласът ù беше спокоен, но в очите ù проблясваше страх.

– Какво да ни кажеш? – попита Еди.

– Знам откъде Белязания ти знае името – каза му тя. Кимна към Джо. – И нейното. И цялата ù проклета история.

– Откъде? – попита Джо.

Фей се обърна към нея. Със смесица от съжаление и презрение, изписана по лицето ù, Фей рече:

– Ти му я разказа.

Глава петдесет и първа

Еди, разгневен, се изправи в леглото.

– Кучи син! – извика той и стресна Джо.

– Забрави ли какъв е Шивача, Новинарче? – грубо го попита Фей. – Изигра те като последния глупак. И ти му позволи.

– Белязания е бил там, нали? Защо, по дяволите, не ми каза, Фей?

– А какво трябваше да направя? Да ти го извикам? – кресна Фей.

Тя разтвори палтото си и разкопча най-горното копче на блузата си. По шията ù имаше синини.

– Тези ги получих, защото онази вечер не спечелих достатъчно. Какво мислиш, че щеше да ми направи, ако ти бях казала за Белязания, и то в негово присъствие?

Гневът на Еди се изпари. Мястото му зае тъгата. Джо я виждаше в очите му. Видът на синините по шията на Фей сякаш му причиняваше повече болка от собствените му рани.

– Ти си тръгна, Новинарче. Ти. Не аз – каза Фей и закопча блузата си.

– Съжалявам – меко каза Еди.

Джо се разстрои от белезите от насилие по тялото на Фей, шокира се от изблика му на гняв, а разговорът между двамата я обърка.

– Може ли някой от вас да ми обясни какво става, моля? – попита тя.

– И на мен кажете, като сте почнали – додаде Оскар, който си миеше ръцете в мивката на Еди.

Еди обясни.

– Мъжът с белега на лицето е бил у Шивача, когато и ние бяхме там, Джо. Чул е всяка дума, която каза.

– Къде е бил? – Джо се ужаси от мисълта, че е била в едно и също помещение с такъв опасен престъпник. И че Фей и останалите сирачета на Шивача също са делили стая с него. Мисълта, че този мъж е успял да научи името на Еди и нейното собствено и че сега знае всички подробности за смъртта на баща ù.

– В дъното на стаята има ниша, закрита със завеса – обясни Фей. – Там спи Шивача. Белязания се криеше там през цялото време. Седеше на леглото.

– Кой е той? Замесен ли е във всичко това? – попита Джо.

– Не знам – отвърна Фей. – Шивача не спомена името му, а и не чух кой знае колко от разговора им.

Устните ù се свиха в напрегната усмивка.

– Обаче видях какво мина от ръцете на Белязания в тези на Шивача – двайсет долара. Белязания каза на Шивача какво иска от него: да открие какви ги вършите вие двамата. Оттам нататък всичко бе работа на Шивача. Никога преди това не съм го виждала, а съм прекарала в дома на Шивача почти целия си живот. Но имам чувството, че се познават добре.

Оскар свърши с миенето и се върна до леглото на Еди. Фей и Джо се дръпнаха.

– А, не ми обръщайте внимание – рече Оскар, седна на леглото и отново се зае с раните на Еди. – Аз само ще се погрижа да те промия и да те опазя от септицемия или гангрена.

Той се обърна към Джо.

– Тъй като никой от вас не желае да ме осветли за какво говорите, поне вземете да затоплите малко вода.

Джо се засрами. Оскар им беше дал информация, която нямаше как да получат от някой друг, и сега се грижеше за раните на Еди. Редно беше да му обяснят как стоят нещата. Тя погледна Еди и с поглед го попита дали е безопасно.

– Бих му поверил живота си. И този на Фей – отвърна Еди, разбрал неизречения въпрос.

– Ами тя? – Джо посочи към Песоглавата, която все така седеше пред камината.

– Не се притеснявайте за нея – каза Фей. – Нищо няма да каже на Шивача. Не той я прегръща, когато се събуди през нощта с писъци заради кошмарите си. Всеки път едно и също, нали, момиче? Кучета в уличката.

Песоглавата кимна, без да продума.

И все пак Джо се колебаеше. Не беше свикнала да споделя тайните си. И в училище, и с приятелите у дома правилото беше, че колкото по-малко знаят за теб, толкова по-добре. Клюката беше смъртоносно оръжие и момичетата в обкръжението ù знаеха как да си служат с него.

Фей хвърли унищожителен поглед на Джо.

– Значи така, а? – подхвана тя. – Еди го пребиват. Ако Шивача открие какво съм направила, и мен ме чака бой. Сега вече и Оскар е намесен. А той даже не знае защо. И ти не желаеш да му кажеш.

Джо си даде сметка, че Фей я предизвиква – предизвиква я да им се довери. На всички тях. Даде си сметка и за още нещо – колко много ù се искаше да го направи. Тя напълни чайника с вода, както беше помолил Оскар, и го сложи върху огъня. После седна край масата на Еди и разказа историята си от игла до конец. Оскар слушаше внимателно. Фей също. Някои неща бяха новост за нея, тъй като се бяха случили след посещението на двамата при Шивача.

– Е, това е – каза Джо накрая. – Съжалявам, че те намесих, Оскар, но съм ти много задължена за помощта.

Оскар не отговори. Погледът му се отмести от Еди и се насочи към прозореца. Намръщи се. Джо погледна Еди.

– Да не ми е ядосан? – прошепна тя с тревога.

– Не. Той така мисли – рече Еди. – Дай му малко време. След минутка ще е на линия.

– Ще си държа очите отворени на четири за Белязания. Ще ви кажа, ако го видя – каза Фей. – Шивача вече ни е наредил да търсим Кинч. Белязания и него иска да намери. Само че Кинч, изглежда, не иска да бъде намерен. Спотайва се. Сигурно в някой порутен бълхарник, където никой не задава въпроси. Проблемът е, че в града е пълно с такива бълхарници.

Оскар изведнъж си пое дълбоко дъх, сякаш изплуваше от голяма дълбочина. Погледна Еди над рамките на очилата си. Сега погледът му беше остър и съсредоточен.

– Ченге е – каза той. – Или ченге, или работи в болница.

– Кой? – попита Еди. – Кинч ли?

– Белязания.

– Откъде знаеш? – попита Джо.

– Заради хватката, която ти е приложил. Когато ти хванал ръката и я извил назад. Ченгетата правят така, за да озаптят арестантите. Виждал съм и санитарите в „Белвю“ да го правят с буйстващи пациенти. Огледайте около участъците и болниците.

– Непременно. Благодаря ти, Оск – рече Еди.

Оскар се намръщи. Хвана Еди за брадичката и му обърна главата наляво и надясно.

– Това не спира да кърви – отбеляза и посочи раната на слепоочието му.

После сложи конец в иглата и натърка и нея, и конеца с алкохол.

– Сигурно скоро ще спре – опита се да го разубеди Еди, загледан нервно в иглата.

– Не, няма. Нищо няма да усетиш. Дадох ти лауданум.

– Недостатъчно – възрази Еди.

Джо извърна поглед, когато Оскар започна да шие.

– Ох, Оск. Ох, ох, ох, ох! – застена Еди, когато иглата прониза кожата му.

– Мирувай, лигльо – нареди Оскар.

Когато свърши с шиенето, Оскар съблече окървавената риза на Еди и му почисти раните с водата, която бе затоплила Джо, и със сапун. Докато си прибираше инструментите в чантата, стомахът му изкъркори силно.

– Очарователно – изкоментира Еди.

– Напълно естествен резултат на мускулните контракции, чрез които стомашната каша се придвижва по храносмилателния канал – обясни безгрижно Оскар.

– Стомашна каша ли? – повтори Еди. – Това пък що за гадост е?

– Това е течната смес от храна и храносмилателни сокове. Къркоренето се причинява от джобове по трасето, пълни с газ, които биват притискани от сместа по пътя ù към ануса. Звукът е по-силен, когато стомахът е празен. Какъвто е моят. Пропуснах обяда с идването си тук. Какво имаш за ядене?

– Нищо.

– Естествено – рече Оскар. – Е, тръгвам тогава. Имам две аутопсии този следобед. Не мога да ги правя на празен стомах.

– Как можеш да ги правиш на пълен стомах, се питам аз – каза Еди.

Фей въздъхна.

– И ние трябва да тръгваме. Имаме работа, след като не успяхме да вземем онова издуто портмоне, което си бяхме набелязали сутринта – заяви тя и изгледа Оскар многозначително.

– Не ти ли е съвестно понякога да ограбваш трупове? – попита я той.

– А на теб не ти ли е съвестно да ги режеш? – контрира го Фей.

– Не, защото са мъртви – отвърна Оскар.

– Именно – каза тя.

После повика Песоглавата, потупа Еди по бузата и каза:

– Умната, Новинарче.

Еди хвана ръката ù.

– Непременно. Благодаря ти, Фей. Ако не бяхте вие, още щях да лежа в онази уличка. Длъжник съм ти.

– Едва ли – възрази тя с внезапна свенливост.

Издърпа си ръката и тръгна към вратата. Изведнъж обаче спря на място, обърна се и посочи към Джо.

– Гледайте да не го убият, госпожице Монтфорт. Иначе ще трябва да внимавате и за мен, заедно с Шивача, Белязания, Кинч и всички други лунатици убийци, които са по петите ви.

– От всички тях ти си най-страшната – каза Джо.

Фей се усмихна.

– Ще приема това като комплимент – каза тя и излезе.

– Ще дойда пак довечера да те видя. Може да ти донеса нещо за ядене – каза Оскар и си взе чантата. – Обичаш ли гулаш?

– Каквото донесеш, това ще ям. Благодаря, Оск.

Джо затвори вратата след Оскар и се облегна на нея.

– В най-горното чекмедже на скрина има една стара риза, Джо – каза Еди. – Имаш ли нещо против да ми я дадеш?

Джо отвори скрина. Най-отгоре видя избеляла синя памучна риза с ниска яка. Под нея имаше две колосани бели ризи, такива, които се носят на работното място. При вида на оскъдното количество дрехи, спретнато подредено, сърцето ù се сви. Когато беше малка, баща ù я оставяше тя да му избира ризите, докато той се бръснеше. Имаше десетки рафтове с ризи, от които можеше да избира. А Еди имаше три ризи. Само три.

– Откри ли я?

Джо бързо се обърна.

– Тази ли? – попита тя и я вдигна.

Еди кимна. Тя му помогна да се наведе напред, облече му ризата и го подпря отново на възглавницата. Той затвори очи.

– Фей те харесва. Виждам го – каза той.

– Така ли? Страх ме е да си помисля как би се държала с мен, ако ме мразеше – рече Джо. Седна на крайчеца на леглото внимателно, за да не бутне Еди.

– Това е само фасада. Иначе не е толкова лоша – той отново отвори очи.

Джо си припомни синините по шията ù.

– Шивача... той я бие, така ли?

– Бие ги всичките, ако не му носят достатъчно плячка – отговори Еди. – Мен ме скъсваше от бой.

Джо направи гримаса.

– Съжалявам – каза тя. – И за теб, и за Фей. За всички онези деца.

– Аз съм добре. За Фей обаче си права да се притесняваш. Тя е най-голямата и най-често опира пешкира, когато Шивача е ядосан.

Джо сведе поглед към ръцете си. Беше ù хрумнало нещо, когато Фей я предупреди да внимава да не убият Еди. Нещо, от което почувства ревност.

– Изглежда, доста добре се познавате с Фей – каза тя. – Докато живееше в Завоя вие... хм... близки ли бяхте?

– Да не ме питаш дали сме били двойка? Не, не бяхме – отговори Еди. – Фей ми е като сестра. И двамата оцеляхме при Шивача. Поне засега. Такива неща пораждат доста дълбока привързаност.

Джо кимна. Беше едновременно облекчена от това, но и разстроена. Опита се да преглътне сълзите си, но не успя. Търкулнаха се по бузите ù и закапаха по ръцете ù.

– Ей, какво има? – попита Еди. – Истината ти казвам за Фей. Кълна се.

– Не е това – Джо вдигна глава. – За всичко съм виновна аз, Еди. За това, което ти се случи. Ако не те бях намесила в моите неща, сега нямаше да си тук, целият в кръв и рани и...

– Спри, спри – прекъсна я Еди. – Ако не ме беше намесила в своите неща, ти щеше да си на моето място. А от това щеше да ме заболи много повече от некадърния шев на Оскар.

Джо избърса сълзите от бузите си с ръка.

– Боли ме, като се надигам, иначе щях да го направя. За да мога да те целуна – каза той.

– Е, тогава, предполагам, ще трябва аз да те целуна – рече Джо.

Сърцето ù заби лудо от собствената ù откровеност. Тя се наведе към него с намерението да го целуне по устните.

Той обаче отвърна лице.

– Не там – каза. – Много боли.

Тя се наведе към бузата му, но там имаше голяма синина.

– И там не.

На другата му буза пък имаше струйка кръв от раната, която Оскар току-що бе зашил.

– Но това е невъзможно! – възкликна тя.

– Така е – съгласи се Еди.

В гласа му прозвуча тъга, която подсказа на Джо, че той не говори само за целувката. Тя вдигна ръката му, обърна я и целуна дланта. После я допря до бузата си и затвори очи. Искаше да му разкрие чувствата си, да му покаже, че може би има начин да бъдат заедно. Трябваше само да го намерят.

– Така ли е, Еди? – прошепна тя. – Наистина ли е невъзможно?

Но Еди не отговори.

Очите му бяха затворени. Дишаше дълбоко.

Беше заспал.

Глава петдесет и втора

Джо нежно отметна една къдрица от челото на Еди и тихо се изправи. Еди беше изтощен от преживяванията си. Сигурно щеше да е гладен, когато се събудеше. В дома му нямаше нищо за ядене, а щяха да минат часове, преди да дойде Оскар с вечерята. Тя смяташе да се погрижи за всичко междувременно.

Една дъска на пода изскърца, докато Джо пристъпваше към вратата.

– Не си тръгвай – промълви Еди.

– Отивам да напазарувам – каза Джо. – Веднага се връщам.

Тя разви и закопча ръкавите си, облече си палтото и за пръв път в живота си отиде да пазарува като домакиня. Перспективата да общува с търговци бе плашеща, но и вълнуваща. Съвсем наблизо, на Рийд Стрийт, тя намери аптека, откъдето купи калъп сапун, бинтове, йод и шише лауданум.

Плодове взе от количката на един италианец, заедно с върбова кошница, в която да сложи покупките си. От нещо, наречено бакалия, държано от германци, тя купи хляб, сирене, наденица, кафе, бутилка мляко, пилешка супа в метален контейнер, който обеща да върне, и дебел резен маслен кейк. Когато се върна в стаята на Еди, го откри дълбоко заспал. Тя запристъпва на пръсти, сложи супата на огъня, за да остане топла, и подреди хляба, кафето и кейка на масата. Млякото, сиренето и наденицата сложи на хладния перваз на прозореца. Когато приключи, осъзна, че и тя е изтощена. Тревогите около случилото се с Еди я бяха изморили до краен предел.

„Ще си почина мъничко – помисли си тя – и после ще се прибера, преди да са разбрали, че закъснявам.“

Единственият проблем беше, че нямаше къде да подпре глава, освен на леглото, а то бе заето от Еди. Другият вариант беше коравата маса в средата на стаята. В долния край на леглото имаше подпряна възглавница и тя реши да си почине на нея.

Сгуши се до краката на Еди, като внимаваше да не го събуди, и се опря на възглавницата. Започна да се отпуска и се огледа из стаята – към палтото на Еди, закачено на вратата, въдицата му, пишещата машина и книгите.

„Какъв ли живот живее тук, в тази малка стаичка? – запита се тя. – Какъв би бил моят живот, ако живеех тук с него?“

„Несигурен, вълнуващ, пестелив, бохемски“ – тези думи проблеснаха в съзнанието ù, но една грейна по-ярко от всички тях: щастлив.

„Няма да имаме много, мислеше си тя, но ще се имаме един друг. Той ще получи работата, която иска в „Уърлд“ или „Трибюн“. И аз ще си намеря работа. Той никога няма да ми забрани да пиша истински истории – за тъкачките във фабриката, за Шивача, за Фей. Ще закусваме заедно всяка сутрин на тази малка масичка и ще бъде прекрасно. Всяка вечер ще заспиваме в обятията си в ей това легло и това също ще е прекрасно“ – помисли си и тя и се изчерви. Сигурна беше, че животът ù с Еди наистина би бил прекрасен. Щеше да е романтично и нежно – нищо общо с проклетите шпаньоли на Маминка.

„Трябва да има начин. Де да можеше мама да се съгласи да се срещне с него, ще види колко е мил, честен и трудолюбив. Де да можеше да му даде шанс. Само че тя никога няма да го направи“ – каза си Джо.

Нито пък чичо ù. Те искаха да се омъжи за Брам. Сега тя осъзна, че ще трябва да избира между семейството си и Еди. И че ако избереше едното, щеше да загуби другото. Какъвто и избор да направеше, сърцето ù щеше да е разбито.

– Наистина е невъзможно. Фантазия – прошепна тя. – Фантазия, която не трябваше да допускам в съзнанието си. И сега е време да се откажа от нея.

Тя погледна с копнеж мъжа, който спеше до нея, и затвори очи.

– Само да знаех как.

Глава петдесет и трета

– Хъркате, госпожице Монтфорт.

Джо замаяно отвори очи.

– Като куче – поясни Еди, вперил поглед в нея.

– Не е вярно! – запротестира тя, изпаднала в ужас.

Имаше намерение само малко да си почине, не да заспива.

– Старо куче. Хремаво. Много привлекателен звук.

Джо избухна в смях.

– Едва ли вие сте човекът, който може правилно да прецени кое е привлекателно и кое – не, господин Галахър. Особено с тази кръв, течаща от носа ви.

– Пфу. Наистина ли тече? – попита Еди. Избърса нос в ръкава си. После погледна червеното петно.

– Ще ти донеса кърпичка.

Джо стана и затършува из бюрото му, докато намери кърпичка. Подаде му я и седна до него.

– Как се чувстваш?

– Лауданумът помага – отвърна той.

– Донесох ти още. Също и супа, и хляб, и разни други вкуснотии, с които да залъжеш глада, докато дойде Оскар с вечерята.

Еди се усмихна.

– Много мило от твоя страна. Благодаря – каза той, после отново стана сериозен. – Като говорим за Оскар... веднага щом се вдигна на крака, ще обиколя болниците, както той предложи, за да намеря нашия човек.

– Моля те, внимавай. Обещай ми, че ще внимаваш – каза Джо.

– Обещавам.

– И аз ще пробвам нещо различно – рече Джо. – Сетих се за това, докато пазарувах.

– Какво? – попита Еди.

– „Ернст и Маркъм“, корабни застрахователи. Това е фирмата, която застрахова всички кораби на „Ван Хутън“, а и повечето кораби, които хвърлят котва в Ню Йорк. Когато говорих с чичо си, той каза, че не знае нищо за „Бонавентура“. Каза още, че не е бил собственост на „Ван Хутън“. Само че аз се чудя дали пък корабът не е бил на Хеерт ван Хутън, човека, който продал фирмата на баща ми и чичо ми. Той е покойник, но господин Маркъм ще знае. Само трябва да си измисля оправдание, за да се срещна с него.

– Не се и съмнявам, че ще успееш – каза Еди. – Аз пък обмислям да навестя семейство Оуенс. Може би Елинор не е скрила списъците в стаята си. Може да са в мазето или на тавана.

– И как точно възнамеряваш да влезеш в къщата? – поинтересува се Джо.

– Още не съм измислил – призна Еди.

Камбаната на близката черква заби.

– Два часà? – възкликна Джо. – Толкова ли е късно?

Тя понечи да стане, но Еди я хвана за ръката.

– Остани при мен, Джо – каза той.

– Не мога, Еди. Трябва да се прибера, преди да са разбрали, че ме няма.

– Не. Имах предвид да останеш тук днес. И утре. И всеки един ден след това.

Гласът му беше сериозен, очите също.

– Ако го направя, майка ми ще прати полицията и армията да ме приберат вкъщи – каза Джо, като се опита гласът ù да прозвучи шеговито и весело и да попречи на Еди да навлезе в опасна територия.

– Джо, не се шегувам. Сериозно говоря. Аз те...

– Еди, недей. Моля те – прекъсна го тя, изплашена, че той ще каже нещо, което тя отчаяно искаше да чуе, но и от което безумно се страхуваше. Щеше да се наложи да избира, ако го кажеше, а тя не можеше да избере.

Целуна го по устните, нищо че бяха наранени, за да го накара да замълчи. Думите щяха да превърнат онова, което ставаше между тях, в реалност. Щом всичко станеше реалност, щеше да свърши.

– Трябва да тръгвам – повтори тя. – Ще ти пиша. И ще се опитам пак да дойда, ако мога.

Тя си събра нещата, целуна го за последен път и тръгна към вратата.

– Еди – каза с ръка на дръжката. – Обеща ми, че ще внимаваш. Не го забравяй.

– Няма.

– Мъжът с белега... ами ако пак те подгони?

– Не ме е страх от него.

– След това, което се случи днес, може би трябва да те е страх – предупреди го Джо.

Еди поклати тъжно глава.

– Какво толкова може да ми направи той? Не много. Може само да ми строши ребрата, Джо – каза той. – Но не може да ми разбие сърцето.

Глава петдесет и четвърта

Писмо до господин Реджиналд Маркъм

„Ернст и Маркъм“, корабни застрахователи

Фултън Стрийт 116, Бруклин

от госпожица Джоузефин Монтфорт

10 ноември 1890 г.

Уважаеми господин Маркъм,

Моля, позволете ми да Ви се представя. Името ми е Джоузефин Монтфорт и съм дъщеря на покойния Чарлс Монтфорт. Пиша Ви с молба за услуга. Реших да напиша историята на „Ван Хутън Шипинг“ и се чудех дали би било удобно да Ви посетя, за да Ви задам няколко въпроса относно знаменитите кораби на компанията.

След неотдавнашната кончина на баща ми и господин Ричард Скъли бих искала да съхраня историята на фирмата и постиженията на основателите ù за идните поколения. Надявам се, ще се съгласите с мен, че подобно начинание би представлявало подходящ начин да отдадем почит на тези двама мъже.

С уважение,

Джоузефин Монтфорт

Покана до госпожица Джоузефин Монтфорт

от господин Ейбрахам Олдрич

Г-н и г-жа Питър Олдрич

Имат удоволствието да ви поканят

на празнична вечеря

в чест на госпожа Корнилиъс Олдрич ІІІ

в събота, 15 ноември, от 19 ч.

Източна 65-а улица, 1

10 ноември 1890 г.

Скъпа моя Джо,

Майка ти вече получи покана за празненството на Маминка, но изпращам една специално за теб. Моля те, ела. Предполага се тържеството да е в тесен кръг, така че стражите на етикета нямат да те преследват. Питай майка си. Ако откаже, говори с чичо си Филип. Ако и той откаже, питай господин Тийкстън. Но ела.

Твой Б.

Писмо до госпожица Джоузефин Монтфорт

от госпожица Едуина Галахър

11 ноември 1890 г.

Скъпа Джо,

Взех един лист от бележника ти и с измама си осигурих достъп до къщата на Оуенсови. Казах на иконома Смешко, че съм инспектор от газовата компания. Претърсих цялото мазе. Докарах си сажди в очите и паяци в ризата, но писмата не открих. Може и да са на сигурно място под небесата, но в мазето определено не са.

Е. Г.

Писмо до госпожица Джоузефин Монтфорт

площад „Грамърси“ 26, Ню Йорк

от господин Реджиналд Маркъм

11 ноември 1890 г.

Скъпа госпожице Монтфорт,

Моля Ви да приемете съболезнованията ми. Баща Ви беше не само мой клиент, но и приятел, и аз съм съкрушен от загубата му.

Смятам, че една история на „Ван Хутън“ би била извънредно ценен проект и ще се радвам да Ви помогна с каквото мога. Четвъртък, в 11 ч. сутринта, удобно ли ще Ви бъде?

Искрено Ваш

Реджиналд Маркъм

Глава петдесет и пета

„Бруклин не е много красиво място – помисли си Джо Монтфорт, – но определено е вълнуващо.“

От мястото си на палубата на ферибота, който тръгваше от Фултън Стрийт, тя виждаше десетки корабни мачти, които бодяха опушеното небе, наред с железопътни линии, товарни вагони, каруци със стока, бурета бира, огромни късове говеждо, сандъци с чай, риба, цветя и мебели.

Тя подуши солта на океана в бриза. От един склад се носеше аромат на черен пипер. Катран. Туршия и гевречета. Въглищен пушек. И острата миризма на прясно изпечено кафе.

Когато фериботът се доближи до кея, пътниците забързаха към изхода, нетърпеливи да слязат на сушата и да тръгнат по задачите си. Джо се позабави – не искаше първото ù пътуване през Ист Ривър да свършва толкова бързо; беше щастлива, че е в центъра на толкова вълнуващи неща, вместо затворена вкъщи.

Не се предполагаше да е тук. Майка ù никога не би допуснала да се вози на ферибот през Ист Ривър. Предполагаше се, че е в библиотека „Астор“ в Манхатън. Там бе казала, че отива. И наистина беше отишла – Долан я закара, но излезе оттам веднага, щом той се отдалечи, и взе файтон за ферибота.

Самият факт, че бе успяла да излезе от дома си, беше резултат от плана, който наскоро беше измислила – да напише историята на „Ван Хутън Шипинг“. Идеята беше блестяща, нищо че сама си го казваше, и беше сметната за приемлива от майка ù, макар да се беше наложило да я убеждава, докато се съгласи.

– История на „Ван Хутън“ ли? – беше се намръщила тя, когато Джо спомена идеята си.

Джо бе обяснила как би искала да напише всичко за ранните дни на фирмата, преди тази информация да потъне окончателно в миналото. Спомените на баща ù и господин Скъли вече били загубени. Тя искала да се погрижи приносът им към фирмата да не поеме по същия път на забравата.

– И когато приключа с историята – бе продължила тя, – възнамерявам да я подаря на останалите съдружници и семействата им, но първо ще я поднеса на чичо Филип. Той направи толкова много за нас, откакто изгубихме татко. Не мисля, че някога ще можем да му се отблагодарим напълно, но това би било добро начало.

При тези думи майка ù бе омекнала, както и предполагаше Джо. Както самата Джо, тя се възхищаваше на Филип и беше благодарна на него и на Маделин за многото добрини, които бяха направили за тях след смъртта на съпруга ù.

– Е, истина е, че добре си служиш с думите – бе признала майка ù – и съм сигурна, че на чичо ти и другите съдружници ще им стане приятно от такъв подарък.

Джо страшно се зарадва, но се постара да не го покаже, в случай че вълнението ù подплаши майка ù и я накара да промени решението си.

– Ще разговарям с чичо Филип и другите съдружници по-нататък – бе казала тя равнодушно, – но бих искала да започна с встъпление за превръщането на Ню Йорк в основен пристанищен град. Може ли да отида в библиотека „Астор“, за да проуча темата?

– Но това е чак в центъра на града. А днес Кейти има почивен ден. Ще си сама – бе възразила майка ù.

– Отивам в библиотеката, мамо, не в бар – бе настояла Джо. – Трябва да се занимавам с нещо. Иначе ще полудея.

По лицето на Ана бе пробягала сянка при споменаването на думата „полудея“. Джо я беше казала нарочно – с надеждата, че майка ù е взела присърце предупреждението на Филип относно злокобното влияние, оказвано от мрачните мисли върху впечатлителните мозъци. Оказа се, че наистина го е взела присърце, защото се бе предала веднага.

– Добре – беше казала Ана. – Но не забравяй да седнеш в добре осветена част на читалнята. Не искам да получиш бръчки около очите, Джоузефин, няма да ти отиват. Долан ще те закара там и точно в четири часа ще дойде да те вземе.

Джо толкова се бе зарадвала, че ù идеше да затанцува. Отсега нататък излизането ù от къщи, поне през деня, щеше да е доста по-лесно.

Сега Джо слезе от ферибота и тръгна сред тълпата по Фултън Стрийт, следейки номерата на къщите. Повървя няколко минути, преди да стигне до седалището на „Ернст и Маркъм“. Рецепционистката на фирмата я посрещна топло и ù каза, че господин Реджиналд Маркъм е бил повикан на среща в кабинета на съдружника си, но съвсем скоро ще се върне. Междувременно Кларънс Маркъм, внукът му, би се радвал да я придружи до горния етаж, където се намираха кабинетите на съдружниците.

Кларънс Маркъм се появи веднага, сякаш бе изчаквал подходящия момент. Изглеждаше около двайсет и пет годишен според Джо. Беше пълничък, рус, с мустаци като четка. Заприлича ù на морж.

– Госпожице Монтфорт, за мен е удоволствие да се запознаем – поздрави я той и я поведе нагоре, към кабинета на дядо си. – Моите съболезнования по повод смъртта на баща ви.

Джо му благодари и му позволи да вземе палтото ù и да го закачи на кука в стената. После той ù предложи един от двата стола пред голямото орехово бюро. Рецепционистката донесе чай, а Кларънс се настани до Джо.

– И така, госпожице Монтфорт, разкажете ми за малкия си проект – предложи той. – Може би и аз бих могъл да ви помогна. Мога да ви обясня застрахователния бизнес, ако желаете. Много сложна материя.

– Много мило от ваша страна – благодари Джо и се опита да отдръпне стола си от неговия, тъй като коленете им почти се допираха. – Но всъщност се надявах да разговарям с дядо ви, тъй като въпросите ми се отнасят за покупката на кораби преди доста години.

Кларънс се наведе към нея и я потупа по ръката.

– Попитайте ме. Аз изготвям полиците на „Ван Хутън“. Доста добре съм запознат с корабите им.

Помпозността на Кларънс раздразни Джо, но изглежда, че нямаше как да се отърве от него, докато не дойдеше дядо му. Тя се усмихна насила, свали си ръкавиците и извади от чантата си писалка и бележник.

– Ако не бъркам, първият кораб, който купила компанията, бил...

– Преди да започнем – прекъсна я той, – ще ми позволите ли да кажа колко ви отива тази рокля? – очите на Кларънс обходиха тялото на Джо и се спряха на бюста ù.

Джо се изчерви засрамена. Беше облякла най-хубавата си ежедневна черна рокля и се беше постарала да си направи хубава прическа. Сега ù се щеше да не го беше правила.

– Благодаря ви, господин Маркъм – каза тя, като се постара да прикрие смущението си.

– На пристанището няма много възможности човек да се наслади на прелестите на нежния пол.

– Съжалявам да го чуя. И така, струва ми се, че първият кораб на компанията се казвал...

– Застраховането е тежко занимание, госпожице Монтфорт – не се отказваше Кларънс. – Задълженията ми не оставят много време за създаване на приятелства с млади дами. Предполагам, че при вас проблемът е точно обратен. Красиво момиче като вас сигурно има много ухажори. Сгодена ли сте?

Джо се отврати от него.

– Не, господин Маркъм, не съм – каза тя и се изчерви още по-силно. – Да се върнем на корабите на „Ван Хутън“...

Кларънс се наведе още по-напред.

– В такъв случай ще ми позволите ли да се надявам, че имам шанс?

Джо се дръпна назад.

– Господин Маркъм, предлагам да говорим за кораби. За каквито и да е кораби.

– Разбира се, госпожице Монтфорт – мазно се усмихна Кларънс. – Какво ще кажете да поговорим за кораба на любовта?

Джо онемя от изумление. Кларънс отново потупа ръката ù. Дланта му бе влажна. По челото му бяха избили едри капки пот. Кракът му допираше нейния. В следващия момент, за ужас на Джо, той прокара върха на обувката си по страната на ботата ù.

Джо не знаеше какво да направи. Мъжете от нейния свят не се държаха така. Само че сега не беше в своя свят. Много ù се искаше да нарече Кларънс Маркъм мръсник и да си тръгне, но после си представи как ще каже на Еди, че не е успяла да научи нищо за „Носет“ само защото се е уплашила от малко флирт с крака.

„Тези игри се играят от двама“ – каза си тя.

Пое си дълбоко въздух, вдигна крак и го стовари с всичка сила върху пръстите на Кларънс Маркъм. Той изквича и се дръпна.

– Съжалявам – заяви Джо с тон, който ясно показваше, че никак не съжалява. – Нещо ме докосна по крака. Плъх, струва ми се. Как ще обясня на чичо си, че съм контузила младия господин Маркъм? Той ще попита как се е случило, и аз ще трябва да му разкажа, въпреки че мисълта ме ужасява.

Маркъм пребледня.

– О, няма нужда, госпожице Монтфорт – бързо рече той. – Не и заради мен, уверявам ви.

Той дръпна стола си по-надалече.

– А сега – за корабите...

Джо се усмихна доволно.

– Да, господин Маркъм. Кажете за корабите.

Глава петдесет и шеста

Час по-късно Джо разполагаше с имената и подробните описания на петнайсет кораба – собственост на „Ван Хутън“, но „Бонавентура“ не бе сред тях.

Дядото на Кларънс дойде малко след като тя постави на мястото му младия Маркъм, и самият Кларънс се оттегли светкавично. Старият Маркъм изглеждаше на около седемдесет, имаше рошава сива коса и пищни бакенбарди и носеше костюм, който вероятно е бил на мода преди двайсет години. Освен това бе любезен и внимателен, за разлика от внука си, както и безкрайно подробен в описанията си.

Сега ù разказваше за „Ема Мей“. Докато каканижеше монотонно, Джо скришом си погледна часовника. „Ван Хутън“ притежаваше почти сто кораба. Ако не накараше Маркъм да побърза, щеше да стои тук до полунощ. Без да спира да кима, да се усмихва и да си води записки, тя се замисли как да го разпита за информацията, която всъщност ù трябваше. Целта на идването ù тук беше да изрови всичко, което може, за „Бонавентура“, но инстинктът ù подсказваше да действа предпазливо. Ако корабът беше намесен в нещо незаконно и ако Маркъм знаеше за него, можеше да откаже да разговаря с нея. Избягването на въпроса обаче също нямаше да доведе до отговор. Тя реши, че не ù остава нищо друго, освен директно да попита за кораба.

– Вие сте истински извор на информация, за което ви благодаря – започна тя, когато господин Маркъм ù описа размерите на „Ема Мей“, – но има един кораб, който не сте споменали досега, а аз съм особено заинтересувана от него, тъй като чух един от съдружниците във фирмата – не помня кой, да говори за него. Става дума за „Бонавентура“.

Господин Маркъм поклати глава.

– Не съм чувал за такъв кораб – каза той. – Определено не е на „Ван Хутън“.

Джо бе едновременно облекчена и разочарована. Зарадва се да научи, че подозрителният кораб не е собственост на „Ван Хутън“. Как е възможно съдружниците да са се замесили в сенчести дела, както твърдеше Кинч, ако дори не притежаваха кораба, който е пренасял подозрителния товар? Но в същото време се разочарова, защото не успя да разбере кой все пак е бил собственикът на кораба. Нито Бил Хокинс, нито чичо ù бяха чували каквото и да е за „Бонавентура“, а и двамата бяха отблизо запознати с корабната индустрия. Маркъм беше последната ù надежда.

Джо мълчаливо заслуша Маркъм, който започна да ù разказва за „Перегрин“ – поредния кораб, който съвсем не я интересуваше, и внезапно в съзнанието ù изникна съветът, който ù бе дал Шоу, точно както бе станало, когато говореше с чичо си за „Бонавентура.“ „Намерете „Носет“ и ще намерите „Бонавентура“. Бог да ви е на помощ, ако успеете“ – бе казал Шоу.

Тя реши да попита Маркъм за „Носет“. Чичо ù беше разказал малко за него, но това не ù беше свършило работа. Може би господин Маркъм знаеше нещо повече.

– „Перегрин“, великолепен кораб – каза Джо. – Нямам търпение да науча повече за него, но преди това, господин Маркъм, просто за да, хм, подредя корабите по азбучен ред, бихте ли ми разказали за „Носет“?

Джо помисли, че той или няма да ù каже нищо особено, или ще я отрупа с безполезни подробности. Не очакваше обаче копнежа, който се изписа на лицето му.

– О, небеса – рече той и се облегна в стола си. – От години не съм се сещал за този кораб.

Джо усети как пулсът ù се ускори.

– „Носет“ беше балтиморски клипер – обясни Маркъм.

– Не съм запозната с този вид кораби – призна Джо, записвайки всяка дума.

– Повечето хора на вашата възраст не са – рече Маркъм. – Вече не са останали много. „Носет“ беше кораб за роби. Плаваше в Атлантика преди Гражданската война. Когато търговията с роби бе забранена, „Ван Хутън“ откупи кораба на добра цена. „Носет“ отплава за Португалия, където трудът е евтин, за да го пригодят за търговия с подправки.

Джо изправи гръб при споменаването на Португалия. Спомни си как Джаки Шоу бе казал, че „Бонавентура“ е бил с португалски екипаж и документи.

– Филип ми каза, че възнамерява да махне белезниците и веригите от кораба – продължи Маркъм, – както и помещенията, в които били държани робите.

Джо потрепери при думите „белезници“ и „вериги“, ужасена от страданията, които са били принудени да изтърпят клетите души, превозвани с кораба.

– Подправките са печеливш бизнес, а печелившият бизнес е винаги много важен. Това важеше с особена сила през кризата, която последва войната – обясни Маркъм. – Доларът се беше обезценил и много фирми пострадаха тежко, включително в корабостроенето.

Той замълча.

– Разбирате ли термините, които използвам, госпожице Монтфорт? Финанси, икономика... те обикновено са трудносмилаеми за женския мозък.

– Ще се постарая да не губя нишката на мисълта ви, господин Маркъм – отвърна Джо. Саркастичната нотка в гласа ù му убягна.

– Много добре. Докъде бях стигнал?

– До следвоенната криза – напомни Джо.

– Точно така.

– Предизвикана, между другото, от прекален икономически възход, инфлация и демонетизация на среброто, наред с увеличение на спекулативните инвестиции, фалити в железопътния сектор, Черния петък от 1869 година5 и доста значителен търговски дефицит – каза Джо.

Беше получила 6+ за доклада си на тема възстановяването на Юга след войната.

Господин Маркъм я гледаше втренчено, с леко отворена уста.

– Да. Точно така – съгласи се той. – И така, хъм, както, убеден съм, знаете, корабостроенето, а не корабоплаването е било основното занимание на семейството ви в продължение на повече от век.

Джо кимна. Спомни си как веднъж баща ù ù бе показал една фабрика за мебели в западната част на града и ù беше разказал, че едно време на нейното място е стояла корабостроителницата на Монтфорт.

– След войната баща ви и чичо ви бързо усетили накъде духа вятърът. Били млади, но умни и знаели, че трябва да излязат от корабостроенето и да се заемат с транспорт – продължи разказа си Маркъм. – И така, предприели смел ход – продали корабостроителницата и купили транспортната фирма на стария Хеерт ван Хутън. Бизнесът му замирал, но кейовете на „Ван Хутън“ били просторни и не се използвали пълноценно. Първокласна пристанищна собственост.

Маркъм разказваше на Джо неща, които тя знаеше, но не го прекъсна, за да му го каже, с мисълта, че ако го направи, може да пропусне някоя важна подробност.

– Продажбата на корабостроителницата не донесла на баща ви и чичо ви толкова пари, които искали. Налагало се да намерят още, затова се свързали с още няколко души, които да им станат съдружници във „Ван Хутън“. Това били хора, които познавали и на които вярвали. С тяхна помощ успели да избегнат фалита, но на косъм. Нужен им бил още един съдружник и те го намерили в лицето на господин Стивън Смит.

Вълнението на Джо нарасна. Може би от Маркъм щеше да научи и нещо повече за Смит, не само за „Носет“.

– Господин Смит загинал в морето, докато работел за филиала на фирмата в Занзибар, доколкото знам – каза тя.

– Да. Истинска трагедия. Стивън Смит бе много ценен за „Ван Хутън“. Беше живял в Индия няколко години и познаваше в подробности търговията с подправки.

– Ще ви бъда благодарна, ако споделите впечатленията си от него за историята, която пиша – помоли Джо, която искаше Маркъм да продължи да говори за Смит. – Вие самият познавахте ли го?

– Само съм слушал за него. Казваха, че е почтен, но по произход беше от Бостън, а и беше разведен, което и днес е неприемливо, какво да говорим за преди двайсет години. Съмнявам се, че Чарлс и Филип биха го приели в по-благоприятни времена, но в онзи момент имаха нужда от финансиране и ми се струва, че именно парите на Смит им позволиха да купят „Носет“. Загубата на кораба беше сериозен удар за фирмата, но, разбира се, той бе застрахован.

Надеждата на Джо започна да гасне. Тя обаче зададе още един въпрос. Опита се да го свърже с казаното досега.

– Знаете ли дали във „Ван Хутън“ някога е работил човек на име Кинч? Като капитан на „Носет“? Или на някой друг от корабите?

Маркъм поклати глава.

– Името не ми говори нищо – каза той. – Но пък не знам имената на всички служители във фирмата. А сега – за „Перегрин“...

Джо се отчая. Отново беше попаднала в задънена улица. Идването ù в Бруклин се беше оказало безрезултатно. Маркъм не ù беше казал нищо за „Бонавентура“ и нищо съществено за „Носет“, Стивън Смит или Кинч. Тя стисна зъби, докато той говореше и се зачуди как тактично да си тръгне. Точно тогава часовникът на стената удари дванайсет и половина.

– О! Кога стана толкова късно? Боя се, че трябва да съкратя приятния ни разговор, господин Маркъм. Майка ми ме чака вкъщи след един час.

Рунтавите вежди на господин Маркъм подскочиха.

– Но аз още не съм ви разказал за останалите кораби на „Ван Хутън“! – запротестира той.

– А аз наистина искам да чуя всичко за тях – излъга Джо. – Би ли било възможно да дойда отново, ако няма да ви създам неудобства?

– Разбира се, госпожице Монтфорт – топло се съгласи господин Маркъм. – За мен ще бъде удоволствие.

Джо се изправи. Маркъм ù помогна да си облече палтото.

– Да повикам ли Кларънс да ви придружи до изхода? – попита той. – Сигурен съм, че би искал да се сбогува с вас.

– Не се и съмнявам – каза Джо без да мисли. – Тоест... и аз бих искала да се сбогувам – поправи се смутено. – Да, бих искала. Само че трябва да хвана ферибота. Веднага. Иначе ще закъснея за... за урока си по пиано. Приятен ден, господин Маркъм.

Тя бързо излезе от сградата и тръгна обратно по Фултън Стрийт обезсърчена. „Носет“ не я доведе до „Бонавентура“, а до дъното на морето. Щеше да пише на Еди, когато се прибере, за да му каже, че нищо не е успяла да научи. С дълбока въздишка тя се замисли какво да прави оттук нататък.

5 На 24 септември 1869 г. американската финансова индустрия изпада в колапс, последвал опита на двама спекуланти, Джей Гулд и Джим Фиск, да предизвикат огромно увеличение в цената на златото с цел лична облага. За да постигнат целта си, двамата създават цяла мрежа от корупционни схеми, стигащи дори до семейството на тогавашния президент Юлисис Грант. Датата, на която се разразил скандалът, е известна като Черния петък. – Бeл. прев.

Глава петдесет и седма

– О, да му се не види – каза Джо, загледана след ферибота, който се отдалечаваше от брега.

Стоеше зад дървената порта на кея с ясното съзнание, че сега ще трябва да изчака ферибота да разтовари пътниците си в Манхатън и после да се върне. Не гореше от желание да прекара цял час на негостоприемното пристанище.

– Да не изпуснахте ферибота, госпожице? – чу се учтив глас.

Една пухкава усмихната жена стоеше на малка баржа, закотвена до кея. Беше точно вдясно от мястото, където хвърляше котва фериботът. Лицето на жената беше загрубяло от вятъра и водата. Ръкавите на роклята ù бяха навити. Бършеше ръце в някаква кърпа.

– За нещастие, да! – отвърна Джо.

– Можем ние да ви закараме с мъжа ми. Караме товар зебло към кея на Олсън, на юг от „Пекс Слип“. Ще ви закараме дотам. Качвайте се. Пристанището не е място за едно почтено момиче. Аз съм госпожа Ръдж.

– Благодаря! – трогна се Джо.

Тръгна към баржата, но усети една ръка да я хваща за рамото.

– Недей – предупреди я някой.

Джо се стресна и се обърна. Срещу нея стоеше младо момиче с червена коса, екстравагантна шапка и кариран костюм в кехлибарени нюанси. Изглеждаше като младата съпруга на някой преуспяващ търговец.

– Фей? – учуди се Джо.

– Не тръгвай с нея – повтори Фей, без да пуска рамото на Джо.

Джо хвърли поглед към баржата. Любезната усмивка на жената беше замръзнала.

– Пусни я, Фейо Фей – рече тя. – Нямаш работа от тази страна на реката.

– Разкарай се, Уилма – отвърна Фей.

– Ще съжаляваш за тези думи, момиче – изсъска госпожа Ръдж.

Тя се качи на кея. Фей изплези език, върху който блесна бръснарско ножче. Бутна Джо зад себе си.

– Идвай тогава, Уилма – подкани я тя и стисна ножчето между палеца и показалеца си. – Да видим дали грозната ти физиономия ще се разхубави, ако няма нос.

Госпожа Ръдж се закова на място.

– Ханк! – изрева тя, вперила във Фей поглед, пълен с омраза. – Ела тук! Веднага!

– Какво искаш, жено? – избумтя мъжки глас от вътрешността на баржата.

Фей не изчака Уилма да му разкаже. Хвана отново Джо за ръката и я задърпа обратно към Фултън Стрийт.

– Къде отиваме? – попита Джо, останала без дъх и доста притеснена от компанията на момичето, което неотдавна я беше обрало.

– В Манхатън – каза Фей, без да спира да я дърпа.

– Но пристанището е нататък! – възрази Джо и посочи зад тях.

– Знам. Ще вървим пеша – тя хвърли поглед към брега. – Да се надяваме, че Уилма е решила да не ни гони. Не ми се умира с теб.

– Да умираме ли? Фей, какви ги говориш? Просто изпуснах ферибота и госпожа Ръдж предложи да ме закара с лодката си до Манхатън.

Фей се подсмихна.

– Не се и съмнявам. Уилма и Хенри Ръдж си изкарват хляба, като качват нищо неподозиращи пътници. Изчакват, докато стигнат насред реката и наоколо няма други лодки, после ограбват пътниците и ги хвърлят през борда. Повечето успяват да стигнат до брега. Някои – не.

Джо се потресе. Може би щеше да оцелее след подобно нещо, защото можеше да плува, но пък от друга страна, можеше и да се удави. Да плуваш в тихо заливче край Нюпорт през лятото не беше същото като да се бориш със силните течения на Ист Ривър в рокля и палто в студен есенен ден.

– Фей, благодаря ти – каза тя.

Фей най-вероятно ù бе спасила живота. Фей махна с ръка.

– Хайде, не спирай. Още не сме в безопасност – подкани я тя и ускори крачка.

– Как така не са ги хванали? Жертвите не се ли оплакват в полицията? – опита Джо, която подтичваше, за да не изостане.

– Понякога, но имат само своята дума срещу тази на Ръдж – обясни Фей. – Няма много свидетели насред Ист Ривър. А и Уилма веднага се отървава от плячката, така че, ако дойдат ченгетата, не намират нищо.

– Много се радвам, че по случайност беше на Фултън Стрийт – каза Джо. – Защо всъщност си толкова далече от дома си?

– В момента за мен е малко горещо в Манхатън – каза Фей. – Преди няколко дни ме хванаха. Изкарах две нощи в кафеза. Ченгето, което ме спипа, ме предупреди, че следващия път отивам в затвора, не в килия в участъка.

Докато Фей говореше, Джо забеляза избледняла синина под пудрата на лицето ù.

– Кой те удари по бузата? – попита тя.

Фей сви рамене.

– Рисковете на професията – каза тя.

– Какво значи това? – попита Джо. После разбра. – Полицаите ли те удариха?

– Не, жертвата – отвърна Фей. – Полицаите внимават да не удрят по лицето. Обикновено целят ребрата или корема. Там не се виждат синините. Обаче проклетото ченге ми държеше ръцете.

– Защо?

– Защото жертвата я беше страх да се бие честно.

Джо се закова на място.

– Двама мъже срещу едно момиче?

– Не съм сигурна, че бих ги нарекла мъже – отбеляза Фей и пак я бутна да върви.

– Трябва да кажем на някого за това – възмути се Джо. – Не трябва да ги оставяме да им се размине.

– Добра идея – саркастично рече Фей. – Ей, дай да извикаме полицията.

Джо осъзна колко трудно живее Фей. Шивача я биеше, ако не крадеше за него, а полицията я биеше, ако го прави.

– Де да можех да направя нещо. Съжалявам за случилото се – каза тя с неудобство.

Нейният живот беше толкова лесен в сравнение с този на Фей. Фей се усмихна мрачно.

– Не колкото жертвата. Знам къде живее. Чух как ченгето на приемното гише го пита за адреса и името – каза тя.

Все още държеше ножчето, с което беше заплашила Уилма Ръдж. Пред погледа на Джо тя го сложи на езика си и го притисна към небцето.

– Недей! Ще се порежеш!

– Не и ако внимавам. Искаш ли да пробваш?

Джо енергично поклати глава.

– Безнадеждна си, знаеш ли? Доколкото виждам, нямаш никакви умения – заяви Фей. – Ако ще ходиш в Мълбъри Бенд и на пристанището, ще трябва поне да можеш да се защитаваш. Иначе Уилма Ръдж и подобните ù ще те изкормят.

На Джо идеята ù хареса. Мисълта да може да се защити от нападение ù се стори привлекателна.

– Можеш ли да ми покажеш как? – попита тя. – Но без бръснарски ножчета – добави бързо.

Фей кимна.

– Мога да ти покажа някои основни неща. Но не тук. Горе, на моста. Там е по-тихо.

– Моста ли? – повтори Джо.

– Да. Ей това голямо нещо над нас – обясни Фей и посочи Бруклинския мост.

– Разбира се, мостът. По него ли ще минем? – ентусиазира се тя.

– А какво друго да направим? Да прелетим? – Фей ù хвърли кос поглед. – Май не излизаш често, а?

– Никога не съм минавала по Бруклинския мост, а винаги съм искала. Татко каза, че не било безопасно за млади дами да минават по него. Колко вълнуващо! – възкликна Джо, вече забравила срещата с Уилма Ръдж, нетърпелива да види града отвисоко.

Сега Фей се изуми.

– Откога ходенето пеша по мръсен стар мост е нещо вълнуващо? Кажи ми, Джо Монтфорт, всички богаташи ли са луди? – попита тя.

– Ходенето където и да е без придружител е вълнуващо – каза Джо и вдигна възхитен поглед към извисяващата се грамада на моста.

За момент забрави, че момичето с нея е прочута джебчийка, опасна и лъжлива. Забрави и че самата тя е млада дама от добро семейство. За момент съществуваха просто две момичета, потеглили заедно на приключение.

– Нали каза, че не трябва да спираме? Хайде, Фей. Да вървим! – подкани я.

Фей се засмя, когато Джо я дръпна за ръката. Смехът ù звучеше някак пресипнало, ръждиво. Сякаш бе забравила какво е да се смееш.

Или така и не се бе научила.

Глава петдесет и осма

– Така, ето един трик, който се казва „хубавицата“. Престори се на едър, дебел мъж, който тъкмо е изял вечеря от пет ястия в ресторант „Ректър“ и сега върви към операта, за да блее по сопраното – инструктира я Фей.

Джо се изкикоти, стана от пейката, на която седеше на панорамната площадка в кулата откъм Манхатън, и се заклати като мечка. Никой не ù обърна внимание. Освен тях двете с Фей, на панорамната площадка имаше само няколко души и повечето от тях съзерцаваха Статуята на свободата.

– Много добре – похвали я Фей. Започна да обикаля около Джо. В очите ù се появи хищнически блясък, а движенията ù станаха плавни, котешки.

– В едната ръка държиш пура, а в другата палтото си. Поясът ти притиска корема, препил си с бренди и си раздразнен, защото балерината, с която си вечерял в „Ректър“, не ти е дала да я опипаш.

– Фей! – възмути се Джо.

– Не излизай от ролята! – скара ù се Фей. – И сега идвам аз. Облечена съм така, че да не правя впечатление. Не правя, не казвам и не нося нищо, което би могло да привлече внимание към мен.

Докато говореше, Фей се блъсна в Джо и си изпусна чантичката. Джо я вдигна и я подаде на Фей.

– Време е да научиш трите Л-та на джебчийките – каза Фей. – Първо, Лигавщина.

Тя запърха с мигли и мило благодари на Джо.

– Второ, Ласкателство.

Сложи нежно ръка на рамото на Джо.

– О, колко мило от ваша страна, господине, че ми вдигнахте чантичката! – изгука тя.

– И накрая, трето, Ловкост.

Фей отстъпи крачка назад и вдигна ръка, от която увисна джобният часовник на Джо.

– А аз нищо не усетих! – възкликна Джо и изръкопляска. – Покажи ми как го правиш!

Фей се усмихна широко, доволна от възторга на Джо.

– Да се крадат часовници е трудно. По-добре да започнеш с нещо по-лесно. В джоба на полата си имам портмоне за монети. Опитай се да го извадиш – инструктира я тя и се обърна с гръб към Джо.

Джо пристъпи на пръсти към Фей и с рязко движение пъхна ръка в десния джоб на полата ù.

Фей се обърна. Поклати глава.

– Какво се опитваш да направиш – да ми вземеш портмонето или да ми скъсаш полата? – попита тя.

– Извинявай – смути се Джо.

– Опитай пак. Използвай само показалеца и средния пръст, не цялата ръка. Трябва да действаш леко и бързо.

Джо направи още няколко неуспешни опита да извади портмонето и накрая пръстите ù напипаха нещо в джоба.

– Ха! Взех го! – зарадва се тя. Само че в ръцете ù не лежеше портмоне, а малък сребрист револвер.

– Мили боже! – викна тя, стресната от огнестрелното оръжие.

– Върни ми го – нареди Фей. – Опитай пак.

– Страх ме е. Какво друго държиш в джобовете си? Мачете? – укорително попита Джо.

– Не ставай глупава.

Джо пробва още веднъж и докосна нещо меко. Това трябва да е, помисли си тя, но когато извади ръката си, откри, че мекото нещо е малка парцалена кукла.

Куклата бе облечена в протъркана басмена рокля, а косата ù беше от прежда, която някога е била жълта, но сега бе покафеняла от мръсотия. Усмихната уста беше избродирана с червен конец, а за очи ù служеха малки сини копченца. Това бе играчка за малко дете и на Джо ù се стори странно, че момиче като Фей носи нещо такова у себе си.

– Това ми е талисманът за късмет – каза Фей. После седна на пейката. – Трябва да си почина. Изморих се. И съм жадна. Трудна работа е да обучаваш някого като теб.

Откакто бяха стигнали до панорамната площадка преди около час, Фей не бе спряла да показва на Джо хватки за самозащита и джебчийски номера. Джо се беше научила как да удари мъж в адамовата ябълка и как да го ритне с коляно в слабините, ако стои, или в лицето, ако е надвесен над нея.

Сега Фей извади сребърна плоска бутилка и табакера, с която явно бяха комплект, от гънките на полата си. Подаде бутилката на Джо, която я изгледа озадачено.

– Давай, джин е.

Джо седна до нея, пийна и се закашля.

– Това е почти толкова лошо, колкото уискито на Еди – заключи тя и си избърса устата.

– Колкото повече пиеш, толкова по-добър вкус има – заяви Фей и я подкани с жест да пийне пак.

Джо отпи глътка. После още една. И после върна бутилката на Фей. Алкохолът стопли гърдите ù. После топлината се разпростря по цялото ù тяло и я накара да се почувства отпусната и безжизнена. Откри, че усещането ù е приятно.

Фей отново извади бръснарското ножче от устата си и внимателно го сложи на облегалката за ръце. Отпи от бутилката, сложи ù капачката и запали цигара. След няколко дълбоки дръпвания подаде цигарата на Джо. Тя дръпна и се разкашля неконтролируемо.

– Това трябва ли да е приятно? – изхърхори тя, когато кашлицата затихна.

– Търпи се, като свикнеш – отвърна Фей. – Така е с повечето неща.

Джо осъзна, че още стиска в ръце куклата на Фей.

– Май не е много добър този талисман, като се има предвид, че преди няколко дни те е хванала полицията – каза тя и подаде куклата на Фей.

– Сигурно си права – съгласи се Фей и я прибра в джоба си. – Шивача ми я направил, когато съм била малка. За да спра да плача. Каза, че не съм спирала да рева, когато ме прибрал.

Джо си спомни историята, която им бе разказал Шивача, как открил Фей на стълбите в жилищната сграда, изоставена от майка си.

– Помниш ли нещо от времето, преди да отидеш при Шивача? – полюбопитства тя.

– Нищо. Нито лица, нито гласове. Нито сградата, в която ме намерил. Нищо. Даже името си не помня. Истинското, де. Нищо не помня освен Шивача. Той е боклук, но му дължа всичко. Всички тези години ме храни. Облича ме. Осигурява ми покрив над главата. Това е повече, отколкото получават много други деца на Завоя. Повече от това, което имаха Еди, Томи и Ейлийн.

Джо не можеше да си представи по-лош живот от този на децата при Шивача.

– Еди ми разказа някои неща за миналото си – рече тя. – Изглежда, не му е било леко.

Фей кимна, а погледът ù стана сериозен.

– Никак не му беше леко. Майка му просеше отпадъци от ресторантските кухни – кости, кочани от царевица, обелки от картофи, и ги вареше на супа. Понякога купичка-две от тази супа беше единственото, което имаха за ядене за цял ден.

Джо я заболя сърцето от мисълта, че майката на Еди е била принудена да проси, за да нахрани децата си, и от мисълта как са гладували Еди и другите деца.

– Какъв беше като малък? – попита тя.

Фей се засмя.

– Адски добър крадец. Корав. Безжалостен. Като всички нас. Трябва да си такъв, за да оцелееш на Завоя. И при Шивача.

Фей дръпна от цигарата си и добави:

– Той страшно много те харесва. Виждам го. Ти също го харесваш, нали?

Джо се изчерви. Фей я сръчка с лакът. Проницателните ù очи се впиха в тези на Джо и Джо не намери сили да отклони поглед. Или да избегне отговора на въпроса.

– Да – призна тя. – Харесвам го.

– Лоша работа – отбеляза Фей. – Не виждам как ще се получи между вас. Като ви познавам и двамата.

– И аз не виждам – тъжно каза Джо.

– Клюкарските страници по вестниците пишат, че Брам Олдрич ти е гадже.

– Ти четеш клюкарските страници? – Джо не можеше да си представи Фей, седнала в леговището на Шивача, да чете новини за знаменитости, балове, опери и театър.

– Разбира се. Крада от богатите, нали така? Трябва да знам кой кой е – обясни Фей равнодушно. – Е, вярно ли е? Ти момичето на Брам ли си?

Джо поклати глава.

– Не мисля. Вече не – каза тя. – Имам сериозна конкурентка и мисля, че тя печели.

– С Еди можете да избягате и да се ожените тайно – предложи Фей.

Облегна се, изпъна крака и ги скръсти в глезените. Взря се напред, към водите на нюйоркското пристанище и дръпна от цигарата.

Джо също се облегна и изпъна крака. Чувстваше се открита, незащитена, съвсем различно от обичайното си състояние. От джина е, каза си. Протегна ръка към цигарата на Фей, дръпна и бавно издиша дима.

– Истината, Фей, е, че понякога ми се иска да можех да се омъжа за него, искам го повече от всичко на света, а понякога ми се ще никога да не го бях срещала – каза тя тъжно и вдигна поглед към небето. – Иска ми се никога да не бях отивала в „Стандарт“ и да не го бях чувала за какво говори. Така разбрах какво се е случило с баща ми, нали знаеш. Оттогава насам направих много неща, които никога преди не бях правила. Повечето от тях са лоши неща. Все излизам извън границите на собствения ми свят и все повече се отдалечавам от всичко и всички, които познавам. Страхувам се, Фей. Страхувам се, че ако стигна твърде далеч, някой ден няма да мога да намеря пътя обратно.

Фей мълчеше. Джо се обърна ù я погледна.

– Сега трябва да ми кажеш как всичко ще се оправи. Всичко ще бъде наред – каза тя.

Фей се подсмихна.

– Това се случва само в хумористичните вестници – рече тя. Поиска си цигарата, дръпна няколко пъти и продължи – Кого би избрала, ако и двамата поискат ръката ти едновременно?

– Там е работата, не мога да избера – унило каза тя.

– Представи си, че можеш.

Джо не искаше да отговаря. Фей бе навлязла в дълбоки води. Твърде дълбоки.

– О, не знам – каза Джо накрая, като се постара да прозвучи безгрижно. – Ти ми кажи. Кого да избера? Кое е най-важното – сигурността или любовта?

Фей не отговори веднага. Вместо това насочи поглед за малко към Ист Ривър и после с глас, изпълнен с копнеж, каза:

– Ето това е най-важното, Джо. Градът като на длан пред теб, проблясващ като куп диаманти. Целият е твой, стига да го искаш. Глътка алкохол, цигара и никой, с когото да се съобразяваш, освен със самата себе си. Свобода. Това е отговорът ми. Свободата сама да си бъдеш господарка.

Сълзите изведнъж изпълниха очите на Джо. Никоя от двете не можеше да избира собственото си бъдеще, това бе вярно, но Джо знаеше, че животът, който би водила като съпруга на Брам или на когото и да е от златните момчета на Ню Йорк, щеше да е рай в сравнение с онова, което очакваше Фей.

Тя посегна и хвана ръката на Фей.

– Няма да отидеш при мадам Естер. Няма да го допусна. Няма.

– Няма да е толкова зле – смело каза Фей. – Поне няма да вися по улиците. А нейните биячи не допускат щуротии. Ако някой вдигне врява, го гонят.

– Говориш много правилно. Можеш ли да четеш и пишеш? – попита Джо.

– Да. Шивача ме научи.

– Значи можеш да си намериш нормална работа – обнадежди се Джо. – Да станеш машинописка или продавачка.

– Шивача каза, че ако някога се опитам да го зарежа и да вляза в правия път, ще каже на работодателя ми за миналото ми. Ще ме уволнят веднага.

В гърдите на Джо се надигна ярост.

– Ти не си негова собственост – каза тя. – Не си му робиня.

Фей всмукна още една порция цигарен дим и го издиша.

– Стореното – сторено.

– Трябва да има начин да се откопчиш от него – настоя Джо. – Просто трябва да го намерим.

Фей се изправи и се протегна.

– Знаеш ли, така и не ми каза какво търсиш в Бруклин, и то сама.

– Не сменяй темата. Това е сериозно. Има много болести. Може да се разболееш.

– Идването ти има ли нещо общо с онзи мъж, дето го търсиш? Кинч? И аз го търся заради теб – продължи Фей.

Пусна цигарата на земята и я стъпка.

– Фей, слушай ме...

– Не желая да говоря за това – Фей повиши тон. – Така че не ме карай, става ли? Няма начин да се откопча. Не можем всички да се омъжим за Олдрич, нали се сещаш.

Джо се присви като ударена.

– Виж, извинявай – каза Фей меко. – Мило е, че те интересува какво ще стане с мен. Благодаря ти.

Тя се поколеба, сякаш събираше смелост и продължи:

– Ти си истински приятел, Джо. Единственият, който имам. Единственият истински приятел. И знам, че имаш добри намерения, но не можеш да направиш нищо.

В гласа на Фей звучеше поражение, но в очите ù имаше страх. Джо го забеляза и си даде сметка, че е по-добре да не я насилва повече.

– Добре – съгласи се. – Млъквам.

– Хубаво.

– Засега.

Фей поклати глава и се усмихна. Тогава чуха черковните камбани от двете страни на реката.

– Три ли стана? Не може да бъде. Трябва да се прибирам. Кочияшът трябва да ме вземе от библиотеката „Астор“ в четири – притесни се Джо.

Имаше чувството, че е станала робиня на часовника – все проверяваше дали не е отсъствала от къщи твърде дълго, за да не предизвика подозрения у майка си.

– Ще те заведа дотам. Ще успеем. Може да хванеш файтон, като стигнем до другата страна – каза Фей. Прибра си бръснарското ножче, хвана Джо под ръка и двете забързаха по моста. След десет минути стояха на Пърл Стрийт. Джо видя няколко файтона и се успокои, че ще стигне в библиотеката навреме.

– Тук ще ти кажа довиждане – рече Фей. – Но слушай, Джо, сериозно говорех за Кинч. Ще продължа да го търся. Все някой в този град трябва да го е виждал.

– Благодаря ти – каза Джо. – И за питието, и за цигарата, и за уроците по джебчийство.

Фей се засмя. Помаха на Джо и се отдалечи. Джо се загледа след нея с тревога – след това слабо, смело, кораво момиче, което бе изтърпяло толкова злини и щеше да изтърпи много по-лоши неща, ако Шивача и мадам Естер постигнеха своето.

Фей мина покрай жена, която ровеше в една боклукчийска кофа, и ù подаде монета. Жената бе Лудата Мери. Тя целуна Фей. Фей я потупа по рамото и продължи по пътя си.

Джо си спомни собствените си думи на моста: „Все излизам извън границите на собствения ми свят и все повече се отдалечавам от всичко и всички, които познавам.“

Сега се замисли за този свят и за хората в него. Това бяха добри хора, почтени и уважавани. Замисли се за приятелките си – Ади, Джени, Труди и Каро. Никоя от тях не знаеше коя е мадам Естер, да не говорим за това с какво се занимаваше. Те не знаеха нищо за хората като Фей, Резето или Шивача.

„И за мен не знаят нищо. Не ме познават – помисли си тя. – Не знаят какво се случва с живота ми, и ще се ужасят, ако разберат. Никога няма да ми предложат да ме научат как се краде или как се проследява опасен мъж с татуирано лице и мрак в сърцето.“

– Фей! – извика тя изведнъж. Твърде високо. Но не я интересуваше.

Фей, която се беше отдалечила на двайсетина метра надолу по улицата, се обърна. Изгледа Джо въпросително.

Джо тръгна към нея, после се затича.

– Ти също си единствената ми приятелка – каза тя, когато стигна до момичето. – Единствената истинска приятелка.

Двете момичета – едното от площад „Грамърси“, другото от Мълбъри Бенд – се прегърнаха силно и после всяка тръгна по пътя си.

Глава петдесет и девета

Сплетете гарвановите коси,

срешете кичурите гладки,

разкрийте нежните черти –

сърца да покосява с всяка крачка.

Джо излезе от ваната и дръпна запушалката. Докато се бършеше, продължи да пее „Сплетете косите гарванови“, песен от „Микадо“ – оперета, която майка ù намираше за недодялана, но Джо я обичаше.

Оцветете лицето прекрасно,

начервете устата коралова,

подчертайте изяществото ясно

на девойката царствена.

Тя свали дантелената си нощница от закачалката на вратата и я облече. Собствените ù гарванови коси бяха събрани на главата, за да не се намокрят във ваната. Сега ги пусна и се среса, после отвори вратата на банята и пристъпи в стаята си, пеейки последния куплет на песента.

Изкуство и природа, ръка за ръка,

превръщат девойката в истинска жена!

– Недей да пищиш – каза мъжки глас.

Джо изпищя.

– Е, сега вече край.

Беше Еди. Седеше на леглото ù.

Джо не беше си облякла пеньоара. Косата ù беше разпусната. Краката ù – боси. Тя изпадна в ужас.

– Край ли? – ядоса се тя, разтреперана. – Какво правиш в спалнята ми?

Преди той да успее да ù отговори, и двамата чуха стъпки, които се приближаваха по коридора.

– Къде ми е пеньоарът? – Джо започна да изпада в паника.

Тогава го видя – Еди седеше върху него.

– Дай ми го! – изсъска тя и го издърпа.

Навлече го бързо, усещайки очите на Еди върху тялото си. Тъкмо завързваше колана, когато някой похлопа на вратата.

– Госпожице Джоузефин! Добре ли сте?

– Госпожице Джо, какво стана?

– Тийкстън и Кейти – прошепна Джо. – Не може да те открият тук.

Тя се огледа и каза:

– Скрий се под леглото. Бързо!

Вратата се отвори точно в мига, в който Еди прибра краката си под къдравия ръб на кувертюрата. Майката на Джо пристъпи в стаята, последвана от иконома и прислужницата.

– Джоузефин, какво става тук? – пожела да знае тя. – Защо изкрещя?

Джо притисна ръка към гърдите си.

– Толкова съжалявам, мамо – извини се тя. – Видях мишка. Голяма мишка. Претича през крака ми, докато излизах от банята. Не трябваше да пищя, но се стреснах.

По лицето на майка ù се изписа облекчение.

– Клетото ми дете! Какъв ужас.

Тя пипна челото на Джо.

– Топла си и си зачервена. Сигурно много си се изплашила.

После се обърна към Тийкстън и каза:

– Идете да проверите дали животното се е махнало.

– Да, госпожо Монтфорт – отвърна Тийкстън и забърза към банята.

Върна се почти веднага и каза:

– Няма я. Нямам представа как е влязла. Може би по тръбите от мазето.

– Утре рано сутринта извикай унищожителите на вредители, Тийкстън – поръча майката на Джо и тръгна да излиза.

– Лека нощ, Джоузефин. Почини си добре.

– Непременно, мамо – отвърна Джо. – Лека нощ.

Тийкстън и Кейти излязоха след майка ù. Джо бързо затвори вратата и се подпря на нея. Опита се да овладее бясното туптене на сърцето си. Изчака, докато стъпките заглъхнат, и каза:

– Излез!

Еди надникна изпод кувертюрата.

– Добра лъжа – похвали я той. – Бърза мисъл имаш.

– Остави това! Как влезе тук? – попита Джо.

Тя се зарадва да види, че подутината на окото му бе спаднала, а синините по лицето му бяха избледнели, но беше прекалено ядосана, за да сподели радостта си.

– Бях пред къщата – обясни той, докато изпълзяваше изпод леглото. – Опитвах се да измисля как да ти предам бележка, и тогава прислужницата ти излезе да изхвърли кофа с пепел. Помолих я да ти предаде бележката, но тя отказа. Така че се скрих от другата страна на площадката пред вратата и зачаках. Когато тя излезе с втора кофа пепел, се вмъкнах вътре. Минах по коридора и се качих по задното стълбище, като се надявах да открия стаята ти, преди някой да е открил мен. После те чух да пееш и така разбрах коя е твоята стая. Имаш много хубав глас.

– Да не си полудял? Някой можеше да те види!

– Нямах избор. Налага се да говоря с теб. Резето откри Кинч – каза Еди и пак седна на леглото.

Джо премигна.

– Сериозно ли говориш? – попита тя. – Къде е?

– В един пансион. Но Резето иска двайсет долара, за да ми каже кой точно.

– Двайсет долара? – възкликна Джо. – Това са абсурдно много пари!

– Ако Фей разбере, ще го срита по задника – рече Еди. – А ако Шивача разбере, на Резето ще му се стъжни. Не е нужно да ти казвам, че аз нямам толкова пари. Надявам се ти да имаш.

Джо закрачи към дрешника си, все още бясна. Извади пачка банкноти от ботата, в която ги бе скрила, и даде на Еди колкото му трябваха. Нямаше избор, освен да плати на Резето колкото беше поискал. Не можеха да допуснат Кинч да се измъкне.

– Мерси. Ще тръгвам. Резето ме чака пред един бар на „Ървинг Плейс“ – каза той и тръгна към вратата.

– Чакай! – спря го Джо. – Знаеш ли как да излезеш?

– Ами да. Поне така мисля – призна той.

Джо не можеше дори да си представи как би обяснила присъствието му в дома си на майка си или на Тийкстън, ако някой от тях го откриеше.

– Ще ти покажа – реши тя.

Отвори вратата, огледа коридора, за да е сигурна, че няма никой, пристъпи напред и подкани с жест Еди да я последва.

– Ще трябва да се върнеш по същия път – прошепна тя. – Предната врата е по-близо, но ще трябва да минем по парадното стълбище, за да стигнем до нея, а то е близо до стаята на майка ми. Може да ни чуе.

Еди кимна. Тръгнаха бавно по задното стълбище. Джо се надяваше, че ще успее да го изведе през вратата за прислугата, но не стигнаха дори до кухнята. Малко преди да стигнат до края на тясното, спираловидно стълбище, Джо видя, че кухнята, която би трябвало да е тъмна и лишена от обитатели, светеше.

– Тийкстън, да му се не види! – прошепна тя.

От мястото си до килера с продукти двамата с Еди видяха иконома. Стоеше пред мивката и киснеше парчета сух хляб в отрова за плъхове, които после слагаше в капани.

– Повечко арсеник, струва ми се – каза той на глас и тръгна към килера.

Джо сграбчи Еди за ръката и го дръпна нагоре по стълбите. И двамата затаиха дъх, докато Тийкстън не се върна пред мивката. После хукнаха нагоре.

– Той кога си ляга? – попита Еди, когато се озоваха на сигурно място в стаята ù.

– Не знам. Понякога, ако не може да заспи, се отправя на мисия посред нощ. Днес мисията е да залага капани за мишки заради теб. Друг път лъска дръжките на вратите или пълни всички писалки в къщата. Обикновено се занимава с това до зори.

– До зори? – Еди прокара ръка през косата си. – Това е страхотно. Просто страхотно. Не мога да мръдна. Дявол го взел, Джо, защо ти трябваше да казваш, че те е стреснала мишка?

Джо го изгледа невярващо.

– Прав си, Еди. Трябваше да кажа, че ме е стреснал мъж – тя закрачи нервно из стаята. – Какво ще правя сега?

Еди дръпна едно кашмирено одеяло от леглото.

– Искам само да знаеш... – започна той.

Джо го прекъсна.

– Че много съжаляваш. И никога повече няма да правиш така?

– Че изглеждаш много красива в момента. Ако бях мръсник, щях да те целуна.

Макар гласът му да звучеше шеговито, очите му ù казаха, че говори сериозно. Джо сведе очи, изплашена от желанието в тези очи. Изплашена от собственото си желание.

Преди да събере куража да му каже, че и тя се чувства по същия начин, Еди отклони поглед от нея. Събу си обувките и се опъна на канапето. Зави се с одеялото, намести се на една възглавница и затвори очи.

– Еди? Еди! Какво правиш? – Джо изпадна в паника.

– Спя. Поне се опитвам.

– Спиш? Тук? В стаята ми? С мен?

– Днес сте много наблюдателна, госпожице Монтфорт. Наистина спя в стаята ви, да. Но не с вас. Да не избързваме. Не съм такъв човек.

Джо се изчерви силно.

– Нямах предвид това! Имах... исках да кажа, че спиш при мен... не че спиш с мен.

Еди се засмя.

– Лягай да спиш, Джо. За да мога и аз да заспя. Може би Тийкстън ще се откаже след няколко часа. Сега ще подремна и по-късно ще опитам пак да се измъкна. Да се надяваме, че Резето ще ме чака до бара.

– Ами ако не успееш да се измъкнеш? – притесни се Джо.

– Тогава името ми ще се валя в калта. Целомъдрието ми ще бъде поставено под въпрос. С репутацията ми ще бъде свършено. Загаси лампата, моля те. Цял ден търча из града. Гоних Кинч. Душих около участъци и болници, за да открия Белязания. Скапан съм.

Джо колебливо угаси лампата. После застана в средата на тъмната стая и закърши ръце. Не беше очаквала да прекара нощта с мъж в стаята. Сигурна беше, че майка ù няма да дойде да я проверява отново, но как да се отпусне достатъчно, че да заспи, щом Еди е тук?

Накрая, като видя, че няма какво да направи, тя си легна в леглото, дръпна завивката до брадичката си и се втренчи в тавана. Не виждаше Еди, но го чуваше. Дишането му се забави и стана по-дълбоко. Когато се увери, че е заспал, седна. Днес Кейти не беше дръпнала завесите и лунната светлина се разливаше из стаята и върху Еди. Джо се подпря на лакти и се загледа в него, зарадвана, че той спи, а тя не. Харесваше ù да може на спокойствие да изучава лицето му. Линията на челюстта. Извивката на носа.

– Ще ми се да беше мръсник, Еди Галахър – прошепна тя. – Така ми се иска да ме целунеш.

– Така ли?

Джо се сепна.

– Мислех, че спиш!

– Спях. Ти ме събуди. Не спираш да говориш.

– Извинявай! Аз... без да искам – заекна тя. – Просто... исках...

– Ако толкова искаш целувка, ела и си я вземи.

Джо стана от леглото. Сърцето ù сега биеше дори по-силно от преди, когато Еди я стресна с присъствието си. Седна на канапето до него. Очите на Еди бяха отворени. Той взе ръката ù и двамата преплетоха пръсти. Тя се наведе и го целуна по устните. Имаше вкус на цигари и кафе. Ухаеше на мразовитата есенна нощ, на дим и на мастило. Близостта до него... не беше, сякаш стои на ръба на пропаст, а сякаш тича с всички сили към тази пропаст.

Тя прекъсна целувката и прокара пръст по очертанията на устните му. После неуверено докосна бузата му. После шията. Мястото където се отваряше ризата му и разкриваше гладката му кожа.

Той се засмя.

– Попаднал съм в гнездо на порока. В по-голяма безопасност ще съм с Шивача, Уил Хубавеца и всеки крадец и главорез в Завоя, отколкото с госпожица Джоузефин Монтфорт от площад „Грамърси“ – каза той, после я привлече към себе си, целуна я по челото и пак затвори очи.

Джо положи глава на гърдите му. Толкова беше топъл, толкова силен, толкова прекрасно мъжествен. Сгушена в прегръдките му, тя почти повярва, че невъзможното е възможно. Остана будна още известно време, с очи, вперени в мрака около тях, после заспа, заслушана в биенето на сърцето му.

Глава шейсета

Ана Монтфорт се усмихна. А Джо осъзна колко отдавна не бе виждала усмивка на майчиното си лице.

– Изглеждаш великолепно, Джоузефин – каза Ана, а в очите ù блеснаха сълзи. – Как ми се иска баща ти да можеше да те види.

– О, мамо – промълви Джо, изненадана от внезапното омекване на майка си. Тя посегна към ръката ù и я стисна. – Недей. Ако ти се разплачеш, и аз ще се разплача.

– Е, тогава ще се постарая да не се разплача. Ако се осмелим да отидем на празненството на Маминка със зачервени очи, без съмнение ще чуем колко лошо е потеклото ни – каза Ана и стисна ръката на Джо, преди да я пусне.

Джо се засмя. Тези няколко минути с майка ù ù доставиха истинско удоволствие. Бяха в екипажа и пътуваха към тържествената вечеря в чест на Маминка Олдрич.

Джо, която беше предполагала, че майка ù няма да позволи да отиде, се изненада, когато тя даде съгласието си, а още повече се изненада, когато майка ù реши да я придружи.

– Сбирката е в тесен кръг – обясни Ана. – Само семейството и близки приятели. Ще има музика, доколкото разбрах, но не и танци. Не бих искала да ходиш сама, Джоузефин.

Джо се изненада за пореден път, когато същия следобед в къщата пристигна колет за нея. Кутията беше от шивачката на леля ù Маделин, тя позна фирмения знак. Първо си помисли, че доставчикът е сбъркал адреса, но майка ù я увери, че е за нея.

– За теб е. Специален подарък от Филип и Мади. Отвори я – каза тя.

Джо вдигна капака на кутията, махна опаковъчната хартия и извади от кутията официална рокля от тъмносива коприна. Корсажът беше тесен и завършваше с остър връх, деколтето бе квадратно, а дългите ръкави бухваха под рамото, но само леко, тъй като нито Маделин, нито Ана вярваха в стриктното следване на модата. Роклята беше семпла, без бродерии и дантели, тъй като те биха били твърде смели за млада дама в траур, но не беше черна и само поради тази причина Джо се влюби в нея.

– Чичо ти и леля ти са много по-напредничави от мен и сметнаха, че е крайно време да разнообразиш черното – обясни Ана. – Аз допуснах да ме убедят.

Тя вдигна пръст предупредително.

– Но само за тази вечер.

Джо прегърна майка си, прати по Кейти благодарствена бележка на леля си и чичо си и се качи горе да се изкъпе.

Новата рокля внесе много навременно разнообразие в мислите ù. Досега се беше ужасявала от мисълта за празненството на Маминка, защото отиването ù там значеше, че ще трябва да слуша излиянията на същата тази Маминка, но имаше и други тревоги – най-вече Брам и евентуалните му очаквания към нея. Трябваше да му каже, че не иска да се жени за него. Как би могла, щом бе влюбена в Еди Галахър?

Джо си припомни нощта, която бяха прекарали заедно. Как млекарят задрънча с бутилките из целия площад „Грамърси“ и ги събуди малко преди разсъмване. Еди беше изругал, след като си бе погледнал часовника, убеден, че Резето си е тръгнал заедно с последната възможност да намерят Кинч.

Бяха хукнали надолу по стълбите и през кухнята бяха изскочили от къщата точно преди госпожа Нелсън да излезе от стаята си и да се заеме със закуската за прислугата. Джо беше успяла да изведе Еди, без никой да ги види, а той успя да си открадне една последна целувка.

Госпожа Нелсън се беше изненадала от присъствието на Джо в кухнята в такъв ранен час, но Джо светкавично беше измислила обяснение – каза, че е слязла да си налее чаша топло мляко, защото не можела да заспи. Госпожа Нелсън бе настояла тя да ù стопли млякото. Джо ù бе благодарила, след което с млякото в ръка се беше върнала в стаята и беше легнала в леглото, където започна да превърта в съзнанието си всяка минута, прекарана с Еди.

Припомни си звука от дишането му, биенето на сърцето му, объркването, изписано по лицето му, когато се бе събудил, и топлата усмивка, която замени това объркване, щом Еди се сети къде е. Спомни си колко омайващо различно усещаше тялото му до своето. Приятната тежест на ръката му, отпусната на гърба ù. Брадичката му с набола брада. Спомни си колко различно усещаше собственото си тяло. За пръв път то не бе нещо, което трябваше да се укротява и да се стяга с връзки и банели, а нещо пищно, свободно и меко.

Докато лежеше в прегръдките му в мрака и слушаше дишането му, ù се бе приискало да го събуди, за да му зададе хиляди въпроси. Искаше да знае повече за детството му. Какво го разгневяваше. Какво го разсмиваше. Искаше да научи какви са надеждите и мечтите му, и искаше да му сподели своите. Искаше да му каже колко е вълнуващо да ходиш по улиците на нощния град и да разглеждаш жителите му. И колко ù се иска да запише историите на всеки от тях. Еди беше единственият човек, на когото можеше да каже. Единственият, който щеше да я разбере.

„Това ли е любовта?“ – чудеше се тя в тишината на нощта. Само преди няколко дни си беше помислила, че може би започва да се влюбва. Когато небето навън започна да просветлява тази нощ, вече беше сигурна.

Джо не беше сигурна как стоят нещата между нея и Брам. Не беше сигурна и как стоят нещата с Еди. Знаеше обаче, че не е редно да подхранва надеждите на един мъж, когато сърцето ù принадлежеше на друг. Искаше да изясни нещата, да каже истината на Брам. Не можеше да го направи тази вечер – щеше да е ужасно да предизвика неловко положение на такова събитие, но когато го видеше, щеше да го помоли да се отбие у тях на другия ден. Там щеше да му каже истината насаме в приемната и после щеше да каже на семейството си.

Брам щеше да приеме ситуацията като джентълмен, разбира се. Нямаше да вдигне врява, но майка ù и чичо ù щяха сериозно да се разстроят. С отказа си към Брам и признанието за чувствата към един безпаричен репортер щеше да обиди семейството му и да посрами своето. Щеше да скъса със света, който познаваше. Щом това станеше, нямаше да има път назад.

Когато Долан спря екипажа до тротоара пред внушителното имение на семейство Олдрич на Пето авеню, Джо се подготви за изпитанието. Следващите няколко часа щяха да минат под знака на кучета и незначителни разговори. Тя надникна през прозореца и видя госпожа Ливингстън и госпожа Шойлер, и двете увити в кожи, да се изкачват по широките мраморни стъпала на имението. Зачуди се дали Елизабет Адамс е успяла да си издейства покана.

Брам, висок и елегантен в смокинга си, стоеше на площадката. Джо мерна във фоайето вази, пълни с рози, видя госпожа Олдрич, цялата в сатен и перли, и чу от вътрешността на къщата да долита Вивалди. Гледката беше стилна, елегантна и за момент сърцето на Джо се преизпълни от красотата на собствения ù свят, от изяществото на хората, които го обитаваха. Напоследък беше опознала друг, много по-брутален свят и сега една частица от нея копнееше да се потопи във великолепието на стария за последен път, преди да му обърне гръб.

Един лакей в ливрея отвори вратата на екипажа на семейство Монтфорт и помогна на Джо и майка ù да слязат. Щом ги зърна, Брам затича надолу по стълбите, за да ги посрещне. Преди да стъпи на тротоара обаче, старата госпожа Ван Ренселър докуцука до тях.

– Ана, скъпа! Така се радвам да те видя! – викна тя и хвана майката на Джо за ръката. – Ще ми помогнеш ли по стълбите? Ишиасът не ми дава мира тази вечер.

Ана тръгна към стълбите с госпожа Ван Ренселър под ръка, а Брам предложи ръката си на Джо.

– Мило момиче, красива си като картинка – усмихна се той.

Наистина бе така. Новата рокля ù стоеше като излята и подчертаваше сивите ù очи. Кейти се беше постарала с прическата ù – бе събрала и усукала косата ù на тила и я бе закрепила с изящен гребен от черен кехлибар. Майка ù бе влязла в стаята, докато Джо се обуваше. Тя отпрати Кейти и нанесе финалния щрих – подаде на Джо аметистова огърлица, изящна и скромна, която баща ù бе подарил на майка ù в деня на сватбата им.

Сега сърцето на Джо се изпълни с горчиво-сладка тъга, докато поемаше ръката на Брам и тръгваха по стълбите. „Ако баща ми беше жив, с теб щяхме вече да сме женени – помисли си тя. – Щяхме да градим дом заедно, да създаваме семейство.“

Тя се насили да се усмихне и се приготви да върне комплимента на Брам, когато я прекъсна глас с тежък, топъл южняшки акцент.

– Брам Олдрич, ето къде си бил, старо куче!

Брам се обърна.

– Клем! – възкликна той. После каза на Джо:

– Джо, представям ти Клемънт Кодмън. От Рали. Братовчеди сме, далечни. Клем, това е близката ми приятелка Джоузефин Монтфорт.

– Това ли е Джо? Ами че тя е десет пъти по-хубава, отколкото ми я описа, стара лисицо!

Клем пое ръката на Джо и я целуна.

– Опитва се да ви крие от нас, госпожице Монтфорт. Не иска да има конкуренция!

– Много ми е приятно да се запознаем, господин Кодмън – усмихна се Джо на нахакания южняк.

Усмивката ù не трепна, но тя вътрешно се сгърчи от мисълта, че Брам е споменал за нея на братовчед си. Поне я беше нарекъл приятелка. Джо се надяваше, че каквото и да е казал на Клемънт, го е казал отдавна и че сега темата на разговорите им бе Елизабет Адамс.

Клемънт и Брам заговориха за някакъв друг роднина и Джо спря да ги слуша. Ръката ù все още беше върху лакътя на Брам и щеше да е грубо просто да го пусне и да продължи сама. Докато изчакваше разговорът да свърши, тя загледа как пристигат семейство Делано и Ван Ейк, и помаха на Труди.

Вече започваше да се чуди дали Брам и Клемънт изобщо някога ще спрат да говорят, когато по тротоара мина още някой и се промуши между пристигащите при Олдрич гости. Този някой бе облечен в туиден костюм, не в смокинг, а косата му се къдреше под шапката – както обикновено неподстригана. Усмихваше се.

И държеше за ръка момиче.

Момичето беше много хубаво. И тя бе тъмнокоса. Синеока. Румена. Младият мъж ù каза нещо и тя наклони глава към него. Той сложи ръка върху нейната. Тя му се усмихна с обич и го целуна по бузата.

Джо не познаваше момичето. Никога не го бе виждала.

Но познаваше младия мъж.

Той бе Еди Галахър.

Глава шейсет и първа

В главата на Джо кънтяха гласове.

Нейният собствен: „Какъв беше като малък?“

Отговорът на Фей: „Адски добър крадец. Корав. Безмилостен. Като всички нас.“

Гласът на чичо ù: „... привлекателно тъмнокосо момче – Глийсън или Гилигън, нещо ирландско беше...“

И накрая този на Еди: „Ти не ме познаваш. Изобщо...“

„Така е, господин Галахър – каза си тя сега, докато гледаше как с момичето стигнаха до ъгъла и завиха зад него. – Наистина не ви познавам.“

– Не забравяйте стария Клем, госпожице Монтфорт! Ще се видим вътре!

Макар някой току-що да бе разбил сърцето на Джо, макар единственото, което искаше в момента, бе да се скрие в някоя празна стая и да се наплаче, тя се усмихна на Клемънт и каза:

– Нямам търпение, господин Кодмън.

– Извинявай за глупашкия разговор, Джо – извини се Брам и я потупа по ръката. – Ще влизаме ли?

Той тръгна нагоре по стълбите, после се намръщи и погледна Джо.

– Джо? Добре ли си? Изглеждаш бледа.

– Добре съм, Брам – отвърна Джо, събрала всички сили да не разкрие как се чувства. – Малко ми е хладно, това е.

– Съвсем не помислих. Хайде, ела вътре да се стоплиш.

Той я въведе бързо във фоайето, където една прислужница взе шала ù. После двамата поеха по дълъг коридор, който водеше в приемната, където Маминка седеше като султан, заобиколена от приятели, роднини и половин дузина кучета.

– Честит рожден ден, Маминке – пожела ù Джо, като се насили да прозвучи весело. – Желая ти всичко най-хубаво.

Джо подаде на старицата красива бяла кутия със синя панделка. В кутията имаше сребърна шнола във формата на шпаньол.

– Благодаря ти, Джоузефин. Много мило – отвърна Маминка.

– Надявам се, че и другите подаръци са ти харесали – опита се да прояви учтивост Джо.

– Да. Но не получих това, което искам.

– И какво е то? – попита Джо.

Маминка погледна многозначително Брам.

– Правнук.

Брам се усмихна напрегнато.

– Хайде, Джо, да отидем да си вземем пунш – предложи той, хвана я за ръката и я поведе към масата с напитките и закуските.

Масата бе отрупана с всякакви студени блюда: студен печен свински бут, доматено желе, няколко печени пилета, туршии, салати, сирена и компоти.

– Съжалявам за това – извини се Брам, докато наливаше чаша пунш за Джо. – Надявахме се, че Маминка днес ще се държи добре, но не извадихме късмет.

Джо почти не го чу. Почти не беше чула и Маминка. Леля ù и чичо ù се приближиха грейнали да ù кажат колко добре ù стои роклята. Тя се усмихна и им благодари. Изпи пунша. През цялото време се чувстваше като кукла на конци. Някой дърпаше конците непрекъснато, за да я накара да кима и да се усмихва.

Клетото глупаво момиче, беше казал чичо ù преди няколко дни, имайки предвид момичето, което онзи репортер използвал, за да си напише материала. Това бе тя – най-глупавото момиче на света.

Еди бе отрекъл, че чичо ù е чул него да говори. Тя му беше повярвала, беше се влюбила в него, беше решила да се откаже от сегашния си живот и семейството си заради него, а той я бе излъгал. Точно него е чул чичо ù. Просто я е използвал, за да си напише материала. И дори не беше почакал да го завърши, преди да се захване с друго момиче. В гърдите ù се надигна гняв, който зае мястото на тъгата.

– Хайде да намерим стол и да послушаме музика – предложи Брам и я поведе обратно към приемната.

„Винаги е толкова предвидлив – помисли си Джо и хвърли скришен поглед на Брам. – Толкова мил и постоянен.“

Докато вървеше до Брам, покрай трепкащите пламъчета на свещите, покрай приятелки във великолепни рокли и прислужници с кристални чаши върху сребърни подноси, истината изведнъж нахлу в съзнанието ù като ледена вълна. Тя бе стигнала на косъм да прекрачи в пропастта и да направи най-голямата грешка в живота си – грешка, която щеше да ù струва целия този изящен и елегантен свят и всичките му обитатели, заради момче, което само я бе използвало.

Те седнаха на два от столовете, наредени около мястото за танци. Явно чувствата на Джо се бяха изписали по лицето ù, защото Брам хвана ръката ù и я стисна.

– Забрави ги за една вечер, Джо – каза той. – Мъката и скръбта. Не искам да виждам бръчки по това красиво лице, само усмивки.

После ù пусна ръката, но тя хвана неговата.

– Брам? – пресекливо каза тя.

– Да?

„Целуни ме – искаше да каже тя. – Прегърни ме, притисни ме към себе си и ме целуни истински, дори да не си искрен. Изпълни сърцето ми, както го правеше Еди. Накарай ме да го забравя. Дори и само за момент.“

Само че не каза нищо подобно. Защото Брам не можеше да я накара да изпита тези усещания. Нито сега. Нито когато и да било.

– Да, Джо?

– Аз... ами... исках да ти благодаря.

Брам я изгледа озадачено.

– За какво? – попита той.

– За това, че винаги си толкова добър – каза тя прочувствено.

Той се засмя с явно неудобство. Всяка проява на емоции го караше да се чувства неловко.

– Не ставай глупава – каза той и се обърна към музикантите.

Издърпа ръката си от нейната. Джо си прибра ръцете в скута и остана неподвижна, с усмивка, залепена на лицето, докато вътрешно се самоизтезаваше със спомените за всяка целувка на Еди, за начина, по който кожата ù настръхваше, когато той я докоснеше, за топлината му, аромата му, звука на гласа му. В момента го мразеше с неподозирана страст, но въпреки това сърцето ù копнееше за него.

Музикантите продължиха да свирят. После, след половин час, спряха. Маминка бе изведена пред всички, без да спира да протестира, и внесоха тортата. След като песента за рожден ден бе изпята и свещите духнати, всички се насладиха на гледката как шпаньолът Лоли изяжда първото парче.

– Мисля, че ще мине известно време, преди и ние да получим торта – сухо отбеляза Брам. – Има още пет кучета за хранене.

После бързо добави:

– Изморих се да седя. Майка ми има нова орхидея. Сложила я е на почетното място в оранжерията. Искаш ли да я видиш?

– С удоволствие – автоматично каза Джо.

Двамата излязоха от балната зала и поеха по коридори покрай няколко гостни, пушалнята и библиотеката, докато стигнаха оранжерията. Джо веднага забеляза новата орхидея и се приближи до нея.

– Много е красива, Брам – рече тя. – Цветът е толкова чист.

Изобщо не я беше грижа за орхидеята. Искаше единствено да се прибере и да се наплаче във възглавницата си. Лицето започваше да я боли от усилието да поддържа усмивката си.

– Джо, боя се, че те доведох тук със скрита цел – каза Брам. – Орхидеята бе само претекст.

Тя се извърна към него, объркана от думите му.

– Колко си тайнствен. Претекст за какво? – попита.

И изведнъж се досети. Стъписа се. Покри устата си с ръце.

Брам, усмихнат, сметна реакцията ù за радостна изненада. Подви коляно пред нея.

– Скъпа Джо – каза той и извади диамантен пръстен от джобчето на смокинга. – Ще се омъжиш ли за мен?

Джо имаше чувството, че не може да диша. Не знаеше какво да направи. Не го беше очаквала. Толкова беше сигурна, че се е преориентирал към Елизабет.

– Брам, аз... аз... – заекна тя.

– Това „да“ ли значи?

Отчаяна, Джо реши да печели време.

– Не... не мога да ти дам отговор сега. Трябва да получа позволение от майка си. И от чичо си.

Брам се усмихна.

– Имаш го. Попитах и двамата преди седмица.

Стомахът ù се сви от ужас. Затова леля ù беше пратила роклята. Черното не подхождаше на предложение за женитба, но сивото беше приемливо. Затова майка ù щеше да се разплаче по пътя и затова каза колко ù се иска бащата на Джо да е жив. Затова чичо ù сияеше. Затова Клем беше дошъл на тържеството. И Труди. Всички знаеха какво планира Брам, но никой не се беше допитал до нея, защото не виждаха необходимост от това. Разбира се, че щеше да се съгласи.

– Знам, че е малко внезапно – каза Брам, – но не мога да чакам повече.

После се изправи и я целуна по устните. Леко. Нежно. Сякаш се боеше да не я нарани.

– Извънредно много съм привързан към теб, Джо. Ще бъдем великолепна двойка. Познаваме се от край време. Мненията ни за повечето неща съвпадат, а това според мен е най-добрата основа за един брак.

Докато Джо се бореше с желанието да избяга, Брам продължи да говори, да изброява всички предимства на предложението, сякаш сключваше сделка. Когато свърши, сложи пръстена на ръката ù.

– Надявам се да ти хареса. Толкова ярко блести – каза той. – Но не колкото теб.

– О, Брам – промълви Джо през сълзи.

Той се усмихна и отново я целуна.

– Майка ти и чичо ти ни чакат. Може ли да им съобщя добрата новина? Ще е приятно разнообразие. А за Маминка това ще е прекрасен подарък. Мисля, че тя иска да се омъжиш за мен дори повече, отколкото го искам аз самият – засмя се той. – Кажи ми, Джо, ще станеш ли моя съпруга?

Глава шейсет и втора

Джо излезе от черквата „Божия благодат“ и пристъпи на тротоара.

Денят беше изумително красив, слънчев, но хладен, с яркосиньо небе, макар че Джо не му обърна внимание. През последната седмица бе живяла като в транс.

Бе облечена в нов сив костюм, обточен с черен ширит, с маншон от норка в ръце. Майка ù, под давлението на Маминка, ù бе разрешила да продължи да носи дрехи в цвят, различен от черния. Костюмът беше пристигнал от ателието на шивачката предишния ден и ù беше малко тесен, но Кейти бе пристегнала корсета ù толкова здраво тази сутрин, че ù стоеше съвсем добре. Джо не можеше да диша особено свободно, но това нямаше значение. Ако си позволеше да диша, да чувства, да слуша какво ù нашепва сърцето, щеше да се срине.

„Какво направи? Ти не обичаш Брам – казваше това сърце по хиляда пъти на ден. – Защо го направи?“

„За да зарадвам семейството си – отговаряше тя в опит да заглуши гласа му. – Защото това се очакваше от мен. Защото Брам е прав, с него се разбираме добре. Защото той поне ме иска. А Еди – не.“

Предателството на Еди не просто я бе наранило. То я бе пречупило, бе разбило сърцето и душата ù. Да обичаш някого толкова много, колкото тя обичаше Еди, бе опасно, това бе научила в последните дни. Беше по-добре да се омъжи за някого, към когото не е чак толкова привързана. Така този човек никога не би могъл да ти причини такава болка.

– Чудесна проповед! Наистина чудесна! – каза възрастната госпожа Де Вит на преподобния Уилямс, който се сбогуваше с паството си.

– Прекрасна, отче, наистина прекрасна – похвали го и госпожа Нюболд. – А, Джоузефин! Ето те, скъпа! Чух новината. Поздравления! Ще бъдеш най-красивата булка в Ню Йорк. Брам е голям щастливец.

Джо се усмихна, кимна и благодари на госпожа Нюболд, както бе благодарила на десетки други хора. Беше приела предложението на Брам преди седмица и вече почти целият град, ако не и целият щат, знаеха, че двамата са сгодени, благодарение на Маминка. Сватбата бе насрочена за юни. Дотогава шестте месеца строг траур щяха да изтекат и тя щеше да може да носи бяло.

Джо потърси майка си с поглед и я видя да говори с няколко представители на семейство Ливингстън. Все още носеше строг траур, включително черна шапка и воал. Джо не желаеше да слуша повече поздравления за годежа си, затова реши да изчака майка си в екипажа. Тръгна натам, но подръпване за ръката я накара да спре. Тя се обърна и видя елегантна брюнетка, издокарана в синя коприна.

– Фей? – изненада се тя. – Какво правиш тук?

– Чакам те – враждебно каза Фей. Усмихваше се, наклонила леко глава, и изглеждаше съвсем на място сред аристократичното паство на „Божия благодат“.

– Откъде знаеш, че съм тук? – продължи да пита Джо.

Фей подбели очи.

– А къде другаде да е госпожица Джоузефин Монтфорт от площад „Грамърси“ в неделя сутрин? – отвърна тя с въпрос. После се огледа и продължи по-тихо – Виж, не мога да стоя тук и да се усмихвам като идиотка цял ден. Открих Кинч.

Джо премигна.

– Това ли? Само ще мигнеш? – прошепна Фей. – Казах, че открих Кинч. Какво ти става? Изглеждаш като излязла от пушалнята на опиум на Мот Стрийт.

– Сгодих се. Предполагам, че ефектът е същият като от опиума.

– Леле боже – Фей вдигна поглед и го впи в очите на Джо. – За кого?

– За Брам Олдрич.

– По дяволите. Бях заложила на Еди.

– В такъв случай се боя, че си загубила парите – каза Джо, чието сърце се сви при споменаването на името му.

– Слушай ме, Джо, осъзнай се веднага. Твоят човек Кинч се оказа адски труден за намиране. Може би сега е единственият ти шанс да говориш с него.

Джо кимна и усети как живецът се връща във вените ù, макар и съвсем колебливо.

– В момента е в един долнопробен хотел на Пит Стрийт. Номер шестнайсет. Мернах го случайно късно снощи на Канал Стрийт и го проследих. Гадно място е. Не отивай сама. Вземи Еди.

Джо си пое дълбоко дъх, от което я заболяха ребрата, пристегнати в корсета. Съзнанието ù започна да се прояснява.

– Шивача знае ли? Мъжът с белега? – попита тя.

– И да знаят, не съм им казала аз.

– Джоузефин? – прекъсна ги глас.

– Това е майка ми – рече Джо, без да се обръща. – Благодаря ти, Фей. Длъжница съм ти.

– Можеш да ми се отплатиш с патронче джин или кутия „Дюк“, когато ти е удобно – каза Фей.

После се усмихна чаровно и се отдалечи.

– Хайде – подкани я Ана, – готова съм да си вървим.

– Мамо, ще имаш ли нещо против, ако Долан те закара вкъщи, а мен остави в парка? – попита Джо, трескаво обмисляйки начини да стигне до Пит Стрийт. – Много ми се иска да глътна малко чист въздух. Денят е толкова прекрасен.

– Разходка в парка! Каква великолепна идея!

Това бе чичо Филип. Изведнъж се озова до тях, с леля Маделин и Карълайн по петите.

„Не!“ – каза си Джо.

– Хайде всички да отидем – весело предложи лелята на Джо. После хвана Ана под ръка. – Знам, че си в траур, но никой няма да те осъди, ако глътнеш малко въздух. Говорим за парка „Бетесда Теръс“ все пак, не за цирка на господин Барнъм.

Ана се поколеба. Джо мислено я помоли да откаже.

– Ела, моля те – започна и Филип. – Всички изживяваме тежки времена, но сега Джо отново внесе щастие в семейството. Трябва и ти да участваш в него.

Накрая Ана се предаде.

– Както винаги си прав, Филип – усмихна се тя. – Да вървим.

– Великолепно! – възкликна Филип. – Нашият екипаж е спрян пред вашия. Може и семейство Олдрич да поискат да дойдат с нас.

– Ще ги попитам – предложи Маделин и тръгна да търси Маминка.

Ана закрачи към екипажите с Карълайн, а Филип и Джо ги следваха. Чичо ù се усмихна заговорнически и Джо отвърна на усмивката, макар че това я убиваше. Беше чул, че иска да отиде в парка, и беше решил да ù помогне, но тя не искаше да ходи в проклетия парк!

Искаше Долан да я остави в парка и веднага щом си тръгне, тя да хване файтон до пансиона на Еди и после заедно да продължат към Пит Стрийт, за да се срещнат с Кинч. А какво стана? Ще се разхожда! Идеше ù да крещи от безсилие и гняв.

Еди не се беше свързвал с нея от празненството у Олдрич, а и тя не беше правила опити да се свърже с него. Мисълта да отиде у тях, да го види, беше безкрайно болезнена, но тя не знаеше какво друго да направи. Не можеше да тръгне след Кинч сама.

– Това някоя нова приятелка ли е? – попита Филип и прекъсна мислите ù. – Не съм я виждал в черквата досега.

– Кой? – разсеяно попита Джо.

– Младата жена, с която разговаряше. Преди малко.

– Сигурно говориш за госпожица Пит. Току-що се запознахме – излъга Джо. Тъкмо бяха стигнали до екипажите. – Неволно настъпих края на роклята ù и трябваше да ù се извиня. От Филаделфия е. На гости за почивните дни.

– Филаделфия? От семейство Хоръс Пит или Морисън Пит?

– Боя се, че не каза, чичо Филип.

Филип се намръщи и се приготви да я попита още нещо, когато се появи Маделин.

– Семейство Олдрич ще дойдат с нас в парка – съобщи тя. – Боя се, че и шпаньолите ще дойдат – додаде, понижила глас. – Маминка ги е взела в екипажа. Учудвам се, че не ги внесе и в черквата.

– Сигурна съм, че се е опитала – изкоментира майката на Джо и сподави усмивката си. Обърна се към Долан, който държеше вратата отворена. – В парка, ако обичате, Долан. „Бетесда Теръс“.

Долан ù помогна да се качи, после помогна на Джо и след това зае мястото си на капрата, плесна с камшика и потеглиха към парка. Филип, Маделин и Карълайн ги следваха плътно. Екипажът на Олдрич завършваше колоната.

– Мади е права. Хубаво е човек да се разходи на чист въздух – каза майка ù с усмивка. – Добре ще ни се отрази да се разходим всички. Семейството и бъдещите членове на семейството. Нали, Джо?

– Да, чудесно – отвърна Джо и се усмихна.

Гласът ù беше спокоен, изражението също, но в маншона от норки ръцете ù бяха свити в юмруци.

Глава шейсет и трета

Госпожа Бърн, хазайката на Еди, изгледа Джо от глава до пети.

От изражението ù ставаше съвсем ясно, че според нея Джо е безсрамна, пресметлива мръсница, която иска да омотае Еди в мрежите си и да я лиши от наемател.

– Съжалявам, госпожице – подсмръкна тя. – Нямам представа къде е господин Галахър.

– Моля ви, госпожо Бърн. Наложително е да го намеря – настоя Джо.

Беше късно, почти десет вечерта. Джо бе придумала Кейти отново да се престори на нея и бе пристигнала в пансиона преди минути само за да чуе, че Еди не си е вкъщи.

– О? И защо? – запита госпожа Бърн, скръстила ръце върху внушителния си бюст.

– Свързано е с една следа за материал, по който той работи. Важен материал – каза Джо. – Не бих искала заради мен да изпусне следата.

В очите на госпожа Бърн проблесна тревога.

– Надолу по улицата е. В бара на Джими Мак – предаде се хазайката.

Джо ù благодари и се втурна надолу по улицата. Лесно откри бара на Джими Мак – музиката се чуваше из цялата улица. Когато пристъпи вътре, в носа я удари миризма на пот, дим и бира. В помещението беше претъпкано и горещо. Разни хора крещяха. Мъже в протрити сака и жени в избелели рокли не по мярка пиеха и се смееха.

В дъното един млад чернокож мъж дрънкаше весела танцувална мелодия, скоклива и шумна, на раздрънкано пиано. Умелите му ръце летяха по клавишите. Танцьорите подвикваха и дюдюкаха, докато се движеха, а токовете на ботушите им удряха силно дъсчения под. Досега Джо беше влизала само в един бар – дупката на Мик Уолш, където посетителите бяха заети да се напиват до смърт. В бара на Джими Мак бе съвсем различно. Тук беше пъстро, шумно и весело.

Джо огледа тълпата за Еди. Предателското ù сърце подскочи, когато го зърна, облегнат на бара. Беше със синята си риза и туидената жилетка. Ръкавите му бяха навити. Виждаше малко гола кожа там, където се отваряше ризата му на шията. Тъмната му коса, къдрава и гъста, падаше върху челото. Беше присвил сините си очи, докато се смееше на нещо, казано от човека до него.

„Боже, колко е красив – помисли си Джо. – Красив, безсърдечен и жесток.“

Точно в този момент Еди вдигна поглед. Очите му срещнаха нейните и се разшириха от изненада. Той наклони въпросително глава. Джо си проправи път до него, разбутвайки тълпата.

– Доста сте се зачервили, госпожице Монтфорт. Да не сте танцували? – попита той, когато тя успя да стигне до него.

– Не, аз... – започна Джо, но той я прекъсна.

– А танцува ли ви се? – попита подигравателно. – Пианистът свири „Креолски хубавици“. Една от любимите ми песни.

Той се усмихна с престорено съжаление и продължи:

– Ах, но да, не можете да танцувате, нали? Сега сте сгодена и се съмнявам, че господин Олдрич би одобрил това годеницата му да лудува с други мъже. Поздравления за годежа, между другото. Прочетох за събитието във вестниците.

Тонът му бе все така подигравателен, но усмивката му бе изпълнена с горчивина.

Гневът избухна в Джо. „Нямаш право да се сърдиш – искаше да му каже. – Имаш си друга. Мен само ме използваше.“

– Не съм дошла да танцувам, господин Галахър – студено каза тя.

– Така ли? В такъв случай за какво сте дошла? Да разбиете още няколко сърца? Или да стъпчете парчетата от моето?

Джо присви очи.

– Доста нагло от твоя страна, Еди!

– Нагло? Не съм аз този, който ще се жени за Брам Олдрич!

– Вярно. И защо да се жениш за него? Той не може да помогне на кариерата ти – многозначително каза Джо.

– За какво говориш? – обърка се Еди.

– Спести си преструвките – рече Джо. – Дойдох, защото имам нещо за теб. Нещо, в което наистина ще се влюбиш. Сензационна новина. Знам къде е Кинч. Фей ми каза. Проследила го снощи. До един хотел на Пит Стрийт.

– Можеше да ми кажеш, че си се сгодила, вместо да се налага да го прочета във вестниците. Защо не ми каза? – попита Еди.

Очите му потърсиха нейните и тя видя в тях гняв, силен като нейния собствен. Видя и още нещо. Нещо, което не очакваше – болка, дълбока и силна. Преструвка беше, тя не се съмняваше. Бързо извърна поглед, решена никога повече да не допуска той да я омае.

– Имахме сделка, нали помниш? Аз намирам отговорите, ти пишеш статията – каза тя. Нямаше да му позволи да види колко дълбоко я е наранил.

Погледът на Еди охладня.

– Сделка. Това е било, нали? Забравих – каза той.

После си грабна палтото и шапката от съседния стол.

– Хубаво тогава, да довършим сделката.

Той тръгна пръв през тълпата към вратата. Джо подтичваше, за да не изостане. Беше трудно, много по-трудно, отколкото очакваше, да го види отново, да бъде близо до него. На част от нея ù се искаше никога да не го бе виждала с приятелката му, да беше все още в неведение за истинската му същност. Поне тогава би могла да повярва, че все още го е грижа за нея. Защото сега, когато го видя отново, ù стана безпощадно ясно, че все още го обича.

„Материал. Път към по-добрата работа. Само това го е интересувало – повтаряше си тя, за да не се поддаде на влиянието му. – Само затова ти го интересуваш.“

Еди пръв стигна до вратата. Отвори я, задържа я, за да мине Джо, и после двамата поеха в нощта.

Глава шейсет и четвърта

На площадката пред номер шестнайсет на Пит Стрийт седеше мъж и си чистеше ноктите с ножче. Червените тухли на сградата бяха потъмнели от сажди. Каменните стъпала към входа бяха напукани. Вратата висеше на древните си панти.

Ръцете на мъжа бяха мръсни, дрехите – мърляви и парцаливи. Когато Джо и Еди наближиха, той извади нещо от косата си и го стисна между пръстите си.

– Вие ли сте хазяинът? – попита Еди.

Мъжът посочи вратата.

Джо и Еди се качиха, отвориха я и влязоха в нещо, което някога е било елегантно, просторно фоайе в къщата на заможно семейство. Преди сто години Пит Стрийт беше желано място за живеене, но с разрастването на града на север красивите постройки бяха разпродадени и превърнати в евтини хотелчета.

Вляво от фоайето имаше голяма приемна, чиито високи врати с арки отдавна липсваха. Еди влезе там и Джо го последва. От тавана бяха нападали парчета мазилка. Остатъците от тапети бяха почернели от мухъл. Няколко стари изкорубени стола, през чиято разкъсана дамаска се сипеше пълнежът, стояха безредно пръснати в стаята. Осветлението идваше от потъмнял газов полилей, който излъчваше немощна жълта светлина.

На слабия огън се грееха хора – хора с празен поглед и превити рамене. Неколцина държаха в ръка чаши с мътен джин, който сипваше срещу пени на чаша един мъж, седнал в ъгъла. Пред погледа на Джо друг мъж внимателно сгъна парче вестник и го сложи в обувката си, за да покрие дупката в подметката. Жена в проядено от молци палто си слагаше руж на бузите пред пукнато огледало. После бръкна в деколтето си и повдигна гърдите си така, че почти се изсипаха от дрехата.

– Стая ли искате? – попита някакъв глас.

Беше на мъжа, който продаваше джина. Имаше блестящи очи, мазна кафява коса и проскубана брада.

Джо застина, обидена от подтекста в думите на мъжа.

– Нищо подобно – рече тя.

– Искаме да се срещнем с един от наемателите, господин Кинч – обясни Еди.

– Тук няма такъв – каза мъжа.

– Сигурен ли сте? – попита Джо.

– Да не мислите, че не знам кой живее в къщата ми? – изръмжа мъжът.

Без да трепне, Джо поясни:

– Той изглежда много необичайно Има татуировки по лицето.

– А, тоя ли – сети се мъжът. – Той напусна. Преспа една нощ. Не си каза името.

– Кога? – попита Джо и усети как надеждата ù помръква.

Мъжът изкриви уста в опит да изкара парче храна, заседнало между зъбите му, с език. Загледа се в пространството пред себе си, сякаш изобщо не бе чул Джо. Еди сложи един долар в ръката му. Мъжът докосна ръба на шапката си и каза:

– Днес следобед. Към три.

– В стаята му има ли нов наемател? – попита Еди.

– Не.

– Може ли да я разгледаме?

Мъжът погледна от Еди към Джо, после се засмя.

– Ама разбира се, че може да я разгледате. Наемът е двайсет и пет цента. За разглеждане или каквото друго ви се прави.

Еди хвърли многозначителен поглед на мъжа. После му хвърли парите. Мъжът му подаде ключ.

– Номер 3-С. Третия етаж. В дъното.

Джо последва Еди нагоре по стълбата. Наложи си да не спира. По стъпалата и стените гъмжеше от хлебарки. Когато стигнаха втория етаж, миризмата на немити тела и нощни гърнета стана непоносима. Под нея обаче се просмукваше още по-лоша миризма – миризмата на отчаянието.

Самообладанието на Джо бе сериозно разклатено, когато се добраха до третия етаж. Една врата току до тях се отвори и от стаята с олюляване и залитане излезе мъж. Отправи се към тоалетната на етажа. След секунди Джо го чу как повръща. Тя хвърли поглед през отворената врата и видя жена, която седеше на леглото, хванала се за главата.

– Мислиш ли, че ще открием нещо? – попита тя Еди.

– Струва си да огледаме – отвърна той.

Стигнаха стаята на Кинч и Еди отключи. Откри на стената ключ за осветлението и единствената газова лампа в стаята се съживи със съскане. Джо пристъпи в стаята и се ококори. Беше виждала подобни стаи в Завоя, но отдалече, никога не бе влизала в тях. Пред малкия, потъмнял от мръсотия прозорец висеше прокъсана завеса. Имаше тясно легло с лекьосан дюшек, мръсен килим и малко огнище. След като огледа напуканите мърляви стени и потъмнелия от дима таван, Джо си каза, че би се хвърлила през прозореца, ако ù се наложеше да изкара в тази стая дори една нощ.

– Но това не е логично. Той има пари. Ричард Скъли му даде хиляда долара. Можеше да отседне в приличен хотел. Защо ще идва тук? – запита тя.

– За да изчезне – отвърна Еди. – Обзалагам се, че непрекъснато е в движение. Сигурно никъде не остава повече от една нощ.

Почти не ù беше проговорил, даже не я беше погледнал, откакто тръгнаха насам от Рийд Стрийт. Дори и сега ù отговаряше предимно едносрично. Джо мразеше това мълчание, спуснало се между тях, но не правеше нищо, за да го разпръсне.

Еди се намръщи и тръгна към леглото. Обърна дюшека, после килима, но не откри нищо. Джо погледна към огнището. Там имаше пепел, не от дърва или въглища, а изглежда, от хартия. Тя коленичи и пъхна глава в огнището. До купчинката пепел се белееше нещо малко – парче хартия. По-голямата част бе изгоряла, но това парченце бе непокътнато. Тя го вдигна. Виждаха се части от думи.

сис Мал

аркбра

Джо затаи дъх.

– Еди, виж! – каза тя, забравила за момент гнева си заради вълнението от откритието.

– Тези букви са част от имена – Франсис Малън и „Даркбрайър“. Малън бил санитарят, когото Елинор Оуенс нападнала, когато избягала от „Даркбрайър“, помниш ли? Кинч сигурно е смятал да се срещне с Малън. За да го разпита за Елинор. Може би за да научи дали тя му е казала къде са списъците.

– Знаеш ли какво, Джо? – рече Еди.

Тя се обърна и го погледна с блеснал поглед.

– Какво?

Еди не гледаше нея. Взираше се през мръсния прозорец. С уморен, глух глас той каза:

– Вече изобщо не ме интересува.

Глава шейсет и пета

– Това ли е? Край на всичко? – ядоса се Джо.

– Кочияшът чака, Джо. Качвай се – отвърна Еди през зъби. Държеше вратата на един файтон отворена и я чакаше да се качи.

Бяха излезли от мръсния хотел, после бяха вървели до Хюстън Стрийт – след като Еди заяви, че вече не се интересува нито от Кинч, нито от Белязания, нито от Елинор Оуенс, нито от „Носет“, нито от „Бонавентура“, нито от нея. Най-вече от нея.

– И просто ще ме оставиш тук? – попита Джо.

Тя стоеше на тротоара. Бе отказала да се качи във файтона.

– Да. Не мога повече – каза той, обърна се и закрачи по улицата.

Няколко секунди Джо не можа да каже нищо. Първо ù бе разбил сърцето, а сега я оставяше насред работата, преди да са довършили разследването си. Как можеше да върши такива неща?

– Трябва да съм съвсем сляпа – каза тя. – Наистина успя да ме изиграеш, Еди.

Еди спря. Обърна се.

– Аз съм те изиграл? Какви ги говориш?

– Мислех, че си добър. Че те е грижа. Само че съм се лъгала. Ти си жесток човек! – кресна тя гневно.

Еди се извъртя към нея.

– Аз? Аз? Сериозно ли говориш, Джо?

– Ей, сестро, ще се качваш ли, или не? – подвикна кочияшът.

– Не! – отвърна Джо и затръшна вратата на файтона.

Закрачи гневно към Еди със стиснати юмруци.

– Да не би да забравяш защо дойдох при теб? Заради баща си. Мен все още ме е грижа какво ще стане. И тогава ме беше грижа, и сега. Искам си отговорите.

– За бога, Джо, и мен ме е грижа! Грижа ме е за теб! – извика Еди.

Думите му прокънтяха из тъмната улица. Джо почти се изсмя с глас.

– Така ли било? Е, трябва да ти кажа, че го показваш по много необичаен начин.

– Аз ли? – Еди не повярва на ушите си.

– Да, Еди, ти!

Еди вдигна ръце.

– Тръгвам си. Това е лудост. Но преди да си тръгна, искам да ми кажеш само едно-единствено нещо...

Джо вирна брадичка предизвикателно.

– Какво?

– Защо го направи? – попита той. – Защо ми разби сърцето? Защо каза „да“ на Брам?

Джо се сви, сякаш я бе зашлевил. Отстъпи крачка назад.

– Не прави това, Еди. Нервите ми няма да издържат още много на подобна злоупотреба.

Еди изсумтя.

– О, моля ти се. Нервите ти са стоманени. Знам защо си го направила. Защото аз не съм достатъчно добър за теб. Защото, каквото и да направя, колкото и да се старая, никога няма да стана Ван Ренселър, Астор или Олдрич.

– Какво каза? – гласът на Джо трепереше от гняв.

– Мисля, че ме чу съвсем добре.

– О, значи така мислиш, Еди? Е, нека ти кажа какво мисля аз. Аз мисля, че си мръсник. И мисля, че малката ти приятелка много би се разстроила, ако можеше да те чуе сега.

Еди я изгледа объркано.

– Кой? – попита той.

Джо го изгледа ядно.

– Не се прави на невинен. Видях ви заедно. На Пето авеню. Пред къщата на семейство Олдрич. Преди седмица.

– На Пето авеню? – повтори той, все още объркан. – Преди седмица?

Изведнъж лицето му се проясни.

– Това е била Ейлийн. Сестра ми. Водих я на вечеря.

Джо се вкамени.

– Тя... сестра? – тихо попита тя.

Еди ù беше разказал за Ейлийн в нощта, когато ходиха в Завоя. Оглушала с едното ухо, след като някакъв свещеник я пребил. Сега Джо си спомни как момичето, което бе видяла с Еди, се бе навело към него. Било е, за да го чува.

– Решила си, че Ейлийн ми е приятелка – равно каза Еди. Гневът в красивите му сини очи се бе превърнал в болка. – За такъв ли ме мислиш? Мислиш, че мога да те целувам, да спя с теб в прегръдките си и после да отида при друго момиче?

Сърцето на Джо сякаш се наля с олово, когато тя осъзна какво е направила. „Грешка – помисли си тя. –Направих ужасна грешка.“

– Аз... аз не знаех какво да мисля – заекна тя. – Видях те с момиче, а чичо ми... чичо ми каза как дочул един репортер в „Стандарт“, репортер с ирландска фамилия, който говорел ужасни неща за някаква млада жена, която използвал, за да си напише материала.

– Не знам какво е дочул чичо ти, но не съм бил аз – каза Еди. Усмихна се тъжно. – Двамата с Ейлийн много си приличаме. Не ти ли хрумна изобщо, че може да ми е сестра? Може би си искала да си мислиш, че съм с друго момиче, Джо. Така би било по-лесно, нали? Ако аз съм мръсник, значи не ти се налага да правиш труден избор.

– Не е вярно! – възрази Джо.

Еди поклати глава.

– Както казах, не мога повече. Да те виждам. Да съм близо до теб. Да говорим за това, което имахме или нямахме.

– Еди, съжалявам. Аз...

– Обичам те, Джо – прекъсна я Еди. – Ти си най-забележителното, красиво, завладяващо момиче, което някога съм срещал. Не бива да ти го казвам, знам. И не го казвам, защото искам, а защото трябва. Казвам ти го, за да разбереш защо повече няма да се виждаме. Не е редно. Сега си сгодена за друг.

Джо го гледаше втренчено. Изглеждаше нещастен, след като ù призна чувствата си. Тя искаше да каже нещо, каквото и да е, но не беше сигурна, че ще успее да произнесе и дума, без да избухне в сълзи.

Еди спря друг файтон.

– Този път ще се качиш – каза той и отвори вратата.

– Ъгъла на „Ървинг“ и Шестнайсета – каза на кочияша.

Без да продума, Джо се качи във файтона и Еди затвори вратата. Прозорецът бе свален. Тя облегна ръка върху него.

– Сбогом, госпожице Монтфорт. Надявам се да откриете онова, което търсите – каза Еди с тъжна усмивка.

Очите на Джо се напълниха със сълзи.

– Еди, не. Не може да постъпваш така. Не може да ми казваш такива неща и после просто да си тръгнеш.

– Напротив, Джо. Мога – и той се обърна и закрачи надолу по улицата.

– Еди, чакай! – извика Джо след него, но единственият отговор беше звукът от стъпките му по паважа.

Съкрушена, тя се облегна назад и се опита да се успокои. Не успя.

– Дявол го взел! И теб да те вземе! – извика тя и удари с облечената си в ръкавица ръка по седалката. После заглади полата си. Придаде си спокойно изражение Преглътна, за да се махне буцата, появила се в гърлото ù.

– Какво направих? – каза си тя.

Знаеше много добре. Беше повярвала на най-лошото за Еди вместо на най-доброто. Беше изгубила доверие в него, защото нямаше доверие на себе си. Не вярваше, че е способна да взима решения за собствения си живот. Да избира сама. Дори да бъде себе си.

Сега вече беше прекалено късно. Беше обещала на Брам, че ще се омъжи за него. Годежът бе обявен. Беше избрана дата. Всички бяха толкова щастливи. Всички освен нея.

– Какво ще правя? – прошепна тя.

Сълзите, които пълнеха очите ù, най-сетне преляха. Първо закапаха, после рукнаха като поток. Разтърсваха я хлипове.

Сърцето на Джо бе разбито. Виновникът бе самата тя.

Глава шейсет и шеста

Джо си пое дълбоко въздух.

– Вземи се в ръце – изсъска тя, вървейки към къщи по „Ървинг Плейс“.

Файтонджията я беше оставил на ъгъла на Шестнайсета улица. Джо му бе платила и беше тръгнала към площад „Грамърси“, съсредоточена върху дишането си. Трябваше да се овладее. Нямаше да ù е лесно да се прибере вкъщи. Щеше да има нужда от цялото си самообладание.

Беше малко след полунощ и цареше пълен мрак. Газовите лампи по „Ървинг Плейс“ бяха редки и със съскане разпръскваха оскъдната си светлина. Тя мина пресечката със Седемнайсета улица, после тази с Осемнайсета, потънала в болезнени мисли за Еди.

Как би могла да се омъжи за Брам сега, след като бе разбрала какви са истинските чувства на Еди към нея? Но как би могла да развали годежа си с Брам?

Ами разследването на убийството на баща ù? Как ще продължи без помощта на Еди? Двамата бяха отбор, при това добър. Бяха стигнали толкова близо до Кинч. Толкова близо до директен сблъсък с него. Макар да се страхуваше от този мъж, Джо искаше да погледне в страховитите му очи и да го попита кой е. Той ли бе Стивън Смит? Той ли бе убил Ричард Скъли? И баща ù?

Едва ли щеше да ù каже, дори да беше така, но тя щеше да разбере. Очите му щяха да разкрият истината.

Джо вече дишаше малко по-спокойно и заразмишлява за онова, което бе научила на Пит Стрийт. Кинч е планирал да отиде в „Даркбрайър“ и да говори с Франсис Малън. Сигурна беше. Все още търси списъците си. Де да можеше тя да ги намери преди него. Ако ги намереше, щеше най-сетне да разбере какъв е бил тайнственият товар на „Бонавентура“ и дали корабът е бил свързан с „Ван Хутън“.

„И аз ще отида да се срещна с Малън – реши тя. – За това не ми трябва Еди. Просто ще отида в „Даркбрайър“ и ще разговарям с човека.“

Тя потръпна при мисълта да мине през извисяващата се порта на „Даркбрайър“ и да влезе в самия приют, но си каза, че това е глупаво. Щеше да е в пълна безопасност.

Потънала дълбоко в мисли каква история да разкаже на майка си, за да я пусне да излезе, да отиде до „Даркбрайър“ и да се върне, Джо първо не чу стъпките. Тъкмо бе подминала една тясна пресечка на „Ървинг Плейс“, когато те отекнаха след нея. Приближиха се толкова бързо, че докато успее да се обърне и да види кой я следва, бе закъсняла.

Една длан запуши устата ù. Ръката ù бе извита зад гърба. Ужасена, Джо се опита да се бори с нападателя си, но не можеше да се мери с него. Той я завлече навътре в уличката и я блъсна в едната стена. В главата ù избухнаха звезди, когато главата ù удари стената. Голите тухли одраха бузата ù.

Нападателят беше свалил ръка от устата ù, но все още държеше ръката ù извита. Тя имаше чувството, че скоро ще я отскубне от рамото. Изведнъж пред очите ù проблесна нещо сребристо. Беше острието на нож, което отразяваше лъч лунна светлина, промъкнал се в уличката. Тя неволно изскимтя от страх.

– Нито звук повече или ще те порежа – заплаши я глас – мъжки глас, нисък и груб.

Джо кимна, доколкото можа.

Мъжът се притисна към нея.

– Такова хубаво момиче – каза той, а топлият му дъх опари ухото ù. – Какво ли прави самò навън? Трябва да си стои вкъщи, където е мястото на момичетата. Само курвите ходят по улиците през нощта. Вие курва ли сте, госпожице Монтфорт?

– Моля ви... – прошепна Джо.

Очите ù бяха затворени. Тялото ù трепереше неудържимо. Беше обезумяла от страх.

– Моля – подигравателно повтори мъжът. – Така ли говориш с вестникарчето?

Той я целуна по шията и прокара върха на ножа по бузата ù до носа. Джо отново изскимтя – не можа да се удържи.

– Такова хубаво момиче – каза мъжът. – Няма да сте толкова хубава без нос. Продължавайте да си го пъхате в чужди работи и някоя нощ ще дойда в дома ви, ще вляза в спалнята ви и ще отсека този хубав нос. Ще съм изчезнал, преди да заглъхнат писъците ви. Дали вестникарчето ще ви харесва тогава? Не, никой няма да ви харесва.

Мъжът свали ножа. Пак я целуна. Дъхът му вонеше.

– Сега ще си тръгна, госпожице Монтфорт – каза той. – Но вие ще останете тук. Както сте си, подпряна на стената. Ще преброите до десет, съвсем бавно, и после ще се приберете и ще правите това, което ви се казва. Като добро момиче. Ако слушате, няма да се наложи да се виждаме отново. Започвайте да броите. Бавно и полека...

Джо започна да брои, без да отваря очи, с пресеклив от шока глас.

Когато преброи до десет, отвори очи. Мъжа го нямаше. Беше сама.

Тя направи една колеблива стъпка напред. После още една. После падна на колене и повърна.

Глава шейсет и седма

– Бялото понякога е твърде ярко – каза Ана Монтфорт. – Може би слонова кост ще подхожда по-добре на кожата ти. И за роклята, и за цветята. О, толкова по-лесно щеше да е, ако Маминка не настояваше церемонията да се проведе в Херъндейл!

– Това е заради господин Олдрич, мамо – меко каза Джо. – Той не може да дойде до града.

Бяха в трапезарията и закусваха. До чинията на Ана имаше няколко образеца от платове.

– Права си, разбира се. Питър трябва да вземе участие в сватбата на сина си. А го има, разбира се, и фактът, че Херъндейл е затворено имение. Има чудесна висока порта, която ще държи навън всички онези репортери, които толкова държат да съобщят на света какви ще са ордьоврите.

– Не – промърмори Джо. – Не бива да допускаме никакви репортери.

– Но проблемът си остава – как ще пренесем няколко десетки оранжерийни рози от града до имението? – продължи майка ù.

Джо я слушаше с половин ухо. Ръката ù неволно се вдигна към дясната буза и докосна драскотините, причинени от тухлената стена, когато нападателят бе блъснал главата ù в нея.

„Спънах се, мамо. В банята. Преди малко. Мислех си за сватбата и не внимавах как стъпвам, та паднах и си ударих главата в ръба на ваната.“

Така бе обяснила драскотините на бузата си. Два дни след нападението бяха започнали да се оправят. Самата тя обаче – не.

Беше стигнала, препъвайки се, до дома си в онази нощ, без да дава воля на хлиповете, които се надигаха в гърлото ù, докато не стигна в банята си. Когато се наплака, се съблече, напълни ваната с гореща вода и седна в нея с усещането, че никога повече няма да се почувства истински чиста.

Почти не спеше. Нямаше апетит. Нападателят ù я беше измъчвал. Беше я наранил. Беше я накарал да се чувства мръсна. А тя не можеше да направи нищо. Той, изглежда, го знаеше. Държеше се, сякаш знаеше, че тя няма да каже на никого, нито на майка си, нито на чичо си, нито на полицията. Знаеше, че тя не може да каже на никого. Сякаш я познаваше.

А тя дори не бе успяла да види лицето му. Той се беше погрижил да не успее. Беше чула гласа му и не мислеше, че е на Кинч, но не беше сигурна. Страхът ù бе прекалено силен, за да обръща внимание на гласове. Дали беше Кинч? Или мъжът с белязаното лице, който беше пребил Еди?

Гласът му я съпътстваше навсякъде. Кънтеше в ушите ù отново и отново... „Ще си отидеш у дома и ще правиш каквото ти се казва. Като добро момиче...“

„Да, такава съм, помисли си тя. Нямам избор. Ще се откажа от преследването на убиеца на баща си. Ще се откажа от мечтата си да стана журналистка. И ще се откажа от мъжа, когото обичам. Ще бъда добро момиче и ще правя онова, което искат всички останали. Защото, ако не го направя, някоя нощ ще открия мъж с нож в спалнята си.“

Ясният поглед на Джо беше помътнял, а живото ù преди лице приличаше на маска. Страхът беше потушил огъня, който преди гореше в нея, докато не остана нищо освен няколко въгленчета. Скоро и те щяха да угаснат. Може би не днес, дори не след година или две. Но лека-полека въгленчетата щяха да угаснат под тежестта на безсмислените занимания, които я очакваха. Тогава всичко, което бе искала да постигне в живота си, и личността, в която бе копняла да се превърне, щеше да се превърне в смътен спомен.

Светът извън площад „Грамърси“, бе разбрала тя, понякога бе мрачен и опасен и човек трябваше да е много силен, за да оцелее в него. Нели Блай беше силна. Фей също. Елинор Оуенс бе силна. Но Джо Монтфорт? В момента тя се чувстваше толкова слаба, че дори вдигането на чаша чай ù костваше неимоверни усилия.

– Какъвто и цвят да изберем, розите трябва да поръчаме от „Мийкър“. Само на тях имам доверие...

Майка ù все още говореше за цветя. Джо кимаше безжизнено, без изобщо да я вълнуват цветята или каквото и да било друго. В този момент вратата на трапезарията се отвори и един пребледнял и нервен Тийкстън се втурна към тях.

– Госпожо, моля за извинение, но дойде прислужницата на госпожа Филип Монтфорт – каза той, видимо разстроен.

Ана го изгледа хладно.

– Защо ми казвате това, Тийкстън? – попита тя. – Нямам навика да приемам прислужниците на хората.

– Зная това, госпожо. Само че обстоятелствата са съвсем необичайни. Дошла е да заведе вас и госпожица Джо до дома на господин Филип Монтфорт. Изглежда...

Тийкстън замлъкна. Опита се да подбере думите си.

– Какво има, Тийкстън? За бога, овладейте се! – скара му се Ана.

Тийкстън кимна. Изправи рамене.

– Господин Алва Бийкман е бил убит, госпожо. От лунатик, размахващ нож. Случило се късно снощи и изглежда, че същият лунатик се е опитал да отнеме още един живот... този на господин Филип Монтфорт.

Глава шейсет и осма

– Добре съм – настоя Филип Монтфорт. – Просто драскотина. Ще мине. Трябва да мислим за семейството на Алва, не за мен.

Обляната в сълзи Джо седеше от едната страна на чичо си. Майка ù бе от другата му страна. Леля ù Маделин, трепереща и със зачервени очи, наливаше чай. Джо и майка ù бяха пристигнали току-що. Беше ги посрещнал навъсеният Харни, който ги бе отвел право в кабинета на Филип. Карълайн също бе там и даваше нареждания на прислужницата да засили огъня. Бяха извикали Робърт от училище и го очакваха по-късно същия ден.

Филип седеше до огъня само по риза, панталони и халат. Лицето му сивееше, а на едната му буза имаше тъмна синина. Яката на ризата му бе разкопчана и под нея се виждаше бинт. На масичка до креслото му стояха бутилка портвайн и празна чаша.

Джо страшно се разстрои, когато видя чичо си, винаги толкова силен, да изглежда толкова разбит, толкова смален. Тя искаше да разбере какво се е случило, но знаеше, че не е редно да задава въпроси в присъствието на прислужницата.

– Филип, какво, в името божие, се случи? – попита Ана, когато прислужницата излезе.

– С Алва се прибирахме вкъщи – започна Филип. – Работихме до десет часа снощи и решихме да не тормозим готвачите си да ни правят късна вечеря, затова се отбихме в „Уошингтън“.

Джо познаваше мястото. Беше хотел на няколко пресечки от площад „Грамърси“. Чичо ù често вечеряше там.

– Вървяхме си по улицата след вечерята, когато изведнъж върху нас скочи някакъв мъж. Удари ме в лицето. Паднах назад и си ударих главата в ръба на тротоара. Опитах се да стана, но бях доста замаян и докато седях на земята, той уби Алва. Той... той имаше нож – довърши Филип с пресеклив глас.

Ана шумно пое въздух и покри устата си с ръце. Джо знаеше, че би трябвало да се шокира, но не беше. Беше се опасявала точно от такава случка.

Филип спря да говори, за да се овладее. Наля си чаша портвайн. Джо рядко бе виждала чичо си да пие и никога преди мръкнало.

– След като уби Алва, се хвърли към мен. Аз успях да се изплъзна и ножът само ме одра по гърдите. Останалото ми се губи, но сигурно някой е видял какво става, защото изведнъж се чуха викове. После се появи полицията и те успяха да озаптят убиеца.

– Слава на бога, че е имало полицаи наблизо и са успели да го спрат преди да... да... о, Филип! – изхлипа Маделин и избухна в сълзи.

– Стига, стига, скъпа – рече Филип.

Карълайн хвана майка си за ръката.

– Какво ще стане с него? – попита Джо. В главата ù напираха хиляди въпроси, които искаше да зададе на чичо си. Искаше да знае как е изглеждал нападателят, как се казва и дали е казал нещо. Само че не можеше да ги зададе. Не и пред майка ù, леля си и братовчедка си. Чичо ù знаеше, че тя се притеснява от нападение върху него, знаеше и защо, но те бяха в неведение.

– Ще му предявят официално обвинение, предполагам – отвърна Филип. – Полицаите възнамеряваха да го заведат в Гробницата, но тъй като той беше извън контрол, го заведоха в „Даркбрайър“.

Джо бе чувала за Гробницата. Това бе градският затвор на Сентър Стрийт. Другото име идваше от приликата на сградата с мавзолей.

– „Даркбрайър“ беше наблизо, много по-близо от Гробницата – продължи Филип, – а и там имат специални килии, в които затворените не могат да се наранят. Не знам дали ще го оставят там. Може би ще го преместят в затвора, когато успеят да го успокоят.

– Полицията доведе Филип малко след два часà – каза Маделин. – Веднага изпратих да повикат доктора.

– Трябваше и нас да повикаш, Мади – укори я Ана.

– Глупости – възрази Филип. – Нямаше нужда. Добре съм.

Само че ръката му трепереше толкова силно, докато говореше, че се наложи да постави чашата си обратно върху масичката.

– Татко, изтощен си – разтревожи се Карълайн. – Доктор Редмънд каза, че не бива да се преуморяваш. Поръча днес да си почиваш.

– Ще си почивам, Каро, но не сега. Боя се, че не съм ви казал всичко. Дори на теб, Мади. Исках да изчакам, докато се съберем всички.

Той пое дълбоко въздух, сякаш за да събере сили.

– Мъжът, който ме нападна – нарича се Кинч, – каза, че е работил във „Ван Хутън“.

На Джо ù настръхна косата.

– Наистина ли? – стъписа се Маделин.

– Не съм сигурен. Твърди, че фирмата му е отнела нещо. Докато му слагаха белезниците, не спря да крещи, че ще отмъсти. И после... после спомена Ричард и Чарлс. Каза, че те вече са си получили заслуженото, както ще стане и с нас, останалите.

До този момент Джо не бе забелязала колко силно се е вкопчила в подлакътниците на стола си. Това беше самопризнание. Почти, но не съвсем. Кинч беше убил Бийкман, чичо ù го бе видял. Това значеше ли, че е убил и баща ù, и Ричард Скъли?

– Филип, какво казваш? Не може да имаш предвид, че този човек... че е убил Чарлс, нали?

– Не зная, Ана. Честна дума, не виждам как би могъл да влезе в къщата. Всички врати бяха заключени. Така каза Тийкстън. А и Чарлс никога не би пуснал в дома си човек, който изглежда като дивак – заяви Филип.

– Не го вярвам. Не мога – Маделин заклати глава. – Този човек е лунатик. Едва ли може да се вярва на думите му.

– Кинч със сигурност не е с ума си – съгласи се Филип.

– Тогава защо ни го казваш, ако не е вярно? – попита тъжно Маделин. – Не ни ли стигат грижите?

– Защото истината няма значение за пресата – обясни Филип. – Репортерите пристигнаха на местопрестъплението още преди тялото на клетия Алва да е изстинало. Когато чуят за брътвежите на Кинч, а те със сигурност ще чуят, ще изпаднат във възторг. Три смъртни случая във „Ван Хутън“, един луд човек – това за вестникарите е като валериан за котка. Всеки вестник в града ще публикува слухове, сякаш са Светото писание. До следобеда името на семейство Монтфорт ще е в устата на всяко ваксаджийче и всяка слугиня. Исках всички да знаете това и да сте подготвени. Някой репортер може да ви заговори, докато пътувате с екипажа си. Може да потропа на вратите ни и да си устрои лагер на стълбите пред къщата. Вие, разбира се, не бива да разговаряте с тях.

Филип млъкна и се закашля силно. Когато се успокои, се облегна в креслото си зачервен и изтощен.

– Татко, пресилваш се. Трябва да почиваш – настоя Карълайн. – Да повикам ли Харни да ти помогне да се качиш горе?

– В никакъв случай! Напълно съм способен да се кача по собствените си стълби – заяви Филип и се надигна от креслото. – Ако репортерската истерия се разрасне толкова, колкото се опасявам, ще проуча как стоят нещата с наемане на имот извън града за всички нас. Сигурен съм, че семейство Олдрич ще знаят някоя подходяща къща.

– Татко... – започна Каро.

– Да, Каро, знам – уморено се съгласи Филип.

Сбогува се с всички и бавно излезе от стаята.

– Такъв късмет имахме, Мади – каза Ана. – Ако си беше ударил главата по-силно, ако онзи ужасен човек беше по-бърз... Даже не смея да си помисля какво би станало.

– Наистина имаме късмет – съгласи се Маделин. – Но той изневери на клетото семейство Бийкман и сега на всички ни предстои още едно погребение. Направо не мога да го проумея.

– Нали не мислиш, че онова, което каза Филип, може да е вярно? Че онзи зъл човек има нещо общо със смъртта на Чарлс? – попита майката на Джо, а погледът ù се замъгли от тревога. – Не мисля, че бих могла да го понеса, ако... ако...

Мъката на майка ù прониза Джо в сърцето. Тя бе имала време да свикне с мисълта, че баща ù е бил убит. Майка ù не бе имала такава възможност. Когато самоличността на убиеца му излезеше наяве, независимо дали беше Кинч или някой друг, тя щеше да се срине психически.

– Ще трябва да изчакаме, Ана – каза Маделин. – Да се надяваме, че лекарите в „Даркбрайър“ ще успеят да установят дали онзи ужасен човек Кинч говори истината, или не.

– Може би щом Филип възстанови силите си, ще може да поговори с господин Стоутман и да разбере какво са чули репортерите му, ако изобщо са чули нещо – предположи Ана. – Да знам, че името на Чарлс се носи от уста на уста сред мръсните вестникарчета, и то след всичко, което вече се наложи да преживеем, би било твърде много.

Джо също искаше да знае какво са чули репортерите на Стоутман. Но не я вълнуваше приливната вълна на слуховете, от която се опасяваше чичо ù. Единственото, което я вълнуваше, до степен на отчаяние, бе дали Кинч е убил баща ù. Ако лекарите в „Даркбрайър“ успееха да изкопчат признание от него, полицаите щяха да са първите, които щяха да научат, а след тях веднага идваха вестниците.

– Ще ми се да не се налагаше да чакаме. Де да познавахме репортери, които да попитаме още сега – въздъхна Мади.

– Слава на бога, че не познаваме такива – укорно каза Ана.

Джо взе чашата си за чай и заразглежда съдържанието ù.

„Аз обаче познавам“ – помисли си тя.

Еди все още ù беше ядосан и имаше право да се ядосва, но тя се надяваше, че въпреки това ще ù помогне. Надяваше се, че ще се срещне с нея.

За последен път.

Глава шейсет и девета

– Място за един, госпожице? – попита чевръстата млада жена на касата, докато въвеждаше сметката на друг клиент.

– Всъщност търся един приятел. Ще седна при него, ако е възможно – отвърна Джо.

Жената кимна. Хвърли бърз поглед на Джо, после я огледа по-внимателно, докато тя си проправяше път през гъстата тълпа, събрала се да обядва в „Чайлдс“ на „Парк Роу“. Джо, в скъпите си дрехи, много се различаваше от обичайните клиентки на заведението с техните бели памучни блузки и практичните им шевиотени поли.

„Чайлдс“ беше част от верига модерни заведения за работещи хора. Джо бе чувала за тях, но никога не беше влизала в подобно заведение. Сега се възхити на безупречно белите плочки по стените, на блестящите от чистота плотове и лъскавите метални столове пред тях, както и на дългите маси с мраморен плот, на които редом сядаха напълно непознати хора, за да изядат купа със супа или някой дебел сандвич, сервирани от келнерки с колосани престилки.

– Еди Галахър ли? Сигурно е в „Чайлдс“ – бе казала администраторката в „Стандарт“ преди няколко минути. – Обикновено там обядва. Точно отсреща е.

Джо отново бе използвала библиотека „Астор“ и историята, която уж пишеше, за оправдание да излезе от къщи. Беше добавила, че новината за смъртта на господин Бийкман я е разстроила и иска да се поразсее.

– И как върви историята? – беше попитала майка ù. – Бих искала да я прочета.

– Мамо, никога не си показвам първата чернова – бе казала Джо. – Нека я изгладя и тогава може да я прочетеш.

Ана се беше съгласила, но бе предупредила Джо да побърза да я довърши, защото има да мисли за други, по-важни неща от драскачеството си.

„Да я довърша? – бе си помислила гузно Джо. – Трудно ще е, предвид факта, че още не съм я започнала.“

Сега вървеше към дъното на ресторанта, покрай репортери и редактори, покрай чиновници и счетоводители, машинописки, секретарки и продавачки, и най-сетне видя Еди. Седеше на маса до прозореца с Оскар Рубин. Всички места на тяхната маса бяха заети, освен едно до Оскар.

– Господин Галахър, господин Рубин, радвам се да ви видя – каза тя, когато стигна до масата.

Еди, хванал чаша с кафе в ръце, вдигна очи и простена, но стана, както подобава на джентълмен. Оскар също стана.

– Извинявай. Тъкмо щяхме да...

„Да си тръгнем“ – това щеше да каже. Джо беше сигурна. Само че Оскар го прекъсна.

– Да поръчваме! Радвам се да те видя, Джо. Ще обядваш ли с нас?

Еди му хвърли убийствен поглед.

– С удоволствие – каза Джо. – Благодаря.

Тя седна. Еди и Оскар също седнаха.

– Какво те води в това чудесно заведение? – попита Оскар. – Осоленото говеждо? Или рулото „Стефани“?

– Готови ли сте да поръчате? – попита сервитьорката, преди Джо да успее да му отговори.

Еди си поръча кренвирши и боб, хлебчета и шейк от коренова бира и сладолед.

– Леле! Добре, че няма да спя в едно легло с теб довечера – изкоментира Оскар. – Знаете ли, че човек отделя средно един литър газове на ден? При това – без да смятаме боба.

– Оскар – предупреди го Еди и кимна към Джо.

Джо прехапа устни, за да скрие усмивката си. Ако друг мъж кажеше нещо подобно в нейно присъствие, тя щеше да изпадне в ужас. Но при Оскар телесните функции бяха просто част от разговора.

– Извинявай, Джо – рече Оскар. – Забравям, че си момиче. Донесете две лъжици за шейка, става ли? – каза той на сервитьорката. После си поръча специалитета на деня. Джо не знаеше какво да прави, затова и тя поръча специалитета.

– Трябва да се погрижа за естествените си нужди – съобщи Оскар и стана. – Ей сега се връщам, деца.

– Това е комплимент, между другото – каза Еди, когато приятелят му се отдалечи. – Това, което Оск каза, дето забравял, че си момиче. Това значи, че се чувства комфортно в твое присъствие.

– Поласкана съм – каза Джо с известна неловкост сега, когато бяха останали сами. Погледна го изпод периферията на шапката си. Нарочно я беше нагласила така, че отдясно да закрива лицето ù, за да не се виждат драскотините по бузата ù.

– Еди, причината, поради която дойдох тук...

– Джо, онзи ден говорех сериозно. Не мога повече да се виждам с теб – твърдо каза той. – Всеки път, когато те видя, сякаш се обелва коричката на рана.

– Знам. Съжалявам. За мен също не е лесно и нямаше да дойда, освен ако не се...

Шейкът на Еди пристигна. След като сервитьорката се отдалечи, той бръкна с лъжицата в чашата и поднесе порция полуразтопен сладолед към нея. Тя поклати глава.

– Не си ли яла шейк със сладолед? Пробвай една хапка – каза той малко по-меко. – Вкусно е.

Приближи лъжицата към лицето ù и тя нямаше избор, освен да изяде съдържанието ù. По брадичката ù потече разтопен сладолед. Еди я избърса със салфетката си и бутна неволно периферията на шапката ù. Джо побърза да я намести, но не беше достатъчно бърза.

Еди присви очи.

– Какво е станало с лицето ти? – попита той.

– Паднах.

Тя дръпна периферията още по-надолу в опит да скрие драскотините на бузата си, но за нейно раздразнение Еди се пресегна и свали шапката от главата ù. Тя я грабна от ръцете му и я сложи в скута си.

– Къде? – продължи да пита той.

– В банята. Ударих си бузата отстрани на ваната.

– Ваните са гладки. Ако се беше ударила в нея, щеше да имаш синина или порязано, ако си уцелила ръба. Не драскотини.

– Ти за кого се мислиш, за Оскар Рубин ли? – пошегува се Джо в опит да отклони по-нататъшните въпроси.

– Дошла си тук, защото искаш нещо от мен. Кажи ми какво се е случило, иначе си тръгвам и няма да получиш това, за което си дошла – заяви Еди.

– Казах ти, че...

– Истината. Веднага.

Джо не искаше да говори за това. Да говори за случката означаваше отново да я изживее, но нямаше избор.

– Той ме проследи – призна тя накрая.

Очите на Еди се разшириха. Той бутна чашата с шейка.

– Кинч ли? – попита.

– Не знам. Може би. А може да е бил и Белязания. Не успях да го видя.

– Какво стана? Заплаши ли те?

Джо не отговори.

– Джо – подкани я Еди. Едва успяваше да говори нормално.

– Дръпна ме в една уличка. Каза, че ще влезе в дома ми някоя нощ и ще ми отреже носа. С нож. С ножа, който държеше пред лицето ми.

Еди скочи на крака, зачервен от гняв.

– Ще го убия. Ще го открия, който и да е, и ще го убия – закани се той.

– Седни! – изсъска Джо, засрамена. – Не прави сцена.

– Това мина всякакви граници. Слагам край. Веднага – заяви той и удари с юмрук по масата. – Никога, никога повече няма да излизаш от къщи късно вечерта. Даже не трябваше да идваш тук!

Джо се засмя кисело.

– Звучиш точно като човека, който ме нападна. И той ще се радва да си остана вкъщи.

Еди заклати глава.

– Не мога да повярвам, че го каза. Това е абсолютна глу... абсолютно нечестно!

– И да ми казваш да си стоя вкъщи е нечестно! – каза Джо, побесняла.

– Казах го само защото се тревожа за теб! Ами ако не е Кинч? Ами ако е Белязания и сега те наблюдава? Той заплаши да ме убие...

– Отиваш ли някъде? Ако да, остави пари за обяда. Не си и помисляй да ми харижеш цялата сметка – каза Оскар на Еди, докато си дърпаше стола. Премести поглед от Еди на Джо и направи гримаса.

– Опа. Гълъбчетата се карат, а? – попита той.

– Оскар! – възкликна Еди.

– Ей, какво е станало с лицето ти, Джо? – попита Оскар. – Чакай. Няма значение. Сигурно и за това ще ми се развика.

Той вдигна втората лъжица, която беше донесла сервитьорката, и дръпна чашата с шейка.

– За тайнствения господин Кинч ли говорехте? Онзи, когото арестуваха за убийството на Бийкман?

– Да – отвърна Еди.

Той извади пари от джоба си и остави банкнота от един долар на масата. Сърцето на Джо слезе в петите. Той наистина се готвеше да си тръгва.

– Аха! Най-сетне една приемлива тема на разговор – зарадва се Оскар. – Ченгетата казват, че го чака бесилката. Ако е така, ще обесят невинен човек – продължи той с уста, пълна със сладолед. – Поне за убийството на Бийкман е невинен.

Еди си прибра парите.

– Откъде знаеш? – попита той.

Оскар облиза лъжицата и отговори:

– Защото не той го е направил.

Глава седемдесета

Джо и Еди се нахвърлиха на Оскар едновременно.

– Оскар, Алва Бийкман е мъртъв – натъртено каза Еди и седна обратно на мястото си. – В моргата е. Ти самият прегледа тялото.

– О, мъртъв е, дума да няма. Някой му е прерязал гърлото от ухо до ухо. Разсякъл е и сънните и шийните артерии, както и трахеята и хранопровода, даже е закачил един прешлен – обясни Оскар.

На Джо ù се обърна стомахът, но в сърцето си усети как мъничкото въгленче – всичко, което бе останало от огъня, който гореше в гърдите ù, започва да става по-ярко. В очите ù се появи светлина, а лицето ù се оживи.

– И Кинч е бил там – напомни Еди. – Полицаите, извикани на местопрестъплението, го казаха.

– Не казвам, че не е бил там – невъзмутимо каза Оскар. – Казвам, че не той е убиецът.

– Но чичо ми го е видял – включи се Джо.

– Филип Монтфорт не е надежден свидетел – махна с ръка Оскар. – Поел е два удара в главата – един от нападателя и един от ръба на тротоара. Ченгетата казват, че бил замаян. Възможно е да е виждал двойно. Може дори да е припаднал за малко.

Сервитьорката донесе обяда им. Сложи чиния с кренвирши, боб и хлебчета пред Еди. На Джо и Оскар сервира печено сирене и гъста доматена супа. После остави сметката на масата им и си тръгна.

– Откъде знаеш, че не Кинч го е извършил? – попита отново Еди.

Оскар си завърза салфетката около врата.

– Защото убиецът на Бийкман е левак, а Кинч е десняк – каза той. – Вижте...

Наведе се, бръкна в лекарската си чанта, която стоеше под масата, и извади вестник „Уърлд“. На първата страница имаше зърнеста снимка. Джо потръпна, когато видя кой е на нея – Кинч. Притесни се, че поне един вестник вече знае историята и я публикува на първа страница.

– Виждате ли ръката на Кинч? – попита Оскар.

Джо се взря отблизо в снимката и видя как Кинч е вдигнал ръка, за да се предпази от светкавицата на фотоапарата – дясната ръка. От лявата му страна стоеше полицай. От дясната – някакъв друг човек в бяла униформа. Той явно е бил в движение, когато фотоапаратът е щракнал, защото лицето му беше размазано. През него минаваше тънка, дълга сянка. Текстът под снимката информираше как „Полицай Денис Харт и санитар Франсис Малън водят арестувания в „Даркбрайър“.“

– Франсис Малън – забеляза Джо. – Той е бил санитар и на Елинор Оуенс. Колко странно.

– Не съвсем – контрира Еди. – Просто значи, че отдавна работи в приюта.

– Предполагам, че си прав – съгласи се тя.

Продължи да се взира в зърнестото изображение, неспособна да се отърси от усещането, че в това изображение има нещо много познато, когато я сепна гласът на Оскар:

– Ей, Джо!

Тя вдигна глава и видя как към нея лети парче репичка. Удари го с дясната си ръка. То падна в чинията на Еди.

– Видя ли? Инстинктивно е. Защитаваме се с водещата си ръка – обясни Оскар и вдигна триъгълно парче печено сирене.

– Задръж вестника – каза той на Джо.

– Единственото, което разбрах, е, че Кинч е десняк – каза Еди и махна репичката от боба си. – А не, че убиецът на Бийкман е левак.

Оскар вдигна пръст. Дъвчеше сирене.

– Съвсем вярно – каза, след като преглътна хапката. – Трябва да видиш тялото на Бийкман, за да разбереш, че убиецът му е действал с лявата ръка. Тогава щеше да забележиш, че разрезът започва от дясната страна на шията, после ножът се е плъзнал наляво. Позволете да демонстрирам.

Той взе ножа за масло в дясната си ръка и се обърна към Джо.

– Ти си жертвата ми – каза той. – Ако съм левак, ще те приближа откъм гърба, ще те хвана за косата с дясната ръка и ще ти прережа гърлото с лявата. Започвам оттук... – той допря ножа до дясната страна на гърлото ù – и прокарвам ножа наляво. Ако видите отблизо рана от нож, ще забележете точно къде ножът е пронизал кожата и в каква посока се е движил. При Бийкман ножът е влязъл отдясно и се е движил наляво. Следователно убиецът е левак.

Начинът, по който я държеше Оскар, събуди ужасен спомен у Джо. За секунда тя не беше в „Чайлдс“, а в уличката край дома си. Нападателят я беше залепил за стената. Дясната ù буза се отърка в тухлената стена. Той държеше нож пред лицето ù... с лявата си ръка.

Оскар пусна Джо и остави ножа на масата. Неколцина клиенти бяха спрели да ядат и ги гледаха загрижено. Оскар ги увери, че на Джо ù няма нищо.

– Каза ли на доктор Кьолер? – попита Еди.

Оскар изсумтя.

– Той каза, че полицаите видели Кинч да размахва нож и това им стигало.

– Но ако Кинч не е убил господин Бийкман и не е нападнал чичо ми, какво изобщо е правел на местопрестъплението? И кой е убил господин Бийкман? – попита Джо.

Оскар се прокашля.

– Ще ми простиш ли, ако кажа нещо неприлично? – попита той.

– Хайде, стига бе, Оск, нима? – подигра му се Еди.

– Сградата, пред която бил убит Алва Бийкман, е в съседство с публичен дом, държан от Дела Макивой. Ченгетата казват, че ходел там няколко пъти в седмицата. Няма начин това да стигне до вестниците, но може да си струва информацията да се провери. Сградата, пред която е бил убит, е за продан, празна е. Значи там не е имало никой, който би могъл да види или да чуе нещо, но пък някое от момичетата на Дела или самата тя може да е чула или видяла нещо.

Джо се изчерви от думите на Оскар, притеснена от факта, че господин Бийкман е посещавал заведението на Дела Макивой. Как е могъл? Той имаше съпруга. И дъщеря на възрастта на Джо. Ходеше на черква всяка неделя.

– Вече проверих – каза Еди.

– Така ли? – учуди се Джо. – Защо?

Тя знаеше, че „Стандарт“ няма да напише статия, в която се намеква, че Алва Бийкман е посещавал публичен дом, което я накара да се пита дали Еди ще напише статията за друг вестник, или все още разследва смъртта на баща ù, макар да ù беше казал, че се отказва.

– Защото ми беше скучно. Нямах си друга работа – отвърна Еди рязко. – Дела е напуснала града. Заведението е затворено.

– Толкова за тази идея, значи – изкоментира Оскар. После насочи лъжица към супата на Джо. – Ще я ядеш ли?

Джо сведе поглед към гъстата червена супа и поклати глава. Разговорът за прерязани гърла ù беше отнел апетита. Тя бутна купата към Оскар. После му бутна и чинията си със сиренето.

– Оскар Рубин? Това ти ли си?

Млада жена с тъмна коса, свита в спретнат кок на тила, се беше спряла до масата им. Носеше очила, кафяво палто и вълнена тъмносиня рокля. Под ръка държеше дебела книга.

– Сара! – възкликна Оскар и се изправи. И се ухили. От ухо до ухо.

Еди също стана.

– Здрасти, Сара, как си? – попита той.

– Добре съм! Добре. Довършете си обяда – каза младата жена и ги накара с жест да седнат. – Дойдох само да кажа „здрасти“.

Оскар запозна Сара с Джо. С Еди очевидно се познаваха.

– Сара също учи медицина – обясни той. – Отличничката на курса.

– О, Оскар – Сара махна с ръка и се изчерви.

– Имам нов кадавър6 за теб. Ще го пратя утре – каза Оскар свенливо. – Жена е. На около двайсет и пет години.

Очите на Сара светнаха. Тя погледна Оскар така, сякаш току-що ù беше поднесъл диаманта „Звездата на Индия“.

– Причина за смъртта? – възбудено попита тя.

– Напреднал третичен сифилис.

– Невро?

– Гумозен7.

– Оскар, не знам как да ти се отблагодаря – каза Сара. – Никога не сме работили върху труп със сифилистични гуми. Нагноили ли са?

– Не много. Има доста некроза. Гранулации също. И известна хиалинизация8. Следващия път, когато ми попадне случай на смърт от небелодробна туберкулоза, ще ти го пратя. Язвите там много приличат на сифилистични гуми и могат да те заблудят. Хубаво е човек да е виждал и двете, за да се научи да прави разлика.

– Невероятна възможност – Сара изпадна във възторг. – Още веднъж ти благодаря. Нямам търпение да кажа и на останалите.

Тя се усмихна на Еди и Джо.

– Оскар е много предвидлив. Не ни попадат много трупове в женския колеж. Повечето отиват в мъжките школи. Но той винаги намира по нещо за нас. Като магьосник е.

– Абракадабра – каза Оскар и размаха лъжицата си като вълшебна пръчица.

Сара избухна в смях. Прозвуча като крякане на гъска. Очилата ù се свлякоха по носа. Тя ги бутна обратно, сбогува се и се върна на мястото си.

Оскар се загледа след нея.

– Не е ли прекрасна? – попита той замечтано.

– Иди да седнеш при нея, Оск – предложи Еди.

Оскар светна.

– Прав си. Така ще направя.

– О, виж! – каза Джо. – Човекът, който седеше до нея тъкмо става. Бутна ù ръкавиците на земята. Иди да ù ги върнеш, Оскар!

– Луд е по нея – отбеляза Еди, загледан след приятеля си.

Джо се усмихна.

– Никога не бих се досетила. Тя наистина ли учи медицина?

Еди кимна.

– Баща ù се отказал от нея, когато му заявила, че иска да стане лекарка. Баба ù ù дава по малко пари. Колкото да покрива таксата в колежа. През нощта работи в „Белвю“, за да си плаща наема. Там се запознаха с Оскар.

Джо и Еди загледаха как Оскар вдига ръкавиците на Сара. Сара потупа стола до своя и Оскар, грейнал като електрическа крушка, седна. Гледката зарадва и натъжи Джо едновременно. Тя отвърна поглед от двойката и се върна на темата за Кинч.

– Еди, човекът, който ме нападна... и той си служеше с лявата ръка – каза тя. – Докато Оскар правеше демонстрацията, си спомних цялата случка. Щом Кинч е десняк, няма как той да е нападателят, което значи, че е най-вероятно Белязания. Все пак той нападна и теб, нали? Ако не му харесва, че душиш наоколо, значи няма да му харесва, че и аз го правя.

Тя млъкна за малко, после продължи:

– Убиецът на Бийкман също е левак. Ами ако това е Белязания? Ами ако той е убиецът на Скъли и на баща ми?

Еди въздъхна.

– Не се отказваш, а?

– Не.

Той я погледна, сякаш в момента взимаше някакво решение, и после каза:

– Вчера ходих в „Даркбрайър“.

Джо удари с ръка по масата:

– Ха! Знаех си! Аз не съм се била отказвала! И ти искаш да стигнеш до истината, колкото и аз.

Еди пренебрегна възторжената ù реакция.

– Надявах се, че ще мога да поговоря с Кинч, но изобщо не можах да се доближа до него – разказа той. – Никого не пускат. Директорът свика пресконференция. Каза, че Кинч е опасен за себе си и за околните. Опитах се да открия Франсис Малън, но го нямаше. Дори се опитах да подкупя един друг санитар, но не ми се получи.

Джо се намръщи.

– Само да можехме да намерим Дела Макивой – каза тя. – Тя може да знае нещо.

– За протокола, Джо, няма такова нещо като „ние“. Има „ти“, има и „аз“. Дори един от нас да открие Дела и тя да знае нещо, мислиш ли, че ще сподели тази информация с някого? Особено пък с репортер. В момента вниманието е последното нещо, което ù трябва.

Джо помисли малко и попита:

– Ами Естер?

– Коя Естер?

– Мадам Естер. Нали и тя е в същия бизнес?

– И?

Джо си помисли за познатите си момичета, които все се съревноваваха.

– Дела е конкурентка на Естер, нали? Съперница. Естер също може да е чула нещо. Ако е чула, може и да ни каже. Просто за да създаде проблеми на Дела.

Еди вдигна вежди.

– Може да се окажеш права.

– Хайде да отидем на гости на Естер. Имам още време, преди да се наложи да се прибирам.

– Не, Джо. Вече казах – ти приключваш. Не мога да ти попреча да си рискуваш живота, но аз отказвам да участвам.

– Ако не дойдеш с мен, ще отида сама.

– Ти луда ли си? – сопна се Еди. – Не може да ходиш на такива места сама.

Решителният сив поглед на Джо срещна този на Еди.

– Отивам. Аз започнах всичко това и аз ще го приключа.

Еди гневно поклати глава. Свали поглед от нея и се загледа през прозореца към уличното движение по „Парк Роу“.

– Кажи ми нещо, Еди – подзе Джо меко. – Съжаляваш ли?

Той не отговори.

– Защото аз не съжалявам – продължи тя. – Не съжалявам, че чух какво говореше през онзи ден в „Стандарт“. Не съжалявам, че отворих бележника на баща си. Не съжалявам, че те целунах. Не съжалявам, че се...

– Недей – рязко я прекъсна Еди. – Вече си направила избора си. Всичко между нас остана в миналото в момента, в който прие предложението на Брам. Позволи ми и аз да оставя всичко това в миналото.

Джо кимна.

– Добре. Но знай едно... Никога няма да съжаля, че между нас имаше нещо, но ще съжалявам, ако не успея да завърша това разследване. Ще съжалявам до края на живота си.

Тя стана и взе сметката и вестника на Оскар.

– Идваш ли?

Еди я гледа дълго, преди да каже „да“.

6 Кадавър – труп, използван за медицински изследвания. Значи също и донор на органи в мозъчна смърт. – Бeл. прев.

7 Невросифилисът поразява нервната система, като основните му проявления включват дегенерация на нервните клетки, които предават информация от различните части на тялото към мозъка, и прогресивна парализа, както и изменения в психиката. Гумозният сифилис се нарича така заради характерните възпалени язви по тялото, които се наричат гуми и които разяждат тъканите на болния. – Бeл. прев.

8 Хиалинизация – процес, при който нормална тъкан се превръща в хомогенна прозрачна материя. – Бeл. прев.

Глава седемдесет и първа

– Седни, Джо! – изръмжа Еди, стиснал зъби.

Джо, която надничаше през две червени кадифени завеси, поръбени със златист ширит, изобщо не го чу.

Седяха в малка приемна в дома на Естер Ариновски, на Източна Двайсет и пета улица, в квартала на червените фенери, който тук се наричаше Бутчето. Двамата с Еди бяха казали на едрия мъжага на входа, Бени, че са журналисти и искат да говорят с Естер. Той почти ги беше изхвърлил на улицата, но след като го убедиха, че не искат нищо друго, освен информация за Дела Макивой, и му пъхнаха пет долара в ръката, той омекна. Въведе ги в крещящо обзаведеното фоайе, придружи ги до приемната и им каза да чакат там, докато той поговори с Естер.

– Защо се казва Бутчето? – попита Джо, докато вървяха покрай натруфените, кичозни ресторанти, хотели и барове на квартала.

– Ченгетата го кръстиха така. Защото е сочен, вкусен и те искат да си хапнат от него. Като всички останали сводници, и Естер работи само защото редовно им плаща – обясни Еди.

– Нима тук има повече от един публичен дом? – изуми се Джо.

– В Бутчето ли? Ти шегуваш ли се? Десетки са. Хиляди момичета работят в тях.

В момента Джо ококорено гледаше няколко от въпросните момичета. Единственото им облекло се състоеше от оскъдно копринено бельо – комбинация между комбинезон и гащички. Някои имаха и чорапи. Други бяха боси. Бузите им бяха напудрени, а устните – начервени. Повечето пиеха.

За Джо голотата им беше шокираща, но повече от всичко я потресоха очите им. Бяха празни, мъртви. Момичетата бяха насядали по столове и канапета – една завързваше панделката на дрехата си, друга сучеше кичур коса около пръста си, трета пушеше... докато не влезеше клиент. Тогава всички се съживяваха като кукли, навити с ключе. Изправяха се и започваха да пращат въздушни целувки на клиента, показваха краката си и наместваха деколтетата си, за да изложат на показ стоката.

– Повечето от тях изглеждат на моя възраст – забеляза Джо, все така загледана в пролуката между завесите.

– И сигурно са на твоя възраст. Ще седнеш ли най-сетне, ако обичаш? – ядоса се Еди.

Джо видя как в стаята отвъд завесите се появи кльощав мъж в евтин костюм и протрити обувки. Той изду гръдния си кош като петел и се заразхожда между момичетата, като внимателно оглеждаше всяка една от тях.

– Ти – каза той накрая и посочи една дребна и изящна брюнетка.

Тя послушно стана и го последва по тъмното стълбище. Джо не искаше да си представя какво щеше да последва.

– Той даже не я попита как се казва – прошепна тя и най-накрая седна.

– Казах ти, че не бива да идваш тук – каза Еди.

– Гледаше я, както госпожа Нелсън гледа парче говеждо.

– Това беше лоша идея. По-добре да си тръгваме.

Джо се умълча. Помисли си за Оскар и неговия кадавър. Беше казал, че тялото е на жена, която е умряла от сифилис. Дали и тя е била проститутка? Джо беше чула да се шепне за болестта. Беше виждала просяци с лица, проядени от нея, а Кейти ù беше разказвала смразяващи кръвта истории за хора, полудели от сифилис.

– Кой пише за тях, Еди? – попита Джо.

– За кого? – рече Еди, без да сваля поглед от вратата.

– За момичетата на Естер.

Еди погледна Джо.

– Би могла ти да пишеш за тях – каза той, с копнеж в сините очи.

Джо се присви. Думите му я прерязаха като нож. Не защото бяха необмислени или жестоки, а защото бяха верни. Тя би могла да пише за тези момичета, ако не беше приела предложението на Брам. Сега тази врата беше затворена за нея.

– Естер ще ви приеме сега – чу се глас.

Беше Бени. Джо и Еди се изправиха.

Той ги поведе към стая, за която Джо предположи, че е кабинет, макар че по нищо не приличаше на кабинета на баща ù или този на чичо ù. Из стаята бяха разхвърляни безредно мебели с напукана позлата и протрити, прашни възглавници. По пода се мотаеха три минипудела. Пред погледа на Джо един от тях вдигна крак и препика тапета. В дъното на стаята, зад бюро, седеше едра жена и пишеше нещо в счетоводна книга.

– Седнете – нареди тя, без да вдига поглед.

Еди седна на един от столовете пред бюрото. Джо зае втория. Опитваше се да не гледа твърде втренчено в жената, но не успяваше.

Естер Ариновски изглеждаше около петдесетгодишна. Косата ù – тънка и боядисана в черно, беше прибрана на висок, проскубан кок. Бръчките се открояваха на напудрените бузи. Червилото ù се беше просмукало в кожата около устата. Шията ù беше накичена с няколко реда фалшиви перли. Огромните ù гърди издуваха роклята, покрита с пудра захар. На бюрото пред нея имаше чиния със сладкиши.

След около минута Естер затвори книгата и погледна посетителите си.

– Добър ден, госпожо Ариновски – започна Еди. – Аз съм...

– Знам кой си, пишер9 – рече Естер с руски акцент. – Да не мислиш, че пускам тук всеки?

После тя премести погледа си върху Джо и наклони глава като хищна птица.

– А ти? Какво те води тук, мила моя? Не мога да си представя, че такова красиво момиче си търси работа, но ако случаят е такъв...

Джо се изчерви. Еди прекъсна Естер.

– Това е госпожица Джоунс. И тя е репортер. Търсим информация – обясни той.

– Каква информация?

– Информация, която ще помогне да бъде въздадена справедливост за убийството на Алва Бийкман – каза Джо.

Естер се засмя.

– Търсиш справедливост в Ню Йорк? Успех!

Тя се облегна в стола си и изчовърка парченце храна измежду зъбите си с нокът.

– Ще ви дам информацията, която ви трябва. Полицията, както обикновено, е в грешка. Алва Бийкман не го уби мешугенер10 с татуировките.

– Възможно ли е да го е извършило някое от момичетата на Дела? – попита Джо. – Или самата Дела?

Естер я изглежда презрително.

– Ти някога прерязвала ли си гърло?

Джо поклати глава.

– Трябва много сила за това, така да знаеш. Дела е тънка като въже. Момичетата ù, и те не са кой знае колко силни. Дела не ги храни добре. Страх я е да не се охарчи. Тя няма моите високи стандарти – Естер подуши въздуха, когато един от пуделите приклекна в ъгъла зад бюрото.

– Онази нощ на улицата е имало още един мъж. Монтфорт, Бийкман, Кинч и още един – продължи тя. – Това знам със сигурност. Каза ми го едно от момичетата на оная фарщинкенер11 Дела. Казва се Люси.

„Права бях“ – доволно си каза Джо. Естер Ариновски не би пропуснала шанса да навреди на съперницата си.

– Откъде знаеш? – скептично попита Еди.

– Защото ù платих да ми каже.

– Бийкман при това момиче ли е бил? – попита Еди.

– Не, кокем12, бил е при едно шимпанзе! – рече Естер и заклати глава. – Разбира се, че е бил при момичето! Бийкман ходи при нея три пъти седмично. Тя е на седемнайсет. Я пуснете това във вестника!

„Господин Бийкман се е срещал с момиче на моята възраст. На възрастта на дъщеря му“ – на Джо ù призля при тази мисъл.

– Онази вечер закъснял. Тя погледнала през прозореца да види дали не идва, и го видяла да стои на тротоара пред съседната къща. Говорел с приятеля си, оня макхер13 Монтфорт. Както си стояли, към тях се приближили други двама мъже. Единият бил целият в татуировки. Другият бил едър. Според Люси едрият ударил Монтфорт и пречукал Бийкман.

– Тя казала ли е на полицията? – попита Джо. – Помага ли им да открият този човек?

– Да помагаме на полицията? Ние? – Естер се изплю на пода. – Ние ги мразим. Това е единственото общо нещо между мен и Дела. Те взимат половината от това, което заработваме – половината! И ползват момичетата, без да плащат.

– Люси видяла ли е лицето на едрия мъж? – попита Еди.

– Видяла е достатъчно – бил с тъмна коса и имал белег на бузата – отвърна Естер.

Джо и Еди си размениха възбудени погледи.

– Другият, онзи с татуировките, изглеждал болен, така каза Люси – додаде Естер. – Залитал. Крещял. Като да не бил наред с главата.

Джо се учуди. Кинч не беше крещял и не се беше държал като безумен на срещата си със Скъли. Беше се държал съвсем нормално.

Естер им отправи широка усмивка, пълна с потъмнели от кафе зъби. Усмивка, която не стигаше до очите ù.

– Дадох ви добра информация за дома на Дела Макивой. Без пари – каза тя. – Използвайте я и аз ще съм доволна, но ако напишете и една дума за моя дом, деца, ще пратя Бени да ви отреже ръцете. После няма да можете да пишете. Разбрахме ли се?

– Разбрахме се – рече Еди.

Джо бързо кимна. Беше видяла Бени и за миг не се съмняваше, че ще изпълни заповедите на Естер.

Естер отново се наведе над счетоводната книга. Джо и Еди можеха да си тръгват. Благодариха ù. Тя отвърна на благодарностите с махване с ръка.

– Били са заедно! – прошепна Джо, когато излязоха от кабинета на Естер. – Кинч и Белязания работят заедно!

– Определено така изглежда – съгласи се Еди. – Но само един от тях е зад решетките. Наложително е да внимаваш. Обещай ми, че повече няма да излизаш сама посред нощ. Обещай ми веднага, иначе... иначе ще кажа на майка ти.

Джо се засмя.

– Наистина ли, Еди? Ще ме изпортиш?

– Няма нищо смешно, Джо. Кълна се в Бога, че ще го направя. Не искаш да се събудя някоя сутрин и да чуя вестникарчетата да викат, че теб са намерили мъртва в някоя уличка – каза той сериозно.

– Не мога да ти обещая това, Еди – каза Джо. – Прекалено близо съм до разплитането на тайната защо баща ми е бил убит. Не мога да спра сега.

Тя се беше уплашила до смърт от мъжа, който я нападна, но нямаше да допусне този страх да я спре. И Белязания се страхуваше – страхуваше се, че тя и Еди се приближават до него и до истината. Затова ги беше нападнал.

Докато вървяха към предната врата на публичния дом, Джо забеляза, че бизнесът се е пооживил, докато са разговаряли с Естер. Сега поне шестима мъже оглеждаха стоката. Един целуваше червенокосо момиче. Друг галеше дупето на брюнетка.

Еди сграбчи Джо за ръката и я поведе напред. Подминаха трети мъж, седнал в едно кресло, с русо момиче в скута. Тя се опитваше да го омае.

– Хайде, миличък – гукаше момичето. – Ела горе. Няма да съжаляваш.

Тя се наведе, за да го целуне, но той я бутна силно. Тя падна на пода с трясък и си удари главата на близката маса.

– Ишкам блондинка! – изкрещя той с надебелял от алкохола език. – Иштиншка блондинка! По рождение!

Замаяното момиче се изправи с усилие. Джо се вцепени от гняв. Дръпна си ръката от тази на Еди.

– Какви ги вършиш? – изсъска Еди.

Но закъсня. Тя отиде при момичето и му помогна да се изправи на крака. После се обърна към мъжа със святкащи очи и му заяви:

– Дължите извинение на момичето.

Еди се ококори.

– Джо! Хайде! – повика я той.

Пияният вдигна изумен оглед към Джо.

– К’во? – не повярва на ушите си той.

– Чухте ме добре – каза Джо. – Бихте ли искали някой да се отнесе с майка ви, сестра ви или дъщеря ви така, както вие се отнесохте с тази млада дама?

Мъжът изпръхтя.

– Тая не е дама, тъпа кучко. Тя е курва!

– А вие, господине – високо каза Джо, толкова високо, че всички в стаята замряха, – вие сте противна, пияна свиня!

Мъжът изръмжа някаква грубост, но Джо не го чу. Тя се беше врътнала на пети и крачеше обратно към кабинета на Естер. Естер все още се занимаваше със счетоводството си, когато Джо приближи до бюрото.

– Моля ви, не купувайте Фей от Шивача – каза тя.

Естер вдигна глава. Очите ù се присвиха.

– Ти пък откъде знаеш за това?

Еди, който беше успял да настигне Джо, я хвана за рамото и се опита да я дръпне, но тя отърси ръката му от себе си.

– Това място не е за нея. Винаги е имала труден живот. Ако дойде тук, ще стане още по-труден – обясни Джо в опит да умилостиви сводницата.

– Всички сме имали труден живот, мила моя. Това е бизнес. Между мен и Шивача. Вече я купих. Предложих най-високата цена. Сделката е сключена и ти нямаш думата.

– Имам деветстотин долара – каза Джо. – Ще я откупя от вас.

Естер изсумтя.

– Ще е нужно доста повече, за да я продам. Тя е млада и красива. Може да поработи поне десет години, ако не се разболее. Ще ми донесе хиляди.

– Но тя е човешко същество – запротестира Джо с натежало сърце заради съдбата, която очакваше Фей. – Не може просто да я продавате и купувате. Това е робство. Нямате ли и капка моралност?

– Моралът е луксозна стока, мила моя. Много скъпа стока – каза Естер.

– Но...

Естер я прекъсна. Погледът ù, студен и пресметлив, се спря на Джо.

– Знам коя си, госпожице Джоунс – каза тя. – И аз чета вестници. Гледам снимките. И знам, че самата ти си се продала на предложилия най-висока цена.

Джо се дръпна, сякаш я бяха зашлевили.

– Моля?! – възкликна тя, обхваната от възмущение

– Сгодена си за Ейбрахам Олдрич, нали така? Без съмнение скъпата ти майчица – ако има някакъв акъл, е претеглила богатството на всеки заможен млад ерген в града и го е сравнила с твоите активи: красота и добро потекло.

Тя млъкна, за да даде възможност на Джо да осмисли думите ù, и продължи:

– Един ден, не след дълго, мила моя, ти ще правиш същото, което правят момичетата тук, само че, за разлика от тях, на теб няма да ти плащат.

Джо, с пламнали бузи, бе онемяла от възмущение. Еди отново я хвана за ръката и този път тя му позволи да я дръпне.

– Естер не трябваше да казва това. Просто го забрави – посъветва я той, когато се озоваха във фоайето. – Беше грубо и жестоко и не беше вярно.

Джо обаче почти не го чуваше. Вместо това чуваше гласа на майка си. „Не е разумно да отсъстваш от пазара твърде дълго, иначе може вечно да си останеш на рафта“ – бе казала тя вечерта на Бала на младите благодетели.

И гласът на Маминка в Херъндейл: „Ние се женим с ума, не със сърцата си, за да запазим семействата и богатствата си“.

Изведнъж Джо видя годежа си с Брам такъв, какъвто всъщност беше: делова сделка, в която тя беше стока, с която се търгуваше. Тя не обичаше Брам. И той не я обичаше. Беше привързан към нея по свой си начин, тя също бе привързана към него. Но това не беше любов. Не беше онова, което изпитваше към Еди.

– Тя просто се опитваше да те засрами и да те изгони. Не биваше да го казва и...

Джо сви юмруци, обърна се към Еди и кресна:

– О, Еди, млъкни най-сетне!

Еди се втрещи.

– Е, много ти благодаря. Просто се опитвах...

– Ами спри да се опитваш! Не разбираш ли? Мадам Естер не е груба и не е жестока. Мадам Естер е права.

Тя не изчака Бени да ù отвори вратата, а сама я блъсна и излезе. Щом се озоваха на улицата, Еди видя един празен файтон и го извика. Когато кочияшът спря до тротоара, Еди му даде адреса на Джо. Тя се опита да скрие лицето си от него, за да не види той сълзите в очите ù, но не успя. Накара я с жест да свали прозореца и ù подаде кърпичката си.

– Знаеш ли, че Фей ми спаси живота веднъж? – попита Джо, докато попиваше сълзите си. – Когато бях в Бруклин, при господин Маркъм. За малко да ме ограбят и да ме хвърлят в реката. Тя ме спаси. После минахме по Бруклинския мост. Говорехме си за... – тя се поколеба, понеже не искаше той да разбира, че бяха говорили и за него – ... за правото на избор. Питах я кое е най-важно за нея, и тя каза: свободата. Свободата, Еди.

– О, Джо – промълви Еди и сложи ръка върху нейната.

– Искам да е свободна. Защо това да е невъзможно? И за Фей. И за Елинор Оуенс. И за момичетата на Естер. И за...

– И за теб – довърши Еди.

Файтонджията плесна с камшик и файтонът бавно затрополи напред.

9 Пикльо (идиш). – Бел. прев.

10 Луд (идиш). – Бел. прев.

11 Фарщинкенер (идиш) – в случая „мръсница“. – Бел. прев.

12 Кокем (идиш) – гений, умник. – Бел. прев.

13 Макхер (идиш) – наглец. – Бeл. прев.

Глава седемдесет и втора

– Прекалено големият буфан ръкав на толкова младо момиче ще има състаряващ ефект – говореше мадам Гавар. – Предлагам съвсем леко бухване, корсаж със заострен край и не твърде пищна пола с шлейф със средна дължина. Не повече от метър и двайсет.

– Съгласна съм – каза Ана. – Шлейфовете придобиват абсурдни размери напоследък. Ето например, по-голямата дъщеря на Адамс, която се омъжи миналата година, на практика беше застанала пред олтара, а шлейфът ù още беше в каретата!

Джо се огледа в огромното огледало с позлатена рамка в ателието на мадам Гавар. Изпробваше сватбени рокли.

Ана погледна красивия изрисуван часовник на стената на ателието и се намръщи.

– Ще ни донесете ли воала, мадам Гавар? Така ми се иска и Маделин да беше тук, за да чуя мнението ù. Чудя се защо закъснява толкова.

После, сякаш току-що сетила се, че не е сама, се обърна към Джо и я попита:

– А ти как намираш роклята, Джоузефин?

– Много е красива – послушно каза Джо.

– Повече от красива е. Приличаш на оживяла мечта!

– Извинявай, мамо. Мислех за нещо друго. Прекрасна е.

Тревожни бръчки набраздила челото на Ана.

– Добре ли си? Какво ти е?

От вчера, когато Естер ù беше разкрила грозната истина, Джо място не можеше да си намери, беше напрегната и не беше в състояние да мисли за нищо друго, освен за думите на сводницата. Естер ù беше отворила очите. Годежът ù действително беше сделка. Тя обичаше Еди и той я обичаше. Но ето я тук, избира си рокля за сватбата си с Брам.

Бракът не беше танц, парти или летен флирт. Той бе завинаги. Щом с Брам си разменяха брачните клетви, всичко, което щеше да ù остане от Еди, щяха да са спомените. Само преди няколко седмици, в училище, тя се беше натъжила от мисълта, че Труди ще се омъжва за мъж, когото не обича, а сега самата тя правеше същото.

Сутрини със закуски в леглото. Обеди с приятелки. Следобеди в парка или с бродерия в ръце. Това щеше да е животът ù. Вечеря с Брам. И после, когато безсмисленият ден завърши, обратно в леглото, за да направят всички онези бебета, които Маминка искаше. Правене на любов, така го наричаха. Но не трябваше ли човек да изпитва любов към този, с когото я прави?

Не можеше да го направи. Нямаше да го направи. Щеше да каже на майка си. Веднага. Щеше да ù каже, че ще развали годежа с Брам, защото обича друг. Майка ù със сигурност щеше да я разбере.

– Да не би да не ти харесва роклята? Това ли е? – попита майка ù. – Може би си права. Кройката ти отива, но нещо не е както трябва.

– Воалът, госпожо Монтфорт – мадам Гавар се беше върнала в пробната с дълъг дантелен воал в ръце.

– Изчакайте за момент, моля. Свалете роклята – нареди Ана. – Не пада както трябва. Трябва още да затегнете корсета.

– Мамо, трябва да ти кажа нещо – прошепна Джо с глас, натежал от емоциите, бушуващи в нея. Тя усети сръчните пръсти на мадам Гавар по гърба си да разкопчават роклята.

Джо трябваше да каже истината на майка си. За всички истории, които искаше да напише. За момчето, което искаше да обича. За живота, който искаше да живее. Чувствата ù бяха като ураган, който набираше мощ и търсеше път навън.

– Какво има, Джоузефин? – попита майка ù.

– Аз... не мога да направя това.

Майка ù се усмихна с разбиране и за около секунда Джо си помисли, че всичко ще се оправи.

– Не ставай глупава. Разбира се, че можеш. Това са просто нерви. Всяка бъдеща булка страда от нерви – заяви Ана и разби надеждите на Джо на пух и прах.

– Не са нерви, нещо повече е – не се отказа Джо. – Не мога да се омъжа за Брам. Аз не го...

– Спри. Веднага – заповяда Ана, нежно, но твърдо. – Забранявам темата да се обсъжда. Да си изнервена е едно, но да се поддадеш на нервността си е друго. Ако мислиш само за тревогите си, ще се разстроиш, а това не бива да става. Не и след всичко, което се наложи да изтърпим през последните седмици. Не и с предстоящата сватба.

– Мамо, чуй ме. Моля те – Джо повиши тон. – Не искам тази сватба!

– Джоузефин, достатъчно!

Острият глас на майка ù прокънтя в тихата стая. Джо млъкна шокирана. Майка ù никога не повишаваше глас. Никога. Джо видя в очите ù да проблясва гняв. Но имаше и нещо друго – страх.

„Защо? – почуди се Джо объркана. – От какво се страхува?“ Каквото и да беше, реши Джо, това нямаше да я спре. Щеше да спечели тази битка.

Преди обаче да успее да си отвори устата и да възрази на майка си, леля ù нахлу в пробната с гръм и трясък.

– О, Ана, мила моя! Ето те! – възкликна тя.

Беше останала без дъх, а бузите ù бяха поруменели.

– А къде да бъда? – попита Ана. – Защо закъсня толкова? Защо си зачервена?

Лелята на Джо седна срещу майка ù във вихрушка от коприна и кожи. Една от помощничките на мадам Гавар веднага ù поднесе чаша чай.

– Благодаря – каза Маделин и ù подаде шала си. – Засега ще остана с палтото. Вледенена съм до кости. Направо не мога да спра да треперя. Изживях силен шок.

– Какво е станало, лельо Мади? – попита Джо, забравяйки за момент собствените си тревоги.

– О, Джо! Не те видях – рече Мади и притисна ръка към гърдите си. – Красива си като ангел, миличка.

После се обърна към мадам Гавар.

– Може ли да ни оставите сами за момент, моля? – изглеждаше като въпрос, но скритата заповед не можеше да убегне на никого.

Шивачката сведе глава. Махна на помощничката си и двете излязоха от пробната и затвориха двойната врата след себе си. Джо седна до майка си и леля си на едно от меките кресла, подредени около ниска масичка.

– Маделин, какво има? Започваш да ме тревожиш – каза Ана.

– О, Ана! Онзи неуравновесен човек, Кинч, който уби Алва, се е самоубил! – каза Маделин на един дъх. – Открили го тази сутрин. Обесил се с колана си в килията.

– Какъв кошмар! – възкликна майката на Джо.

Джо се отпусна в креслото. Кинч бе мъртъв. Нямаше го. Тя имаше въпроси, на които само той би могъл да даде отговор. Сега тези отговори щяха да останат тайна завинаги.

– Полицията разпитала ли го е, лельо Мади? – попита тя с отчаяна надежда. – Казал ли им е нещо?

– Да. Полицаите казаха, че им е признал за убийството на Алва и за нападението над Филип. Казал на санитаря, който се грижел за него, какво е извършил. Бил е разяждан от вината, изглежда, и ужасèн от вероятността да го изправят пред съда.

Джо изправи гръб. „Това не може да е вярно – помисли си тя. – Оскар каза, че Кинч няма как да е извършил всичко това, защото убиецът на Бийкман е левак, а Кинч е десняк. Защо ще признава престъпление, което не е извършил? И после да се самоубива?“ Тя щеше да отиде при Еди веднага щом успееше да се измъкне, за да види дали той не знае нещо повече.

– Според санитаря Кинч бил пристрастен към морфина и може да е бил в състояние на афект заради наркотика по време на нападението снощи – обясни Маделин. Тя хвана ръката на Ана, после тази на Джо. – Боя се, че това не е всичко – добави тя мрачно. – Кинч признал, че е убил и Ричард Скъли...

– О, не, Мади. Моля те. Моля те, не – Ана стисна очи.

– ... и скъпия ни Чарлс.

Ана кимна, борейки се с чувствата си.

– Предполагам, че вестниците вече разполагат с тази информация? – попита тя и отвори очи.

– Не можеш да си представиш, Ана. Сякаш целият град се е превърнал в креслив хор от вестникарчета – каза Маделин. – Крещят заглавията от всеки ъгъл.

Невъзмутимата маска на Ана внезапно се пропука. Тя стисна юмруци.

– За да ги чуваме отново и отново – с горчивина каза тя. – Беше достатъчно трудно, когато го изгубихме... но сега, това... убийство... някой го е убил... някой е убил съпруга ми... Аз не...

От устата ù се изплъзна хлипане. Тя притисна свободната си ръка към устните, за да задържи напиращите хлипания, но не можа да овладее скръбта си. С нисък стон на болка тя се преви на две. Джо се втурна към нея и я прегърна, забравила всичките си въпроси за Кинч и самопризнанията му пред мъката на майка си.

Никога не беше виждала своята винаги спокойна, овладяна майка да плаче и сега гледката я потресе и изплаши. Спомни си собствените си усещания, когато беше научила истината за смъртта на баща си, и ù се прииска да може да направи нещо, за да потуши тази болка, да я излекува. Бе готова на всичко.

– Съжалявам, Ана. Толкова съжалявам – прошепна Маделин.

След няколко секунди майка ù се изправи. Лицето ù беше опустошено. Очите ù бяха пълни с мъка. Изглеждаше напълно беззащитна.

– Какво да правя? – попита тя. – Как продължават хората да живеят след нещо такова?

Гласът ù, тих и объркан, разби сърцето на Джо.

Маделин отново я хвана за ръката.

– Като гледат напред, Ана, а не назад – каза тя решително. – Ще гледаме това, което Чарлс остави след себе си – нашата красива Джо, как прави първите си стъпки към бъдещето с чудесен партньор до себе си. Ще дундуркаме децата им на коленете си и ще виждаме Чарлс в лицата им. Така ще знаем, че всичко, което Чарлс ценеше, добротата му, милосърдието, продължават да живеят.

Ана кимна немощно.

– Трябва да бъдем силни, Ана. Този кошмар ще свърши. Напролет ще направим великолепна сватба в Херъндейл. С прекрасна млада двойка, за която да вдигаме наздравици, и с едно ново начало за всички нас. Всичко ще бъде прекрасно, нали, Джо?

Джо погледна изпълненото с надежда лице на леля си. После обърна поглед към майка си – винаги с изправен гръб, винаги силна, а сега прилична на ранено животно. Тогава цялата решимост на Джо я напусна. Как би могла да разбие сърцето на майка си? На цялото си семейство?

– Да, лельо Мади – каза тя, признала поражението си. – Ще бъде прекрасно.

Глава седемдесет и трета

По черния чадър на Джо се сипеше ситен дъжд и мокреше подгъва на черното ù палто.

– Още едно погребение. Още един член на социалния ни кръг под земята. Изглежда, цял живот ще носим черно – каза чичо ù.

Вървяха под ръка в гробището на черквата „Божия благодат“ с десетки други опечалени. Допреди минута всички стояха пред гроба на Алва Бийкман и гледаха как спускат ковчега му в земята.

Викове пронизаха въздуха. Пред портите на гробището се разхождаха вестникарчета и обявяваха високо последните заглавия.

– „Погребват Бийкман!“

– „Третата жертва на Татуирания поема последния си път!“

– „Мор и мъка в Манхатън!“

– Няма покой за мъртвите дори и тук – отбеляза Филип сухо. – Нито пък за живите.

Историята за самопризнанията и самоубийството на Кинч се беше разчула предишния ден и вестникарчетата не бяха млъквали оттогава. Някакъв лунатик, познат като Кинч, убил трима от съдружниците във „Ван Хутън Шипинг“. Но защо? Ето това искаше да знае цял Ню Йорк и вестниците, с изключение на „Стандарт“, с удоволствие им разказваха.

Говорител на „Даркбрайър“, някой си доктор Елсуърт, каза на пресата, че от момента на довеждането му в приюта до смъртта му четирийсет и осем часа по-късно няколко лекари се опитали да изкопчат нещо, свързано от Кинч, но без успех. В един момент бърборел безсмислици, в следващия изпадал в кататонично състояние.

Опитали се да го прегледат, но когато санитарят започнал да му сваля дрехите, Кинч дотолкова се разярил, че се опитал да убие човека. Същият този санитар, Франсис Малън, изказал мнението, че Кинч се намира под влияние на наркотици. Било взето решение да изчакат ден-два, докато ефектът от веществото, което си инжектирал Кинч, премине, и после отново да опитат да го разпитат.

За жалост, преди това да стане, той се обесил с колана си на решетката пред прозореца в килията си.

Вестниците пишеха, че разумът на Кинч се бил избистрил в нощта на смъртта му и той помолил Малън да поседи с него, за да си облекчи Кинч съвестта. Малън се съгласил и Кинч му разказал цялата история. Казал, че в миналото работел за „Ван Хутън“ и плавал с няколко от корабите на фирмата. Полицията поискала от Филип Монтфорт да потвърди това. Той казал, че нито името, нито лицето на Кинч му говорят нещо, но че било напълно възможно мъжът да е работил за фирмата. Самият той не знаел наизуст имената и лицата на всеки един човек, плавал на корабите им.

Кинч казал, че „Ван Хутън“ го била лишила от огромно богатство, и добавил, че искал да си отмъсти. Когато Малън го попитал какво е това богатство, Кинч му казал, че било сандък, пълен със съкровища. Малън изразил учудване и Кинч се разярил. Казал му, че научил адреса на Чарлс Монтфорт и отишъл в дома му една нощ, за да си върне съкровището.

Чарлс го познал и го пуснал да влезе. Двамата се качили в кабинета на Чарлс, където той чистел револвера си. Кинч си поискал съкровището и когато разбрал, че Чарлс няма да му го даде, хванал револвера, който Чарлс бил оставил на бюрото си, и го застрелял. Изплашен, той сложил пистолета в ръката на Чарлс, за да изглежда като нещастен случай или самоубийство, само не и убийство. После избягал, като прескочил през прозореца и оттам скочил на земята.

Кинч казал на Малън и че пресрещнал Ричард Скъли на кея на „Ван Хутън“, ударил го по главата и го хвърлил, както бил в безсъзнание, в реката. Прерязал гърлото на Алва Бийкман и се опитал да стори същото и с Филип Монтфорт.

Заключението беше, че човекът е безнадеждно луд. Никой в „Даркбрайър“ не успял да разкрие истинската му самоличност, откъде идва или какво е предизвикало състоянието му. Санитарят, който отговарял за него, подготвил тялото за погребение и Кинч бил погребан с дрехите, които носел при ареста си, в самотното гробище на „Даркбрайър“. Никой не присъствал на погребението.

– Надявам се след днешния ден поне известно време да не стъпвам в гробище – каза сега Филип.

– Как се чувстваш? – попита го Джо.

На бузата му, там където го беше ударил Кинч, имаше грозна синина, а раната от нож на гърдите му още не беше заздравяла.

– Съвсем добре. И много щастлив, че всичко това най-сетне свърши. След няколко дни и на вестниците ще им омръзне да разчепкват историята, нещата ще се успокоят и ще можем да се върнем към нормалния си начин на живот.

– Значи няма да се наложи да наемаме имение извън града, така ли? – пошегува се Джо.

Не беше забравила заплахата му да се изнесат от Ню Йорк, ако журналистите започнат да ги преследват.

– Да се надяваме, че не – усмихна се той. – Най-лошото скоро ще свърши.

Той сложи ръка върху нейната и усмивката му помръкна.

– Джоузефин, проявих небрежност. Искам да ти благодаря.

– За какво, чичо Филип? – попита Джо, поразена от внезапната му сериозност.

– За това, че ме предупреди – рече той. – Трябваше да те слушам по-внимателно, когато ми каза, че си видяла странен човек пред къщата. Бях дотолкова убеден, че Чарлс е извършил самоубийство, че в главата ми нямаше място за друго обяснение. Сбърках, Джо. Сбърках по много опасен начин. Но най-сетне стигнахме до истината и сега за Чарлс, Ричард и Алва бе въздадена справедливост, поне донякъде. Най-добре да оставим нещата така.

„Да – помисли си Джо. – Да ги оставим така.“

Беше по-лесно да спре да рови, да души, да задава въпроси, чиито отговори никога нямаше да научи. Де да можеше да го направи.

Трябваше да намери начин да отреже част от себе си – неспокойната, търсещата част. В следващите седмици и месеци щеше да се наложи да отреже още много части от себе си. В ателието на мадам Гавар бе решила да изпълни дълга си към майка си и семейството си и да се омъжи за Брам. Днес и през остатъка от живота си трябваше да спазва това решение.

И все пак въпросите оставаха. И я гризяха.

– Бих искала да оставя нещата така, чичо Филип – каза тя. – Но има още много отговори, които бих искала да науча. Искам да знам как е успял да избяга убиецът на татко, щом вратата на кабинета е била заключена отвътре. А самопризнанието на Кинч не обяснява куршума, който намерих под завесите.

– Баща ти може да го е изпуснал преди векове, Джо. И случайно да го е ритнал под завесите.

– Възможно е – съгласи се Джо. – Но какво ще кажеш за твърдението на Оскар Едуардс, че убиецът на Бийкман е бил левак, а Кинч – десняк?

Джо продължаваше да се позовава на измисления частен детектив, когато станеше дума за спорните въпроси в разследването. Имаше места, за които никога не би признала на чичо си, че познава, и моргата бе едно от тях.

– Не знам какво да кажа по този въпрос. Мога само да споделя с теб онова, което помня – как Кинч ме удари и после се хвърли към Алва и мен с нож в ръка – обясни Филип.

Джо си спомни твърдението на Оскар, че чичо ù е бил ударен два пъти в главата и следователно не е надежден свидетел. Напълно възможно бе спомените му от случката да са само за Кинч, не за Белязания.

Припомни си и колко уверено бе казал Оскар, че Кинч не би могъл да е убил Бийкман. Тя беше повярвала на Оскар, но Еди каза, че повечето хора отхвърляли теориите му. Да не би да е прибързала с доверието си? Ами ако Оскар бъркаше? Фактът, че водещата му ръка е била дясната, със сигурност не би го спрял да застреля баща ù или да удари Ричард Скъли по главата. Сега си каза твърдо, че Оскар е сбъркал. И усърдно се постара да си повярва.

И въпреки това оставаха още хиляди въпроси.

– Ами Елинор Оуенс и списъците? – попита тя чичо си. – Какво е превозвала „Бонавентура“? И кой е човекът с белега, който нападна Оскар Едуардс?

„И мен“ – додаде наум.

– Не знам дали някога ще разберем – каза Филип.

Погълната от въпросите си, Джо не усети нотката на досада в гласа на чичо си.

– Това, което ме притеснява най-много – продължи тя, – е тъгата на татко. Ти самият каза, че се чувствал не на себе си, преди да умре. Не мога да се отърся от чувството, че тази тъга, това отчаяние има нещо общо със смъртта му. Въртя се в кръг и все стигам до тази тъга.

Филип рязко спря.

– Джоузефин, защо продължаваш да се ровиш в мрака? – смаяно възкликна той. – Не се ли сблъскахме с твърде много мрак вече?

„Защото искам отговори, чичо Филип. Искам истината! – идеше ù да извика. – Защото съм такава!“

Вместо това каза:

– Разстроих те, чичо Филип. Съжалявам.

– Ти си обсебена, Джоузефин – каза чичо ù, а в челото му се вдълбаха тревожни бръчки. – Тъгата на баща ти е била просто съвпадение. Всички ние минаваме през периоди, когато не сме на себе си. Но сега трябва да оставим цялата грозна история зад гърба си. Най-вече ти. Не може да прегърнеш бъдещето, ако отказваш да пуснеш миналото. Добрият брак, удобният дом, децата – за това трябва да мислиш сега. Това би искал баща ти за теб.

– Ето къде си била, Джо – чу се глас зад тях.

Джо се обърна. Беше Брам. Групата опечалени бе стигнала портите на гробището. Джо и майка ù бяха пътували до черквата и гробището в екипажа на Олдричови и сега щяха да продължат пак заедно към дома на Бийкман.

– Може ли да ви я открадна, господин Монтфорт? – попита Брам.

– Боя се, че вече я открадна, Брам. Цялата – усмихна се Филип.

– Ама че работа, Лоли! Излез оттам веднага! – прогърмя гласът на Маминка някъде отзад.

Брам направи гримаса. Разпозна гласа на баба си. Всички го разпознаха.

Изведнъж се появи Ади, зачервена и задъхана.

– Брам, ще помогнеш ли на Маминка? Изгубила е едно от кучетата си в храстите. Защо изобщо ги е довела? На гробище! – тя кимна на Филип. – Здравейте, господин Монтфорт. Моля да ме извините за натрапването. Разбира се, ужасена съм от постъпката си. Брам, ела, моля те!

– Съжалявам за това – извини се Брам.

– Отивай – рече Джо. – Ще се видим при екипажа.

Когато Брам се отдалечи в търсене на загубения шпаньол, Джо пусна ръката на чичо си.

– Ще се видим у Бийкман, чичо Филип – каза тя.

– Джо – каза той и я хвана за ръкава.

– Да? – каза тя и се обърна.

По лицето му бе изписана силна тревога.

– Какво има, чичо Филип? – попита тя стресната. – Не ти ли е добре?

Той я хвана за ръката по-здраво.

– Добре съм. За теб се притеснявам. Ужасно – каза той. – Не допускай мрака, който сполетя това семейство, да те погълне и да не можеш да излезеш от него. Обърни му гръб, мила моя Джо. Сега. Докато все още можеш.

Глава седемдесет и четвърта

Джо влезе в стаята си и се тръшна на леглото. Беше изтощена. Траурният прием у Бийкман най-сетне беше свършил. Беше я изморил, заедно с лекцията на чичо ù.

Той искаше най-доброто за нея и за своите собствени деца – добри бракове, щастлив живот. Искаше да са заобиколени от хора като него самия – добри, мили и почтени. Тя разбираше това и го обичаше, но се чудеше дали парите и привилегиите не са го направили сляп за реалния свят.

„Не допускай мрака, който сполетя това семейство, да те погълне и да не можеш да излезеш от него. Обърни му гръб, мила моя Джо...“ Това беше казал. Изглежда не разбираше, че дори ти да обърнеш гръб на мрака, той няма да ти обърне гръб.

Джо се взираше в тавана. Беше късен следобед и дневната светлина започваше да помръква. Семейство Олдрич бяха изпратили Джо и майка ù до дома им. Ана беше помолила госпожа Нелсън да ù качи вечерята на табла в стаята. И тя се беше изморила и искаше да вечеря рано и да се оттегли за деня. Кейти беше приготвила гореща вана за Джо и беше напалила огъня в стаята ù – неща, за които Джо ù беше благодарна. След няколко минути Кейти щеше да дойде, за да ù помогне да се съблече.

Тя седна в леглото. Искаше да влезе във ваната, преди водата да е изстинала. Погледа ù привлякоха две дузини кремави рози, сложени във ваза на тоалетката ù. Досега не ги беше забелязала, но знаеше, без да гледа картичката, пъхната между цветовете, че са от Брам. Той ù пращаше рози всяка седмица. На вазата бяха подпрени няколко светлобежови плика за писма. Покани, помисли си тя, покани за празненства, за нас, прясно сгодената двойка. За тези празненства ще трябва да се поръчват рокли. Първо в по-светли нюанси на сивото, после в бледолилаво и накрая – в какъвто цвят пожелаеше тя. Мисълта не я развълнува по никакъв начин.

С тежка въздишка Джо си свали ботите и ги занесе в гардероба. Когато се наведе да ги прибере, видя вестника, който бе подпряла от вътрешната страна на гардероба. Беше „Уърлд“ – вестникът, който Оскар ù бе дал в „Чайлдс“. Беше го скрила тук. Сега го извади – заприлича ù на сувенир от далечно място, място, чиито цветове и звуци са започнали да избледняват в паметта ù.

– Вече нямам нужда от това – каза си тя и понесе вестника към камината.

На първата страница на вестника имаше статия за ареста на Кинч. На снимката той бе замръзнал за вечни времена с полицай Денис Харт от едната страна и санитаря Франсис Малън от другата.

Джо дръпна предпазната решетка на камината и тъкмо щеше да захвърли вестника върху пламъците, когато видя нещо и спря. Коленичи на килима, изглади вестника и огледа снимката отблизо.

Сега обаче не гледаше Кинч, а Малън. Макар лицето му да беше размазано, имаше нещо познато в него. Очите ù проследиха тънката сянка, която падаше върху едната му буза. Прокара пръст по нея.

И изведнъж разбра.

– О, мили боже – каза Джо.

Изправи се на крака. Знаеше къде трябва да отиде. Майка ù се беше оттеглила за през нощта и нямаше да я потърси. Можеше да се измъкне незабелязано от къщата, ако не вдигаше шум.

Джо написа бележка на Кейти, за да обясни отсъствието си, сложи в бележката еднодоларова банкнота, за да купи мълчанието ù, и я остави на тоалетката. После слезе на пръсти долу, взе си палтото и шапката и излезе през предната врата. Веднага щом се отдалечи от площад „Грамърси“, тя се затича към „Ървинг Плейс“, откъдето хвана файтон.

Не се притесняваше, че човекът с белега ще я нападне, ако излезе от къщи. Вече не. Той бе приключил с нея. И с Еди. Беше ги отклонил от следата.

– „Парк Роу“, моля – каза тя на файтонджията, докато се качваше. – Редакцията на „Стандарт“.

Глава седемдесет и пета

– Не. Абсурд. Всичко свърши. Окончателно този път. Кинч е мъртъв.

– Забравù, че питам аз.

– Това е някак невъзможно.

– Моля те. Налага се – каза Джо. – Защото, ако съм права, то теорията, която измислихме, докато бяхме у мадам Естер, е погрешна – Кинч и Белязания не са работели заедно. Защо тогава са били заедно, когато Бийкман е бил убит?

Еди се предаде.

– Добре, дай да видя – каза той.

Джо седеше пред бюрото на Еди в редакцията на „Стандарт“. Беше четвъртък вечер и повечето от колегите на Еди си бяха тръгнали. Джо извади късмет, че го хвана там.

Тя извади вестника от чантата си.

– Той е – каза и приглади страницата върху бюрото.

– Откъде знаеш? Лицето му е съвсем размазано.

– Виждаш ли това? – попита тя и му посочи сянката върху лицето на мъжа. – Първо помислих, че е сянка. Но не е. Белег е. Има ли други снимки? Това искам да знам. Ако има, може да са го хванали на тях. И може да успеем да видим лицето му по-ясно.

– Добре, ще проверим. Ела.

Те излязоха от редакцията на „Стандарт“ и тръгнаха към тази на „Уърлд“. Еди поговори с някакъв журналист, негов приятел, и му обясни какво им трябва. Онзи го поведе към фотографския отдел. Шефът на отдела тъкмо разчистваше бюрото си и се готвеше да си тръгва.

Еди му показа снимката във вестника и попита дали могат да разгледат останалите снимки, направени на местопрестъплението. След няколко минути гледаха три други фотоса. Кинч беше размазан на всичките, но не и човекът от дясната му страна.

Кръвта на Джо се смръзна във вените ù, когато зърна назъбения белег и жестокото лице. На повечето снимки той държеше Кинч за лакътя. На една обаче бе вдигнал ръка, за да предпази очите си от светкавицата на фотоапарата.

– Проклет да съм – рече Еди. – Той е. Виж... вдигнал е лявата си ръка, за да се предпази от светкавицата, значи тя е водещата. Същата ръка, с която е държал ножа пред лицето ти. И с която е прерязал гърлото на Алва Бийкман.

– Знаех си – каза Джо. – Той е. Франсис Малън е Белязания.

Глава седемдесет и шеста

Еди вървеше по „Парк Роу“. Отдалечаваше се от Джо.

– Знаеш, че съм права! – извика тя след него, без да я интересува кой ще я чуе.

– Не ми пука! – извика той в отговор, без да се обръща.

– Не е съвпадение, че Малън се е грижил за Кинч!

– Не ми пука!

Малън ги беше проследил до „При Уолш“. Той беше пребил Еди и после беше нападнал нея. Според едно от момичетата на Дела Макивой човек с белег на лицето убил Бийкман. И после се оказа, че Малън бил санитарят на Кинч. Съвпаденията бяха твърде много. Имаше причина за тях, връзка. Джо беше сигурна. Но каква беше тази връзка?

Трябваше да намери отговора, и то за секунди, преди Еди да свърне зад ъгъла и да изчезне. От очите ù. От живота ù. Завинаги.

– Всичко свърши, Джо. Сериозно. Няма да продължавам – беше ù казал във фотографския отдел на „Уърлд“. Точно след като тя му каза, че иска да отиде в „Даркбрайър“ и да говори с Малън.

– Ако си мислиш, че можем просто да се изправим пред Франсис Малън, помисли пак. Той ни нападна. Може би е убиец. Наистина ли мислиш, че ще допусна да си рискуваш живота по този начин? И то за какво? Какво очакваш да направи? Да си признае за убийствата, защото ти го молиш? Всичко свърши, Джо. Приеми го.

Само че тя не можеше да го приеме. Чувстваше също както в детството си, когато играеха на сляпа баба и тя знаеше, че другите деца са точно пред нея, на сантиметри от протегнатите ù ръце.

Двамата с Еди сега бяха по-близо до истината от когато и да било. Още не я виждаха, но тя ги очакваше. Франсис Малън бе част от всичко това, но имаше нещо повече. Джо го усещаше и в костите си. Само да можеше да убеди Еди.

„Мисли, Джо, мисли!“ – каза си тя, застанала на тротоара, загледана след Еди.

Опита се да си спомни срещата на Кинч и Скъли. Части от разговора им изплуваха в паметта ù. Възможно ли бе отговорът да се крие в този разговор? Къде? Вече хиляди пъти беше премисляла спомените си от него.

Сега чу гласа на Скъли в главата си. „Нямаше да те позная...“ И после гласът на Кинч: „Седемнайсет години, без да видя друг християнин... Виж ме, виж чудовището, което създадохте...“ Спомни си как Кинч разказва, че другите моряци на кораба го татуирали.

– О, небеса. Това е! – възкликна тя.

Еди обаче беше стигнал до края на улицата и не я чу.

– Спри, Еди, моля те! – извика Джо.

Еди продължи да върви.

– Еди Галахър, спри веднага! – кресна Джо.

Еди спря и се обърна.

– Какво? – кресна той гневно.

Джо се затича към него.

– Кинч докосна гърдите си! – каза тя задъхана. – Докосна гърдите си, когато го каза!

– Какво е казал?

– „Записано е на сърцето ми и там ще си остане.“

– И?

– И е говорел сериозно! Наистина всичко е записано на сърцето му! Не разбираш ли? Човекът е бил покрит с татуировки! „Те правят татуировки, за да разказват историите си. Разказаха и моята“ – цитира тя думите на Кинч.

– Джо, това няма значение. Дори ако историята е записана върху сърцето му. Кинч е мъртъв. И той, и татуировките му са на два метра под земята.

Джо облиза нервно устни и после каза:

– Колко време трябва, за да изгние човешко тяло? Оскар сигурно знае.

Еди я изгледа объркано. После разбра какво има предвид.

– Не. В никакъв случай. Не може да говориш сериозно – заяви той.

– Три дни? Четири? Може би малко повече по това време на годината? Можем да го попитаме. Да го вземем с нас – предложи Джо.

– Ние няма да правим нищо. Ако искаш, действай сама.

– Но аз няма да съм сама – Джо го прикова с поглед. – И ти ще бъдеш там. Ти искаш материала си, Еди. Знам, че е така. Не можеш да се промениш.

– Това няма да е отбиване в проклетата морга, Джо! – ядоса се Еди. – Няма да е посещение у Естер или Шивача. Това е престъпление. Имаш ли представа какво ще стане, ако ни хванат?

– Моля те, Еди. Само още един, последен път.

Джо си беше казала „за последен път“ и когато го бе открила в „Чайлдс“ и го бе убедила да дойде с нея при мадам Естер. Сегашното приключение наистина щеше да е последното. Виждаше го в очите му.

Еди гледа небето известно време. Когато най-сетне наведе глава и срещна погледа на Джо, тя видя в очите му да гори същия огън, който усещаше у себе си.

– Утре вечер – каза той. – Ъгъла на „Ървинг“ и Петнайсета улица. В десет часа. Ще чакам. За последен път.

Глава седемдесет и седма

– Работата е там, че няма как да знаеш предварително доколко се е разложило тялото – философски заяви Оскар Рубин. – Винаги се изненадваш.

– Кой ли не обича изненадите – измърмори мрачно Еди.

Джо, Еди и Оскар разравяха пресен гроб в гробището на „Даркбрайър“.

Бяха се срещнали с Флин, гробаря, преди час край високите черни порти на приюта, като се погрижиха да се появят в момента, в който нощният пазач бе отишъл в кухнята за чаша горещо кафе. Флин ги беше пуснал вътре и ги беше завел при гробището, преди пазачът да се прибере в будката си до портите.

Оскар беше организирал всичко. Еди му бе разказал за снимките и му беше обяснил, че Франсис Малън и Белязания са един и същи човек. Оскар познаваше Флин и му предложи двайсет долара от парите на Джо, за да ги остави да изровят Кинч. Флин им беше осигурил малък маслен фенер, лопати, една щанга и им беше обяснил как да стигнат до гроба, след което ги беше оставил сами.

„Даркбрайър“ приютяваше най-вече богати клиенти. Телата на пациентите, които умираха там, почти винаги се погребваха в семейни парцели извън приюта. Малкото, които оставаха непотърсени от роднини, се погребваха в едно пусто парче земя в най-отдалечения от сградите край на парцела, който заемаше приютът.

От гробището Джо виждаше силуетите на сградите, откроени на лунното небе. Между дърветата скръбно виеше вятър, клатеше оголените им клони и завихряше мъртвите листа, покриващи студената земя. Преди малко смелостта я беше напуснала. Беше ù се приискало да избяга от това място и от онова, което се готвеха да направят.

Не можеше да се отърси от чувството, че преминава важна, ужасна граница и че щом отворят ковчега на Кинч, няма да има връщане назад. И въпреки това не беше избягала. Страхът ù беше силен, но нуждата ù да разкрие истината беше по-силна.

Тя продължи да копае, а Оскар да говори.

– Има много променливи. Възрастта. Теглото. Начинът, по който е умрял човекът. Сезонът – каза той. – Например вадите труп на десет дни от склад през януари... ще има обезцветяване, известна миризма, основно от изпразнените черва. Очите няма да ги има. Носът също – плъховете обичат носове. Но ако извадите същия труп през юли какво ще стане? Втечнени тъкани. Ларви. Подуване. Разпадане – това е, когато кожата се отлепя от плътта, щом се опитате да преместите тялото. А вонята? Неописуема.

Оскар се изкикоти.

– Ще си избълвате обяда. Гарантирам.

– След малко ще си избълвам вечерята, та може ли да млъкнеш? – попита Еди.

– Само се опитвам да отбележа факта, че господин Кинч може да е добре запазен – обясни Оскар. – Умря само преди четири дни, а времето е студено. Имаме късмет, че земята не е замръзнала, иначе нищо нямаше да свършим.

– Късмет не е първата дума, която ми хрумва – измърмори Еди. – Не мога да повярвам с какво се занимавам. Станах грабител на гробове. Вие също.

– Реално погледнато не е така. Освен ако не вземем Кинч с нас. Оскверняваме гроба, това е вярно, но не го ограбваме.

– Нима? Това е чудесно, Оскар. Вече се чувствам много по-добре. Знаеш ли какво? И ти си луд колкото нея – заяви Еди.

– Не съм луд, а любопитен. Затова дойдох. Ами ако Джо е права? Ако отговорите са наистина изписани на сърцето на Кинч? Представи си само – мъртвец, който има какво да разкаже. Непременно ще си го добавя в архива.

– Хайде да побързаме, става ли? – подкани ги Еди. – Колкото по-бързо го изровим, толкова по-скоро ще можем да се махнем оттук.

Джо се постара да не изостава от двамата мъже, но това бе невъзможно. Никога не бе хващала лопата в ръка, освен малка плажна лопатка, с която си бе играла като дете в Нюпорт. Тази, която държеше сега, беше тежка и копаенето на дупка заедно с още двама души беше трудно. Когато стигнаха дълбочина от около трийсет сантиметра, стана съвсем неудобно и тримата да копаят едновременно. Еди я помоли да остави лопатата и да им държи фенера.

После двамата с Оскар започнаха да се редуват и копаха в мълчание през следващия час, с пъшкане и сумтене, на светлината на фенера, а дъхът им излизаше на облачета в мразовития въздух. Когато бяха стигнали на около метър и двайсет дълбочина, лопатата на Оскар се удари в дърво. Надигна се противна сладникава миризма. Джо се насили да не ù обръща внимание.

– Плитък гроб – отбеляза Оскар. – Флин е и мързелив, освен че е непочтен.

Пред погледите на Еди и Джо Оскар разчисти останалата земя около капака на ковчега на Кинч и прокопа плитки улеи от двете му страни, за да има къде да застане, след като го свали.

– Щангата – нареди той.

Еди вдигна железния лост и му го подаде. Оскар застана в единия улей. Вкара края на щангата под ръба на капака, пое си дълбоко дъх и натисна другия край с всички сили. Гвоздеите излязоха от капака със скърцане. Капакът се отметна. Оскар прехвърли левия си крак над него и се разкрачи върху ковчега. Подаде щангата на Еди. Миризмата на смърт, непоносимо силна, се надигна като призрак от гроба.

Джо се задави. Покри носа и устата си с ръце.

Еди изруга.

Оскар потри ръце.

– Дайте ми фенера, деца! – изгука той.

В светлината на керосиновия пламък Джо видя картина, която щеше да я преследва до края на живота ù.

Лицето на Кинч беше пурпурно и жестоко подуто. Езикът му се подаваше между устните. Очите му бяха полуотворени. На Джо ù идеше да изкрещи. Идеше ù да побегне. Остана на мястото си само с усилие на волята и се втренчи в Оскар.

– Имаш ли бележник и молив в себе си? – попита той Еди.

Еди, позеленял, кимна.

– Ще му разтвориш ли ризата? Да му огледаме татуировките и да се махаме.

– След минутка. Всичко по реда си. Първо. Записвай каквото казвам – нареди Оскар. Обърна се пак към тялото.

– Говори ми, Кинч – измърмори той, докато оглеждаше дрехите на трупа. – Сако, риза, панталони, колан, чорапи и ботуши – каза той замислено. – Според документацията Кинч отказал да се съблече, когато го довели тук. Няма много кръв по дрехите. Странно за човек, който е прерязал нечие гърло.

Той разтвори подутите клепачи на Кинч с палец и показалец. Джо преглътна отвращението си и се наведе, за да види по-добре какво прави той.

– Петехиални кръвоизливи по склерата и по вътрешността на клепачите – каза той и посочи червените точици в очите на Кинч.

После огледа пръстите и дланите му. Вдигна ръкавите нагоре и погледа кожата.

– Няма посмъртно посиняване по ръцете. Множество синини от травми и следи от убождания от вътрешната страна на лакътя.

– Инжектирал се е с морфин? – попита Еди. – Така се говори по вестниците.

Оскар кимна.

– Така изглежда. Освен това изглежда, че не се е справял особено добре. Синините са много. Сякаш се е опитвал да уцели вена, не е успявал и после пак е пробвал.

– Значи е бил наркоман? – попита Еди.

– Така изглежда – отвърна Оскар. Разкопча сакото на Кинч и огледа кръста му. – Защо са ви оставили колана, господин Кинч? На лудите не се дават колани и връзки за обувки.

После Оскар разкопча яката на ризата, което разкри дълбока черна бразда в шията му.

– Хоризонтална бразда от лигатура, дълбока около сантиметър. Синини и охлузвания под и над браздата – той внимателно опипа шията и адамовата ябълка на Кинч. – Подозирам фрактура на щитовидния хрущял.

След това той огледа колана на Кинч.

– Коланът е приблизително четири сантиметра широк. Не съвпада с размерите на браздата.

Еди спря да пише.

– Чакай малко, Оскар... не съвпада?

Оскар кимна мрачно.

– Какво значи това? – попита Джо и погледна от Оскар към Еди.

– Значи, че нашият приятел господин Кинч не се е обесил – обясни Оскар.

– Не и с този колан, искаш да кажеш. Използвал е нещо друго – предположи Еди.

– Не. Искам да кажа, че не се е обесил – повтори Оскар.

– Но нали има следи по шията – възрази Джо.

– Има, да, но те не са от примка – каза Оскар. – Кинч е бил удушен.

Глава седемдесет и осма

Джо отстъпи крачка назад смаяна. Когато леля ù им разказа за самоубийството на Кинч, на Джо ù беше трудно да повярва. Към тази постъпка го беше тласнала вината заради убийството на Бийкман, но защо ще се чувства виновен, ако – както твърдеше Оскар – не беше убил Бийкман?

Беше се опитала да разсее подозренията си. Беше се опитала да спре да задава въпроси. Защото това искаха всички от нея. Сега обаче въпросите се завърнаха.

– Как е възможно, Оскар? Всички вестници писаха, че се е обесил. Доктор Елсуърт, говорителят на приюта, каза, че е станало, защото е бил нападнат от угризения.

– Определено е бил нападнат. От едър, силен мъж – заяви Оскар и се изправи. – Ако се беше обесил, браздата от колана щеше да е по-широка, по-плитка и по-високо на шията му. Петехиалните кръвоизливи и конгестията на лицето щяха да отсъстват. По ръцете и дланите му щеше да има следи от ливор мортис. Съмнявам се, че ще открия фрактура на щитовидния хрущял. Някой е увил връв около врата му и я е дръпнал. Силно.

– Франсис Малън – каза Еди. – На бас за хиляда долара. Имал е достъп до него и възможност да го убие. Бил един от малкото хора, освен лекарите и полицаите, които са имали такава възможност.

– Но защо? – попита Джо.

– За да накисне друг човек за убийството на Бийкман – обясни Еди. – Едно от момичетата на Дела видяло как Малън убива Алва Бийкман и напада Филип Монтфорт, нали така? Понеже Кинч също е бил на местопрестъплението, ние си помислихме, че с Малън са съучастници, но сбъркахме.

– Искаш да кажеш, че Кинч просто се е озовал на погрешното място в погрешния момент ли? – скептично попита Джо.

– Да. Видял е какво става, и се е опитал да спре Малън, но не е успял, защото е бил под влиянието на морфина – каза Еди. – Успял да вдигне тревога обаче – и дошли ченгетата. Чичо ти, замаян от ударите, които е получил, се обърква и обвинява Кинч за убийството. Кинч не може да го оспори, защото не е на себе си. Отвеждат го в „Даркбрайър“, където работи Малън. Малън убива Кинч и казва, че Кинч е признал за убийствата.

– Възможно е – призна Оскар.

– Но защо Малън ще казва, че Кинч е признал за всички три убийства във „Ван Хутън“? – попита Джо.

– Защото той ги е извършил. И се е тревожел, че ще го разкрият. Затова тръгна след нас, Джо. Трябва да ни е усетил, докато търсехме следи, и да е решил, че рискува да го разкрием.

Джо поклати глава.

– Все още не ми звучи логично – каза тя замислено. – Каква причина би могъл да има Франсис Малън, санитар в „Даркбрайър“, да убива трима съдружници във „Ван Хутън“? Кинч е този, който е вярвал, че фирмата го е ощетила. Той е този, който твърдеше, че има доказателства. Той изнудваше съдружниците, не Малън.

– Тук те хвана, приятелю – рече Оскар.

– Само защото не знаем каква е причината, не значи, че няма такава – отбеляза Еди.

– Вярно – съгласи се Джо, раздразнена, че колкото и надълбоко да ровят, отговорите на въпросите все така им се изплъзват.

Оскар подаде фенера на Еди и после пребърка джобовете на панталона на трупа, но не намери нищо в тях. След това свали обувките на Кинч и ги опипа отвътре. Отново нищо. Провери джобовете на сакото и после прокара ръце по самото сако.

– Аха! – възкликна и застина с ръка върху долния ръб на сакото. – Имаш ли джобно ножче? – попита той Еди.

Еди му подаде ножчето и Оскар сряза подгъва. Бръкна между сакото и подплатата и извади медальон на златна верижка.

– Виж – каза и го подаде на Джо.

Джо взе медальона от Оскар и го сложи на дланта си, силно развълнувана. Медальонът беше златен и имаше формата на половин сърце. Проблясваше меко под светлината на фенера. На сърцето беше гравирано „Елинор“. Макар да не го беше виждала никога досега, Джо позна медальона.

– Той е – глухо каза тя, обзета от страхопочитание. – Имало е две половинки на сърцето. Елинор носела едната, на която било гравирано „Стивън“, а Стивън носел другата – с „Елинор“. Той наистина се е върнал за нея, както е обещал... със седемнайсет години закъснение.

– Кинч наистина е Стивън Смит – с изумление каза Еди. – Точно както подозираше от самото начало, Джо.

– Не е загинал в морето. Оцелял е след бурята, потопила кораба му, и се е върнал у дома – каза Джо, зашеметена от разкритието си.

– Кинч... извинете, господин Смит, вече ни каза доста неща – констатира Оскар и разкопча ризата на трупа. – Вече ни каза как е умрял, а сега може би ще ни каже и защо.

Глава седемдесет и девета

Джо, Еди и Оскар се умълчаха, когато пред погледите им се откри голият гръден кош на Стивън Смит.

Приличаше на страница от книга, покрита с думи. Някои все още можеха да се разчетат, но останалите бяха размазани от петната на ливор мортис и от разлагането.

Джо наруши мълчанието.

– Това е неговата история. Записана върху сърцето му. Точно както каза.

Обзе я надежда, че тези думи най-сетне ще ù разкрият онова, което иска да знае.

– Каза на Скъли, че хората, които го татуирали, били араби и африканци, но думите били на английски – спомни си Еди.

– Сигурно им е написал текста. Не е било нужно да разбират знаците, само да ги пресъздадат – добави Оскар. – Дай ми бележника. И приближете фенера.

Еди коленичи на ръба на гроба, наведе се към ковчега и протегна ръка с фенера точно над гърдите на Кинч. Оскар записваше всичко, което виждаше, като оставяше разстояния за буквите, които бяха станали нечетливи. Когато свърши, показа бележника на другите двама.

АЗ С М ИВЪ СМ Т. ОНАВ РАШ ПИТ Х СПР О ЯХ ОСТАВ НА ОТ ДЯВО Е ЕМЕ ДУШАТА МУ ОТО ОГ ИСКА

Тримата се замислиха какво може да означава посланието.

– Аз съм Стивън Смит... – започна Оскар.

– „Бонавентура“ караше... – добави Еди.

– Какво е карал корабът? – извън себе си от гняв попита Джо. – Оскар, може ли да разчетеш тези букви?

– Не, има твърде много петна.

Джо продължи да се взира в бележника.

– Опитах се да ги спра, но бях изоставен на... – продължи да разчита буквите тя. Вдигна поглед към Оскар. – На какво?

– И тези не се разчитат – каза Оскар. – Както и буквите след ОТ.

– Бил е изоставен – тихо каза Джо. – Не е загинал в бурята, бил е изоставен някъде да умре.

– На бас, че буквите, които липсват, оформят името на този, който го е изоставил. И мястото, на което са го изоставили – каза Еди. – И на бас, че този, който го е направил, е същият, който е отговорен за престъплението, което Смит е разкрил.

– „Дяволът ще вземе душата му, защото Бог не я иска“ – дешифрира Джо последните думи в текста.

Еди я изгледа продължително.

– Все така ли мислиш, че никой във „Ван Хутън“ не е направил нищо нередно? – попита той.

Джо вдигна очи от бележника и срещна погледа му.

– През цялото време ми беше трудно да повярвам, че във фирмата се е вършело нещо нередно, но сега ми е трудно да не вярвам – каза тя. – Дали е бил някой от тези, които загинаха? Скъли или Бийкман? Или някой от оцелелите? Ейса Тълър? Джон Бревоорт?

– Въпросната личност, която и да е тя, може да е свързана с Малън – предположи Оскар. – Може би това е връзката между „Ван Хутън“ и Малън, която търсите. Джо кимна.

– Прав си, Оскар – каза тя. – Звучи логично.

Еди мълчеше. После каза:

– Има още двама съдружници, които ти пропусна да споменеш, Джо. Двама, освен Стивън Смит. И двамата са били в Занзибар, когато и Смит е бил там.

Джо го разбра.

– Не – разпалено каза тя. – Това просто не е възможно, Еди. Казваш, че чичо ми и баща ми са отговорни за престъплението? Че един от тях е оставил Смит да умре? Не мога да повярвам.

– Не можеш? Или не искаш? – попита Еди.

Джо се беше ядосала и не отговори веднага. Той просто не знаеше какво говори. Не познаваше чичо ù и не беше познавал баща ù. И те като Джо не бяха в състояние да наранят друго човешко същество.

Еди поклати глава.

– Внимавай, Джо. Подобна слепота е опасна. Може да паднеш в някоя дълбока дупка.

Този коментар я ядоса още повече. Имаше чувството, че Еди говори не само за разследването им.

– Твърде много време прекарваш в „Уърлд“ и „Хералд“. Няма какво друго да е – нападна го тя. – Подобни скандални безсмислици подхождат на тях, не на теб.

Думите ù прозвучаха по-силно и по-злостно, отколкото бе възнамерявала. Трупът, медальонът, фактът, че Кинч се бе оказал Стивън Смит, всичко това изкарваше емоциите ù на повърхността.

– Скандални? Защо? Защото виждам истината, а ти не? – разгорещи се Еди.

– Но това не е истината! – кресна Джо.

– Защо, Джо? Защото никой в твоя красив, идеален малък свят не е способен да извърши нещо лошо? Това го можем само ние, които живеем извън него, така ли?

Определено не говореше само за чичо ù. Говореше за грешката, която бе допуснала, когато сметна сестра му за негова приятелка, и за това, че бе приела предложението на Брам.

– Не е честно, Еди! Казах, че съжалявам. Опитах се да ти обясня в нощта, когато ходихме на Пит Стрийт, но ти не ми даде възможност. Не става въпрос само за нас двамата. Щеше да го знаеш, ако си беше направил труда да ме чуеш. Но ти си тръгна и...

– Хм, Еди? Джо? Извинете, че прекъсвам кавгата – каза Оскар. – Но още ли говорим за умрелия? Този, над чийто ковчег стоя в момента? Защото ако е така, имам един въпрос...

– Извинявай, Оск. Кажи – каза Еди, а Джо си пое дълбоко дъх, за да се успокои.

– Защо е направил всичко това Смит? Разбирам защо си е татуирал лицето – за да не го познаят. Но в другите татуировки няма логика. Моряшките татуировки се правят с мръсни игли. Болезнено е. Стават инфекции. Някои хора умират. Та защо просто не е записал историята на хартия? Защо я е написал на тялото си?

– За да не могат да му я отнемат. Защото са му отнели всичко друго – меко каза Джо и се засрами от сълзите, които течаха по бузите ù. – Толкова дълго търсихме грешния човек. Стивън Смит е заплашвал съдружниците във „Ван Хутън“, но не ги е убил. Малън е бил. Вече съм сигурна.

– Защо? – попита Еди. И неговият глас бе омекнал.

– Заради медальона – каза Джо. Все още го държеше в ръка. Погледна го и се трогна от всичко, което символизираше – постоянство, вяра, любов. – Само Бог знае през какво е минал Стивън Смит и как е оцелял, но никога не е спрял да опитва да се върне при Елинор. Как би могъл такъв човек да стане хладнокръвен убиец? Той просто се е опитвал да си върне своето – жената, която е обичал, и детето им.

През гробището премина силен повей на вятъра. Джо потръпна. Еди стоеше наблизо и явно усети тръпката.

– Искаш ли да ти дам сакото? – предложи той.

– Не, благодаря – отвърна тя.

Тръпката нямаше нищо общо с вятъра.

– Убиецът все още е на свобода – каза тя и изтри бузите си с опакото на дланта. – Всички мислят, че със смъртта на Кинч всичко е свършило, но ако сме прави, Малън е убил трима души и е на свобода. Ами ако нищо не е свършило? Ами ако животът на чичо ми е все още в опасност?

– Ще му кажеш ли за Малън? – попита Еди.

– Ще трябва – отвърна Джо.

„Но как?“ – зачуди се тя. Той даже не искаше тя да мисли за събитията от изминалите няколко седмици. Как щеше да реагира, ако му кажеше какво е научила тази нощ и как го е научила? Щеше ли да ù повярва?

Някъде в града часовник удари дванайсет пъти.

– Полунощ – каза Еди.

– Колкото и да ми беше забавно, време е да приключваме и да тръгваме – каза Оскар.

Той дръпна трупа до седнало положение, свали ризата и огледа гърба му. Имаше още татуировки, но бяха картини от същите виещи се линии с шипове, които красяха лицето на Кинч. Оскар облече тялото, после скръсти ръцете на Смит на гърдите му. Тъкмо се готвеше да сложи капака обратно, когато Джо го спря.

– Не трябва ли да кажем нещо? – попита тя. Съмняваше се, че Флин си е направил труда да произнесе траурно слово над гроба на Стивън Смит.

– Какво например?

Джо помисли няколко секунди и каза:

– Извинявайте, че ви притеснихме, господин Смит, но ви благодаря, че ни разказахте историята си. Надявам се да не възразите, че взех медальона ви. Той ще ми е нужен като доказателство, когато разговарям с чичо си. Трябва да защитя живота му. Иска ми се Елинор да беше още жива. Щях да я намеря и да ù дам сърцето ви. Щях да ù кажа, че сте я обичали и сте направили всичко възможно да се върнете при нея. Щях да ù разкажа историята ви.

Глава осемдесета

– Успяхме – каза Еди и слезе от файтона на ъгъла на „Лексингтън“ и Двайсет и четвърта улица.

– Благодаря – каза Джо на кочияша и му плати.

Беше изморена. Връщането на изкопаната земя върху ковчега на Стивън Смит беше трудна работа, както и промъкването им през портите на приюта. За щастие, пазачът беше заспал въпреки голямата чаша с кафе.

Освен умората Джо изпитваше и болка, и тъга. Това беше краят. Нищо повече не можеше да направи. Списъците, които Стивън Смит беше пращал на Елинор Оуенс, щяха да останат скрити, след като и тя, и Еди се бяха опитали да ги открият, но без успех. Малън никога нямаше да бъде разпитан, поне не от тях.

Еди беше прав – този човек бе твърде опасен. Тя щеше да разкаже на чичо си какво е научила, и той щеше да се обърне към властите. Те щяха да отидат при Малън. Времето на Джо в ролята на детектив беше свършило. От все сърце ù се искаше да не е така. Искаше ù се нещата да не са такива, каквито бяха. Искаше ù се тя самата да не е такава, каквато е – момиче, способно да забрави за дълга си към семейството и да последва желанията на собственото си сърце. Само че не беше такова момиче.

– Има ли гладни? – попита Оскар. – „Портман“ е зад ъгъла. Басирам се, че ще ни направят по някой сандвич.

– Как можеш дори да мислиш за храна, след това, което току-що направихме? – недоумяваше Джо.

– От мъртъвци винаги огладнявам – каза Оскар. – Щом се озовеш под земята, край с баниците. Край с печените пилета и картофените кюфтета. Така че яж, пий и се весели, така казвам аз. Но най-вече яж.

– С удоволствие бих дошла с теб, Оскар, но е почти един през нощта и трябва да се прибирам – каза Джо. После спонтанно го прегърна.

– Това пък за какво беше? – попита Оскар и се разсмя, когато тя го пусна.

– Не знам кога пак ще те видя. Не знам дали изобщо ще те видя отново. Просто исках да ти благодаря. За всичко. Никога не съм срещала човек като теб. Знам, че от теб ще стане чудесен лекар, и знам още нещо: Сара Стийн иска да я поканиш на вечеря.

Оскар се изчерви. После целуна Джо по бузата.

Джо се обърна към Еди. Погледът, който си размениха, беше изпълнен с любов и чувство за загуба. Беше оголен, тъжен поглед и Оскар го разбра.

– Аз... такова, ще повървя по улицата. Без особена причина – каза той.

– Предполагам и с мен едва ли ще се видиш отново – каза Еди. Гледаше Джо, не Оскар.

Джо наведе глава, за да не види той сълзите, които изпълваха очите ù.

– Ще ми липсваш всеки ден до края на живота ми. Защото ти го промени, Еди. Никога няма да те забравя.

– Стига вече, Джо – дрезгаво каза Еди. – Моля те.

Джо кимна. Вдигна глава и се опита да се усмихне.

– Сбогом – каза тя и го прегърна.

Той отвърна на прегръдката, притисна я силно към себе си и затвори очи. После я пусна.

– Искаш ли да те изпратя? – попита той.

– Съвсем наблизо съм – каза Джо и посочи къщата си. – Ще се оправя и сама.

– Е, добре тогава. Идва друг файтон – каза той, след като хвърли поглед нагоре по улицата. – След онзи екипаж. Ще го взема и ще прибера Оскар.

Екипажът, за който беше споменал Еди, елегантен английски кларънс, ги подмина и рязко спря. Вратата се отвори. От колата слезе висок, строен млад мъж.

– Джо? Джо Монтфорт? – повика я той. – Ти ли си?

Джо се обърна бавно. Сърцето ù се беше качило в гърлото.

Беше Брам.

Глава осемдесет и първа

Брам гледаше Джо, сякаш не вярваше на очите си.

– Джоузефин, какво, в името божие, правиш на улицата по това време? – пожела да знае той.

– Ами... аз... аз просто... – заекна Джо. Не можеше да му каже истината, но все нещо трябваше да му каже.

– Кой е този човек? Нарани ли те? – заразпитва я той и изгледа подозрително Еди.

– Да ме е наранил ли? Не! – каза тя. – Той ми е приятел, Брам. Ейбрахам Олдрич, запознай се с Еди Галахър.

Еди протегна ръка. Брам не понечи да я стисне.

– И Оскар Рубин. Е, в момента го няма. Ей там е – тя посочи улицата. Започна да се поклаща на пръсти и пети нервно, усмихна се и си напрегна мозъка да измисли какво да каже. Накрая попита:

– А ти какво правиш тук по това време?

– Изпращането на Теди Фарнъм.

Джо се сети, че Теди скоро тръгваше на обиколка из Европа.

– Хубаво ли беше? – попита тя, сякаш бе нещо напълно нормално да водят такъв разговор на улицата посред нощ.

Тревога изкриви лицето на Брам.

– Джо, добре ли си? Моля те, влез в колата. Ще те изпратя до вас.

– Имаш ли нещо против, Джо? – попита Еди.

– Какво? – възмути се Брам, обърна се и измери Еди с поглед.

– Чу ме. Нищо, че не говорех на теб – отвърна Еди, без да се трогне.

– Колко навреме се появи! – възкликна Джо и тръгна към екипажа. – Така няма да се налага да прекосявам целия площад. Лека нощ, господин Галахър.

– Госпожице Монтфорт – Еди вдигна шапка.

Брам закрилнически прегърна Джо през раменете и я поведе към екипажа.

– Дома на Чарлс Монтфорт – каза на кочияша, докато Джо се качваше вътре.

Екипажът затрополи напред и Джо се намести на седалката. Междувременно Брам я оглеждаше – от ръцете, изцапани с пръст, до окаляните обувки. Тя виждаше объркването в очите му и си даваше сметка как му изглежда. Беше облечена с направо древно палто. Роклята ù беше мръсна. Косата ù се беше измъкнала от кока.

– Джо, къде си била? Какво си правила?

– Брам, трябва да ми вярваш – каза тя сериозно и го хвана за ръката.

– Джо, наложително е да ми кажеш какво си правила с тези хора – настоя той.

– Ще ти кажа, но се съмнявам, че ще ми повярваш – съгласи се тя с горещата надежда, че ще ù повярва. Че може да му се довери. Че ще ù помогне. Ако той съумееше да направи всичко това, може би щеше да сложи началото на нещо между тях, нещо истинско.

Тя пое дълбоко дъх и заговори.

– Бях в приюта „Даркбрайър“, където изкопах труп.

Брам се отпусна назад в седалката си с пепеляво лице.

– Трупът е на мъжа, когото подозират в убийството не само на Алва Бийкман, но и на Ричард Скъли и баща ми – продължи тя бързо. – Само че историята, татуирана на гърдите на трупа, ме убеди в обратното.

– О, господи – промълви Брам немощно.

– Знам, че шокът за теб сигурно е огромен, и съжалявам – каза Джо. Не ù беше приятно, че го беше разстроила.

– Само ако знаех – рече Брам. – Но не усетих нищо. Филип...

– Той не знае нищо – каза Джо. – Не и за това. Смятам да му разкажа утре. Той ще знае какво трябва да се направи.

– Първо баща ти, после Ричард, после Алва... прекалено много ти дойде. Бедното ми, скъпо момиче. Толкова се притеснявахме... чичо ти, майка ти, даже Кейти.

Джо, загледана през прозореца, почти не го чу. Екипажът беше завил зад югоизточния ъгъл на площада. Тя не искаше да продължава напред.

– Спрете тук, моля – каза тя, раздразнена.

– Но още не сме стигнали къщата ти – възрази Брам.

– Не искам колата да спира пред къщата. Шумът може да събуди Тийкстън.

– Но ние трябва да събудим слугите. Ще трябва да ти помогнат. А Ана...

– Не! – твърдо каза Джо. – Брам, трябва да се прибера, без да ме забележат. Майка ми не бива да научава за тази нощ. Още не. Не и преди да разкажа на чичо. Тя няма да разбере.

– Добре, Джо, добре – с успокоителен глас каза Брам. – Но трябва да ми позволиш да те изпратя до вратата. Отказвам да си тръгна, преди да се уверя, че си в безопасност у дома си.

Брам спря екипажа. Помогна на Джо да слезе и я придружи до вратата за прислугата.

– Искам да ми обещаеш, че ще си почиваш – каза той с тревога в очите.

– Обещавам. Благодаря ти, че ме изслуша, Брам. Благодаря ти, че ми повярва.

– Всичко е наред, Джо. Прибирай се – каза той.

Джо кимна. Тя отвори внимателно вратата, вмъкна се вътре, затвори я и я заключи. После на пръсти се качи по задните стълби с надеждата, че няма да събуди никого. Когато стигна стаята си, веднага отиде до прозореца и погледна навън.

Брам все още стоеше на тротоара, без да помръдне. Сега вдигна ръка към очите си и изтри нещо. После се обърна и тръгна към екипажа си.

Глава осемдесет и втора

Джо почти не мигна тази нощ.

Съблече мръсните дрехи, събу калните обувки и уви всичко на топка, която скри в дъното на гардероба. После се пъхна в леглото по бельо и се мята до сутринта, преследвана от образа на Стивън Смит в ковчега.

На зазоряване скочи от леглото и влезе във ваната. След като се изми и се облече, тя се измъкна от къщата, без да срещне никого. Майка ù ставаше късно, особено в събота, и Джо знаеше, че същото важи за леля ù и братовчедка ù.

Чичо ù обаче не беше поспалив. Винаги казваше, че зазоряването е любимата му част от деня, и обикновено прекарваше няколко часа в работа в кабинета си, преди да седне на закуска със семейството си. Джо се надяваше, че и днес ще е така.

Тя забърза по стълбите към къщата на чичо си и почука леко на вратата. След секунди я отвориха.

– Госпожице Монтфорт, добро утро. Госпожа Монтфорт очаква ли ви? – попита Харни и я покани да влезе.

– Идвам при чичо си, Харни – обясни Джо. – Ще му съобщиш ли, че съм тук?

Докато Джо чакаше във фоайето, адмирал Монтфорт се взираше в нея със строгите си очи.

– Fac quod faciendum est – прошепна тя, за пореден път черпейки сили от девиза на рода Монтфорт. Щяха да са ù нужни.

Харни се върна.

– Оттук, моля, госпожице Монтфорт – каза той и я поведе към кабинета на чичо ù.

Филип стоеше на вратата, когато стигнаха.

– Джо? Доста необичаен час за посещение. Всичко наред ли е? – попита той.

Джо изчака, докато влязат в кабинета, и Харни затвори вратата след себе си, преди за заговори.

– Не, чичо Филип, не е наред. Трябва да споделя с теб извънредно тежка новина и ще ми се ядосаш, когато я чуеш. Много ще се ядосаш. Но те моля да ме изслушаш.

Джо седна. Погледна благото лице на чичо си, сега намръщено от тревога, и ù се прииска да не се налагаше да му разказва какво е научила. Но нямаше избор. Трябваше ù помощта му. Наистина беше благ, но освен това беше силен и умен и щеше да направи каквото е необходимо.

Джо изопна рамене, пое си дълбоко въздух и заговори. Започна с отиването си в ресторант „Чайлдс“ и завърши с пътуването до „Даркбрайър“ и връщането ù у дома с Брам. Призна си и за Оскар Едуардс. Налагаше се. Брам беше видял Еди и Оскар и можеше да ги спомене на чичо ù.

Филип пребледня, докато я слушаше. Седеше абсолютно неподвижно и попиваше всяка нейна дума. Когато тя приключи, той стана, наля си чаша портвайн и я изпи на един дъх. Макар да стоеше с гръб към нея, Джо виждаше колко силно стиска чашата и как потръпват раменете му, и разбираше, че полага усилия да не избухне. Накрая той се обърна и я погледна.

– Възможно ли е всичко това да е истина? – попита той.

– Съжалявам, чичо Филип. Толкова съжалявам – каза Джо.

Сърцето я болеше за него и наистина съжаляваше, че отново му причинява болка. Филип се върна на мястото си.

– Кинч е бил Стивън Смит... Но как? – попита той. – Смит загина в морето. „Чайка“, корабът, на който плаваше, потъна при буря.

– Не знам как, но някак е оцелял и се е върнал в Ню Йорк да търси Елинор Оуенс и списъците, които ù е бил изпратил.

– И не се е самоубил в „Даркбрайър“, така ли? Бил е убит?

– Да, мисля, че го е извършил санитарят му в приюта... Франсис Малън. Веднъж нападна и мен.

– Какво? – не повярва на ушите си Филип.

– Мисля, че Малън е убил и господин Бийкман, господин Скъли и татко.

Филип покри лицето си с ръце. После разтърси силно глава, сякаш се опитваше да я проясни.

– Имаш ли някакви доказателства за това, което ми разказа току-що?

– Боя се, че доказателствата изобщо са съвсем малко – призна Джо. – Имам само това.

Тя бръкна в чантичката си, извади медальона на Стивън Смит и го сложи на масичката. Филип се втренчи в медальона. После го взе и прочете гравираното.

– Мили боже, Джо. Кажи ми, че не си направила това, което каза, че си направила, за да стигнеш до това нещо.

– Наложи се, чичо Филип – каза тя. – Искам убиецът на баща ми, истинският му убиец, да бъде изправен пред съда. И макар да нямам твърди доказателства, чух достатъчно и видях достатъчно, за да мисля, че твоят живот все още е в опасност.

Тя стана, прекоси стаята, коленичи до стола му и го хвана за ръцете.

– Чичо Филип, послушай ме. Трябва да действаш. Моля те. Трябва да отидеш в полицията. Вече изгубих баща си. Няма да понеса нещо да се случи и с теб.

Филип мълча почти цяла минута. Просто се взираше пред себе си безпомощно. Накрая кимна.

– Да, Джо. Права си – решително каза той.

Джо я заля вълна от облекчение. Той се оправяше. Цветът се връщаше в лицето му. Изправи рамене, възвърнал самоконтрола си.

– Веднага ще се свържа с властите – каза той. – Бих искал да им покажа медальона, ако не възразяваш.

– Разбира се – каза Джо. – Да дойда ли с теб?

– Не, още не. Сигурен съм, че на някакъв етап ще искат да разговарят с теб, но няма да правиш нищо друго. Нищо. Разбираш ли ме? Достатъчно си рискувала живота си. Каза, че този човек, Малън, те нападнал – ами ако отново се опита да го направи? Мили боже, Джо, още не мога да повярвам, че водим този разговор. Нещата, които си видяла... никоя млада жена не бива да става свидетел на такива неща.

Джо кимна и сведе поглед към ръцете си.

– Погледни ме, Джоузефин – строго каза той.

Джо вдигна поглед към него. „Започва се“ – каза си тя и лицето ù се присви.

– Нямам думи да изразя колко съм ти ядосан. Заради всичко, което си направила. Заради рисковете, които си поемала. Заради това, че лъга всички нас – майка си, мен, Брам. Мога само да се надявам, че той не е казал нищо на Маминка. Ако е казал, годежът ви е в опасност.

– Бих пожертвала живота си с Брам, за да спася твоя живот – каза Джо с насълзени очи.

Филип, който се готвеше да продължи тирадата си, замлъкна.

– Ти си много глупаво момиче, Джоузефин. Много глупаво – каза с пресеклив глас. – И много смело.

– Ами мама? Какво да ù кажа?

Филип се прокашля.

– Нека аз да се заема с това. След като отида в полицията, ще информирам останалите съдружници. Те също трябва да знаят. Ще кажа и на леля ти и после ще поговоря с Брам. Той сигурно се притеснява за теб. След като свърша всичко това, ще дойда у вас и ще говоря с майка ти. Тя много ще се разстрои, когато разбере за заниманията ти напоследък, но мисля, че ще приеме новините по-лесно от мен, отколкото от теб.

Джо кимна, благодарна, че чичо ù щеше да се занимава с майка ù.

– Има още нещо, чичо Филип – каза тя. – Колкото и да си ми ядосан, не бива да се ядосваш на Еди Галахър и Оскар Рубин. Всичко това беше моя идея, не тяхна.

Тя замълча за малко и после додаде:

– За да продължа напред и да стана съпруга на Брам, трябва да знам, че на тях ще им бъде позволено също да продължат напред, без да страдат от каквито и да е последствия заради това, че са ми помагали.

Не говореше директно, но беше сигурна, че чичо ù ще я разбере. Така и стана.

– Гарантирам ти, че господин Галахър и господин Рубин няма да пострадат от гнева ми – каза той. – Но и ти трябва да ми обещаеш, че няма да виждаш никого от тях повече. Нещата вече не са в твои ръце, Джо. Сега всичко зависи от властите и само от тях.

– Давам ти думата си – обеща Джо.

Филип стана.

– Мисля, че сега е по-добре да се прибереш. Имаш вид на човек, който трябва да си почине, а аз имам много работа.

Джо също стана.

– Имам чувството, че мога да спя десет години – каза тя.

Филип я прегърна. Тя отвърна на прегръдката и го притисна силно към себе си.

– Толкова ме беше страх да ти разкажа, но сега се радвам, че го направих – призна тя.

– И аз се радвам. Ще се погрижа за всичко, мила Джо – обеща той и я пусна. – Не се тревожи. Аз ще се погрижа. Ще се погрижа за всичко.

Глава осемдесет и трета

Този път нямаше как да се промъкне вкъщи незабелязано. Беше почти осем и половина. Цялата прислуга беше на крак и приготвяше закуската.

– Заболя ме главата и излязох да глътна малко чист въздух, но не помогна – излъга тя госпожа Нелсън. – Ще донесете ли малко чай и препечен хляб в стаята ми и да кажете на майка ми, че не се чувствам добре?

Разтревожената Ана беше дошла да я види. Когато се бе успокоила, че Джо няма температура, тя я бе оставила да си почива. Джо хапна малко, после затвори очи. Смяташе само да подремне за час, но когато се събуди, беше четири и половина следобед. Тя веднага позвъни за прислужницата си.

– Кейти, чичо ми идвал ли е? – попита тя.

– Не, госпожице, но прати бележка, че ще намине в седем.

Джо се успокои, че не е изпуснала чичо си. Тя благодари на Кейти и после я помоли да ù напълни ваната и да ù приготви дрехи за преобличане. Тази сутрин се беше изкъпала съвсем набързо. Сега искаше да полежи в топлата вана по-дълго и да отмие пръстта от гроба на Кинч, мириса на смърт и тъгата от последното сбогом, което бе казала на Еди.

В шест и половина тя беше изтъркана, облечена и с прибрана коса. Точно в седем се чу звънецът. Тя слезе долу, щом го чу, и започна да събира силите, които знаеше, че ще ù трябват, за да издържи следващия час. Майка ù нямаше да приеме лесно това, което щеше да ù каже чичо ù Филип.

– Добър вечер, чичо – каза тя, когато излезе във фоайето.

Тийкстън посегна да помогне на Филип да си съблече палтото, но той каза, че предпочита да остане с него. Джо сметна това за необичайно, но не каза нищо.

– Сега отивам при майка ти – каза Филип. – След като кажа каквото имам за казване, ще те повикам. Предполагам, че е в приемната, нали?

– Там е – потвърди Джо.

Филип влезе в приемната, а Джо отиде да чака в библиотеката. Опита се да разсее тревогата си, като се загледа през прозореца, от който се откриваше гледка към площада. В светлината на една газова лампа тя видя една фигура, тънка и прегърбена, близо до входа за прислугата в къщата на семейство Кавъндиш, която беше по диагонал на нейната. Лудата Мери. Вратата се отвори и госпожа Пъркинс, готвачката на Кавъндишови, ù подаде малък вързоп, увит в кафява хартия. Мери наведе глава, после забърза към площадката пред къщата. Седна на стълбите, отвори вързопчето и лакомо започна да яде.

– Джо? Там ли си?

Беше чичо ù.

Джо бързо излезе от библиотеката и тръгна към приемната. Филип задържа вратата пред нея, после я затвори. Майка ù седеше на едно канапе, стиснала носна кърпичка. Очите ù бяха зачервени и подути. Цялата трепереше.

– О, мамо – изхлипа Джо.

Седна до нея.

Майка ù взе ръката ù в своята. Огледа я внимателно, после погледна Филип.

– Не го вярвам – каза тя. – Не мога да го повярвам. Не е вярно!

– Джо, на майка ти ù е трудно да приеме това, което ù казах. Би ли повторила разказа си пред нея? Започни от самото начало.

– Да, чичо – каза Джо. После се обърна към майка си и ù разказа всичко от игла до конец – от отиването си в редакцията на „Стандарт“, за да предаде на господин Стоутман завещаното му от баща ù.

Ана слушаше, от време на време клатеше глава, притискаше кърпичката до очите си и шепнеше „не“. Когато Джо свърши, в стаята се спусна мъртвешка тишина. Единственият звук идваше от стоящия часовник.

Филип наруши мълчанието. Той се обърна към Ана и каза:

– Сега виждаш ли? Точно както ти казах.

Джо беше толкова щастлива, че той е тук. Благодарна бе за спокойния му, безстрастен глас. За силното му присъствие. Сама нямаше да се справи.

– Ужасно – продължи той, без да сваля поглед от майката на Джо. – Истински кошмар, особено след всичко друго, през което мина. Но аз ти казвах, Ана. През цялото време ти го повтарях. Ти не ми вярваше. Сега вярваш ли ми? Виждаш ли? Клетата ни, скъпа Джо е загубила разсъдъка си.

Глава осемдесет и четвърта

– Какво? – Джо се изсмя невярващо. – За бога, чичо Филип, какво говориш? Не съм си изгубила разсъдъка!

– Джоузефин, моля те – през сълзи промълви Ана. – Помисли за всички ужасяващи неща, които ни разказа току-що... да ходиш по улиците посред нощ с непознати мъже, в моргата, в публични домове, да изкопаеш труп... – гласът ù пресекна. Тя се насили да се овладее. – Това е чудовищно!

Джо усети първите пипалца на страха да се спускат по гръбнака ù.

– Но мамо, направих всичко това, за да открия истината за смъртта на татко – обясни тя.

– И кога точно направи всички тези неща? Кога? – попита майка ù.

– Най-вече през нощта. Понякога и през деня.

– През нощта? Това е лъжа, Джоузефин – каза майка ù. – Всяка нощ те проверявам. Още откакто беше съвсем мъничка. И всяка нощ, откакто се прибра вкъщи след смъртта на баща ти, те намирам в леглото ти, дълбоко заспала.

– Намирала си Кейти. Разменихме се. Няколко пъти – каза Джо с нарастваща нервност. – Мамо, всичко това е истина!

Тя се обърна към чичо си.

– Кажи ù, чичо Филип! Кажи ù истината!

– Мила моя Джо – започна Филип с лице, сгърчено от жал. – Казах ù каквото знам – че тази сутрин си дошла при мен силно разстроена и си ми разказала чудовищна, отвратителна история. И че това не се случва за пръв път. Проявих глупост и не предприех нищо досега, като се надявах, че състоянието ти е реакция на загубата на баща ти и ще отмине. Сбърках. Вместо да се оправиш, ти се влоши. Снощи, вместо само да си представяш, че излизаш от дома си, наистина си излязла.

– Но ти... ти ми повярва – повиши тон Джо.

– Просто не ти противоречих. Надявах се така да те успокоя.

– Излъгал си ме. Каза, че ще отидеш при властите – още по-високо каза Джо.

Филип тъжно поклати глава.

– Моля те, не говори така. Не исках да лъжа. Имах нужда от време.

– Време ли? За какво?

– За да уредя грижите, от които се нуждаеш.

– Не се нуждая от никакви грижи! – Джо почти крещеше.

Не можеше да повярва как се бяха обърнали нещата. Ана и Филип размениха поглед и Джо осъзна, че с виковете си само потвърждава подозренията им. С доста по-тих и овладян глас тя каза:

– Уверявам ви, че се чувствам съвсем добре.

– Ти си чувствително момиче, Джоузефин, и за жалост си станала жертва на множество заблуди – каза Филип. – И аз, и леля ти, и майка ти пробвахме да те спасим. Помолихме те да спреш с мрачните мисли. Позволихме ти да пренебрегнеш правилата на траура. Насърчавахме те да се виждаш с приятелки. Отчаяно се надявахме, че годежът ти ще те извади от тежкото състояние, но дори и това събитие не успя да промени нещата.

– Толкова странно се държиш напоследък – включи се и майка ù. – В колата, докато се прибирахме от семейство Скъли. После при шивачката. И аз като чичо ти не исках да приема какво се случва пред очите ми. Сега нямам избор.

Джо си спомни ходенето при шивачката. Спомни си ужасения поглед на майка си, когато ù каза, че не може да се омъжи за Брам. Спомни си погледа, който си бяха разменили майка ù и леля ù на връщане от семейство Скъли. Сякаш всичко, което казваше или правеше, подхранваше увереността на чичо ù, че се е побъркала.

– Всичко това е едно ужасно недоразумение – каза тя, като се постара гласът ù да прозвучи спокойно. – И аз знам как да го изясним. Пратете да повикат Еди Галахър и Оскар Рубин. Те ще потвърдят всичко, което ви разказах.

– Говорих и с двамата по-рано днес – каза Филип. – И двамата твърдят, че не са те виждали никога до снощи, когато си се приближила към тях на улицата, цялата в мръсотия. Казаха ми и че се зарадвали, когато се появил Брам и те завел у дома.

Джо имаше чувството, че са я ударили.

– Какво? Това е абсурдно! Лъжа е! Няколко пъти съм ходила в стаята на Еди. Разбира се, че ме познава! – възкликна тя, без да мисли.

Очите на Ана се разшириха.

– Ако това се разчуе, Филип... ако хората чуят какви ги говори...

– Проверих и онзи частен детектив, Оскар Едуардс – продължи Филип. – Няма детектив с такова име в целия град.

– Казах ти, че а-а-аз го измислих. Налагаше се. За да защитя Еди – заекна тя.

– Всъщност всичко е измислица, нали Джо? – нежно попита Филип.

– Доведете Кейти! Тя ще ви каже, че всичко е истина – съвсем се смути Джо. Всичко, което беше казала, всеки аргумент, който беше изложила, сега се обръщаше срещу нея.

– Освободих Кейти за тази нощ. Госпожа Нелсън също – каза майка ù. – Само Тийкстън е още тук и го изпратих да лъска сребърните прибори, за да стои в кухнята.

– Защо си освободила прислугата? – подозрително попита Джо.

– Защото подслушват пред вратите и много приказват. Не желая всичко това да се разчуе. Достатъчно зле е, че Брам знае – обясни Ана.

– Откъде знаеш, че знае? – Джо се почувства предадена. – Помолих му да не ти казва нищо!

– Разбира се, че ми каза. Много е разтревожен за теб! – ядоса се Ана. – Срещнал те на улицата в един през нощта, в компанията на двама непознати мъже! Само заради благия си нрав и добър характер не е развалил още годежа си с теб. Но и това може да стане. Ако Маминка научи, той няма да има избор.

– Надяваме се да предотвратим това – намеси се Филип. – Възнамеряваме да кажем, че всичките вълнения от последните месеци са довели до нервно изтощение и че сме те изпратили извън града, за да си възстановиш силите.

Джо имаше чувството, че около нея се затяга мрежа.

– Извън града? Къде? – попита тя.

– Приеми го като кратка почивка – каза Ана. – Ще кажем, че си отишла на гости на сестра ми в Уинетка. И когато се възстановиш, което се надявам да стане скоро, ще се прибереш у дома.

– Но къде отивам всъщност? – попита Джо, вече истински изплашена.

– Не се притеснявай, Джоузефин – каза Филип. – Майка ти каза на Кейти да опакова багажа ти. Колкото да имаш неща за първите няколко дни. Останалото ще пратим после.

Той се изправи и извади малък куфар иззад стола си. Върху него стоеше сгънатото ù палто.

– Хайде, ела. Облечи си палтото.

Джо се обърна към майка си.

– Мамо, моля те! – проплака тя. – Спри това!

– Бедно мое дете, правим го за твое добро – каза Ана. Гласът ù се прекърши. Тя се извърна и заплака в кърпичката си.

Филип подаде на Джо палтото.

– Моля те, Джо. Не усложнявай нещата още повече.

На Джо ù се зави свят. Всичко това ù изглеждаше нереално. „Как е възможно да се случва?“ – запита се тя.

Когато закопча палтото си, Филип я подхвана под ръка и я поведе към вратата. Когато я отвори, тя видя лъскавия му черен екипаж на улицата. Обхвана я паника. Опита се да се освободи, но чичо ù само я стисна по-силно.

– Моля те, чичо Филип, моля те, не го прави – изхлипа тя.

Филип обаче беше непреклонен. Поведе я към колата. Лудата Мери ги подмина и чу как Джо умолява чичо си да я пусне. Жената спря и се вторачи в тях.

– Мърдай – излая ù Филип.

Мери трепна. После се дръпна към площадката пред къщата на Джо. Филип подаде куфара на кочияша и я качи в екипажа. Джо се опита да отвори отсрещната врата, но беше заключена. Тя погледна през прозореца, докато чичо ù се наместваше на седалката срещу нея, с надеждата, че майка ù ще излезе на площадката, че е променила решението си. Само че майка ù я нямаше, само Лудата Мери седеше на площадката. Джо за секунда срещна очите на просякинята и видя собствения си страх отразен в тях.

– Накъде, господин Монтфорт? – попита кочияшът.

– На изток, Томас – отвърна Филип. – Към приюта „Даркбрайър“.

Глава осемдесет и пета

„Не съм тук – помисли си Джо и стисна силно очи. – Това не се случва наистина.“

Но се случваше. Тя отвори очи и видя, че нищо не се е променило. Седеше срещу чичо си. Бяха в екипажа му и пътуваха към „Даркбрайър“. Щяха да я приемат като пациентка. Чувството за нереалност стана толкова силно, толкова замайващо, че ù се стори, че ще повърне.

Може би майка ми и чичо ми са прави, помисли си тя. Може би наистина съм луда. Нали така става с лудите? Мислят, че всички останали са луди. Тя покри лице с ръцете си и тихо изстена.

Филип, забелязал състоянието ù, каза:

– Всичко ще бъде наред, Джоузефин. Обещавам ти.

– Така ли? – попита през сълзи тя.

– Да, само за малко е. Докато си в „Даркбрайър“, нервите ти ще се успокоят и ще си възстановиш разсъдъка. Знам, че си ми ядосана, но какво друго можех да направя след онова, което ми разказа Брам? След всичко, което ти самата ми каза? Че си ходила в морги и бардаци. Че си изкопала труп. Че Стивън Смит се е върнал от Амирантите...

Джо замръзна.

„Само че аз не съм ти казала това, чичо Филип – каза си тя и всичко ù стана ясно. – Защото не знаех.

Досега.“

Онази част от татуировките на Смит, в която се споменаваше мястото, където е бил захвърлен, беше размазана от разлагането. Както и името на онзи, който го беше захвърлил там.

Джо знаеше, че Амирантите, групичка острови в Индийския океан, са част от по-голямата група на Сейшелите. Беше чувала за трагичната смърт на Стивън Смит от време на време в детството си, но никой никога не бе споменавал Амирантите. Единственото обяснение, което беше чувала, бе, че е отплавал да огледа района с кораб на име „Чайка“ и че корабът и всички на него потънали по време на буря.

Откъде би могъл чичо ù да знае къде е бил захвърлен Стивън Смит?

Освен ако самият той не беше отговорен за това.

Сърцето на Джо биеше като чук в гърдите ù. Обзе я неподправен, заслепяващ ужас. Сега разбра. Разбра всичко.

Еди беше прав. Думите, които ù беше казал на пристанището, се появиха в съзнанието ù. „По-добре да свикнеш с идеята, че някой във „Ван Хутън“ не е толкова почтен...“ После отново се беше опитал да ù отвори очите – снощи, край гроба на Стивън Смит. Де да го беше послушала!

Чичо ù, любимият ù чичо, стоеше зад престъплението, което Смит бе разкрил. Смит сигурно го е заплашил, че ще го изобличи, затова Филип се е погрижил той да изчезне. Може би чичо ù е предложил проучвателното пътуване до Сейшелите и е платил на капитана на кораба да се отърве от Смит по някакъв начин. Само че Смит се върнал. И този Малън се бе погрижил за него, без съмнение по поръчение на чичо ù.

Джо осъзна и още нещо – чичо ù не вярваше, че е луда. Само се преструваше, за да я вкара в приюта. Защото се беше превърнала в заплаха за него.

Сега тя вдигна поглед към него. Той гледаше през прозореца и продължаваше да говори. Страх, гняв и отвращение се надигнаха в гърдите ù. Тя инстинктивно се дръпна по-далеч от него.

– ... а и историята става все по-невероятна с всяко повторение – говореше той. – Нали го осъзнаваш? Също така би трябвало да осъзнаваш необходимостта да ти осигурим помощ, Джо. Джо?

Той обърна глава. Погледът му се изостри, когато видя, че се е притиснала назад към седалката, и изведнъж под маската на загриженост, изписана на лицето му, проблесна друго изражение – много по-зловещо.

„Не се разкривай – каза вътрешният ù глас. – Не бива да разбира, че знаеш.“

Тя бързо се усмихна.

– Осъзнавам го, чичо Филип. Просто... просто толкова ме е страх – каза тя.

– Няма от какво да се страхуваш – каза той. – Колкото по-бързо признаеш болестта си и започнеш да сътрудничиш на лекарите, толкова по-скоро ще те излекуват.

– Да. Разбира се – покорно каза Джо.

„Само че няма да ме излекуват, помисли си тя. Няма да успеят. Ти ще ме вкараш в „Даркбрайър“ тази вечер и тогава ще дойде той, Малън. Може би ще дойде утре вечер. Може би следващата седмица. Но ще дойде. Ще ме удуши и ще нареди нещата така, че да изглежда като самоубийство. Точно както направи със Стивън Смит.“

Вътрешният ù глас замлъкна за момент, после добави още нещо: „Ако искаш да живееш, Джо, ще трябва да бягаш.“

Глава осемдесет и шеста

Джо видя първо високата каменна ограда, после черните порти. „Приют за душевноболни „Даркбрайър“ – пишеше на портите.

Джо знаеше, че вратата вдясно е заключена. Дали пък чичо ù по някакво чудо не беше забравил да заключи онази вляво? Тя хвърли поглед към вратата. Филип я видя.

– Не създавай проблеми, Джоузефин. И двете врати са заключени. Дори и да успееш да излезеш от колата, Томас и аз ще те последваме – предупреди я той.

След секунда минаха през портите. Джо бе идвала тук едва предишната нощ и знаеше, че когато пазачът заключи портите след тях, няма да може да излезе. Нямаше друг изход от „Даркбрайър“ освен през реката, но ниската температура, бързото течение и тежките ù дрехи щяха със сигурност да доведат до бърза смърт. Обезумяла от страх, Джо се хвърли към вратата вляво, но чичо ù я блъсна обратно.

– Няма да повтарям – студено каза той.

Екипажът продължи да се движи. Пазачът заключи портите. Джо бе пропуснала единствената си възможност. Когато колата спря пред главната сграда – готическо чудовище с кули и кулички и с решетки на всички прозорци, Джо я заля тъмната вълна на отчаянието.

– Не прави повече опити за бягство – каза Филип, – или ще съжаляваш.

Успокояващата му усмивка и мекият глас бяха изчезнали. Тя никога не беше виждала тази страна на личността му преди.

Томас отвори вратата. Филип слезе, после помогна на Джо и без да я пуска, я поведе по каменните стълби, които водеха от алеята към входа на сградата. В подножието на стълбите ги чакаше сестра в униформа.

– Добре дошли, госпожице Монтфорт. Очаквахме ви – бързо каза тя. – Аз съм сестра Уилямс и ще се грижа за вас.

Джо се огледа диво, все още с надеждата, че ще открие път за бягство. Филип я стисна по-силно.

– Госпожица Монтфорт е превъзбудена – обясни той на сестрата.

– Случва се понякога – рече сестрата. Отправи на Джо фалшива усмивка. – Няма нужда да се разстройваш, мила. Тук добре ще се грижим за теб.

Тя се обърна и направи знак на някого зад тях да се приближи.

– Ще помогнете ли на господин Монтфорт да настани племенницата си, господин Малън?

Джо спря да диша. Главата ù рязко се отметна назад. Горе на стълбите стоеше мъжът с белега на лицето. Беше тук. Сега. Чичо ù нямаше да чака. Щеше да я убие още тази нощ.

– Не! Пусни ме! – изкрещя тя и се задърпа. – Той е убиец!

– Господин Малън, ако обичате – строго каза сестрата.

Джо осъзна, че е безсмислено да се бори. Спомни си „Десет дни в лудницата“ и как никой от персонала не вярвал на пациентите, които казвали, че са нормални. Знаеше, че и сестра Уилямс няма да ù повярва.

Малън се спусна бързо по стълбите.

– Аз ще я взема, господине – каза той и пръстите му се сключиха около китката на Джо.

Филип я пусна и тръгна нагоре по стълбите редом със сестрата. Джо се опита да се отскубне, но Малън изви ръката ù зад гърба. Пръстите му стискаха като менгеме.

– Спри – изсъска той в ухото ù. – Иначе ще я счупя.

Джо нямаше друг избор, освен да се качи по стълбите.

– Виждате ли? Вече е по-спокойна. Чудесен е с пациентите. Толкова успокояващо им действа. Има много богат опит, ще знаете. Един от най-дълго работилите тук санитари – обясняваше сестрата. – За племенницата ви ще се грижат сестри, разбира се, но санитарите придружават новите пациенти до стаите им. Те са по-подходящи за обуздаване на буйстващите.

– Сигурен съм, че ще е в добри ръце – каза Филип. – Бих искал да ù дадете успокоително довечера, за да се успокои умът ù и да може да спи. Не бих искал да я връзвате, ако не е наложително.

– Разбира се, господин Монтфорт.

Джо видя как щяха да се развият нещата. Малън щеше да я дрогира. После щеше да се върне в стаята ù и да я удуши. После щеше да завърже нещо – може би чаршафа от леглото – за решетката на прозореца. Другия край щеше да завърже около шията ù.

„На следващия ден сестрата ще се сети колко неспокойна съм била – помисли си. – Ще каже, че ефектът на успокоителното е свършил и аз съм се обесила, и че това нямало да се случи, ако прекалено мекият ми чичо им бил позволил да ме завържат за леглото.“

Страхът пулсираше в главата на Джо. Бяха стигнали до половината на стълбите към сградата. Ако не побегнеше точно в този момент, нямаше да получи друга възможност. Но тя не можеше да побегне. Малън я стискаше с мъртвешка хватка. „Тук ще си умра“, помисли си Джо. Вратата на главната сграда се показа пред тях. Малън я бутна да върви и тя се препъна. Едната ù обувка почти падна.

Което ù даде една последна отчаяна идея.

На следващата крачка тя събу обувката си и я срита назад.

– Обувката ми! – изплака тя. – Падна ми обувката! Искам си я!

Сестра Уилямс се завъртя към нея. Филип също се обърна, раздразнен.

– Вдигни я – излая той към Малън.

Малън, който не искаше сестрата да види как е извил ръката на Джо, отпусна хватката си, но без да маха ръка от китката ù, и се наведе да вдигне обувката.

Джо не можеше да се мери с него по физическа сила, но можеше да използва елемента на изненадата, което и направи. Докато Малън се изправяше с обувката в ръка, тя го хвана за главата със свободната си ръка и ритна нагоре с коляно, право в лицето му.

Чу се отблъскващо хрущене, когато коляното ù строши носа му. Той отметна глава назад и изрева от болка. Ръцете му литнаха към лицето. В момента, в който пръстите му пуснаха китката ù, тя побягна.

Хукна надолу по стълбите и се отдалечи в мрака. Чу Малън да крещи след нея. Рискува да хвърли поглед през рамо и после продължи да тича към малка горичка. Той не я гонеше. Стоеше превит на стълбите, с ръце на носа, а кръвта му капеше по земята.

Гонеше я Филип. От погледа, който зърна в очите му, Джо осъзна, че този пъти няма да се задоволи с това да я хване и да я завлече обратно в приюта.

Щеше да я убие на място.

Глава осемдесет и седма

Джо бягаше, за да спаси живота си.

През горичката, през някаква морава, през мрака.

Дъхът ù свистеше като вятър в ушите ù, а сърцето ù думкаше като парен чук. Филип сигурно я чуваше.

Тя го чу да вика в далечината, заедно с Малън. После гласовете се приближиха. Тя не можеше да продължава да тича. Трябваше да се скрие и да се надява, че няма да я намерят. Портите на приюта бяха зад нея. Само през тях можеше да се излезе. Значи трябваше да заобиколи и да се върне обратно.

Пред нея се оказа гъсталак от чимшир, все така зелен и през късната есен. Тя изу останалата на крака ù обувка, сложи я на пътеката, която минаваше отляво на храстите, и пропълзя в гъсталака, благодарна, че се беше облякла в тъмносини дрехи. Това щеше да ù помогне да остане незабелязана. Можеше да надзърта между храстите и да види накъде да поеме после.

Джо стоеше напълно неподвижно и се опитваше да успокои дишането си и да забави бесния бяг на сърцето си. В този момент видя чичо си да се приближава по пътеката, задъхан и ругаещ. Обувката веднага привлече вниманието му.

– Малън! Насам! – извика той и продължи по лявата пътека. Точно както се бе надявала тя.

Щом се отдалечи, Джо изскочи от храстите и хукна в обратната посока, като се насочи първо към горичка от няколко брези. Беше решила, че Малън се движи след чичо ù и ще поеме по същата пътека.

Беше сбъркала. Когато доближи брезите, Малън изскочи от тях и се понесе към нея. Носът му още кървеше. Джо изпищя и се завъртя, видя в далечината някаква сграда и побягна натам.

– Тук е! Хванах я! – изкрещя Малън.

Краката на Джо, само по тънки чорапи, летяха над земята. Тя беше по-лека и по-бърза от Малън, и бързо увеличи разстоянието помежду им. Когато стигна сградата, Джо се хвърли към вратата, но тя се оказа заключена. Бързо заобиколи с надеждата да открие друг вход и видя отворен прозорец на мазето. Пантите на прозореца бяха горе. Тя се промуши през него с краката напред, увисна на ръце за момент и се пусна. Подът се оказа на петдесетина сантиметра под нея. Тя отстъпи от пътеката, прокарана от луната светлина, молейки се Малън да не я е видял и да не е чул как се затръшва прозорецът след нея. Минаха няколко секунди, после минути и после тя видя чифт крака, които спряха пред прозореца. Към тях се присъедини втори чифт крака.

– Тук ли? Как? Ще разберат, че сме ние! – каза един глас. Този на Малън.

– Ще кажем, че е паднала и си е ударила главата на камък – това беше чичо ù.

– Първо трябва да я намерим – каза Малън.

– Ти тръгни натам. Аз ще се върна назад – каза чичо ù.

Те тръгнаха и Джо седна тежко на дървения под, изтощена. Чичо ù се опитваше да я убие – човек, когото беше обичала и на когото беше имала пълно доверие. Тя изхлипа. Захапа юмрук, за да заглуши риданието, защото знаеше, че ако веднъж започне да плаче, няма да може да спре. С плач нямаше да се спаси. Щеше да се спаси с мислене. Тя се постара да се успокои и да обмисли следващия си ход.

Нямаше на кого да разчита за помощ. Чичо ù беше казал на всички, че е луда, и сигурно беше подписал съответните документи. Нямаше да се вслушат в нищо, което тя им кажеше. Единствената ù надежда беше в Еди. Той и Оскар щяха да потвърдят историята ù.

– За да се добереш до тях обаче, трябва да станеш, да излезеш от това мазе и да минеш през портите – каза си.

„Но как? – възрази вътрешният ù глас. – Портите са заключени, а ключът е у пазача. Флин ви вкара тайно сно...“

– Флин! Точно така! – прошепна тя.

Гробарят живееше в пределите на приюта. Може би щеше да се съгласи да я измъкне тайно, ако му предложи достатъчно пари. Трябваше само да намери къщичката му.

Ако успееше да я измъкне, тя щеше да тръгне на юг и да стигне до Рийд Стрийт и пансиона на Еди. Стана от пода окрилена от плана си и тръгна опипом из тъмното мазе, докато не попадна на стълби. Нямаше представа какво има в горния им край.

– Fac quod faciendum est – прошепна тя в мрака.

И тръгна нагоре по стълбите.

Глава осемдесет и осма

Джо стоя на най-горното стъпало с ръка на дръжката на вратата цяла минута, преди да събере кураж да я натисне.

Отвори вратата бавно, като се стараеше да вдига възможно най-малко шум. Пантите изскърцаха, но не много силно. Тя пристъпи през прага и видя, че се намира в обширна кухня. Вдясно стоеше печка. Над главата ù висяха тенджери и тигани. Имаше две мивки и дървен сандък за лед.

И пазач.

Седеше с гръб към нея. Главата му, подпряна на сгънатите му ръце, почиваше на голямата дървена маса пред него. Палтото му висеше на облегалката на стола. На колана му беше закачена широка халка с ключове. Мъжът хъркаше силно.

Джо се огледа и видя, че на дясната стена има ред прозорци, а вляво зее отворена врата. Тя мина на пръсти до вратата и се озова в дълъг и тесен коридор, който минаваше по цялата дължина на сградата, от задната стена до фасадата. В началото на този коридор се виждаше друг – къс задънен коридор с една-единствена врата отдясно.

Тя пристъпи към тази врата с надеждата, че ще се окаже изход, и видя, че на нея е закована табела. „ОПАСНО. Вход само за персонала“ – пишеше на табелата. Под този надпис имаше друг: „Мъжко крило за душевноболни престъпници.“ Имаше предупреждение към персонала да влиза в това крило само по двойки, да прибират всякакви висящи части на дрехите си и да се въздържат от враждебно поведение.

Изплашена, Джо се обърна. Тръгна по дългия коридор и подмина кухнята, където пазачът все така кротко хъркаше. По лявата стена на коридора нямаше врати. На дясната видя една, на която пишеше ДНЕВНА СТАЯ и друга с надпис СКЛАД. И двете бяха заключени. В края на коридора се виждаше входната врата на приюта. Вляво от нея имаше още един къс коридор, същия като онзи до кухнята. Това беше втората врата към мъжкото крило.

Джо пробва дръжката на входната врата. Заключена беше. Трябваше ù ключ, за да се махне оттук. И знаеше у кого е той.

„Ласкателство, Лигавщина, Ловкост“ – беше ù казала Фей. Тези умения ù трябваха, за да опразни нечий джоб или за да вземе халката с ключовете на някой пазач.

„Ще мина и без първите две – каза си Джо и забърза към кухнята, – но ще ми трябва много ловкост.“ Тя бавно се приближи към гърба на пазача. На половината път една дъска изскърца под крака ù и тя замръзна. Пазачът изсумтя, но не се събуди. Тя изчака цели две минути по часовника на стената и после продължи напред, докато стигна до стола му. Приклекна до страната, от която висеше халката, и я огледа внимателно. На нея висяха пет дълги месингови ключа. С огромна предпазливост тя прокара пръсти между ключовете, за да не задрънчат. После разкопча тънката кожена каишка, която свързваше халката с колана. С едната ръка хвана халката, с другата продължи да държи ключовете и изхлузи халката от каишката. Сега трябваше само да се върне обратно до предния вход. Излезе от кухнята и тъкмо стъпи в дългия коридор, когато го чу – силно, настойчиво тропане.

– Отворете! Отворете веднага! – извика Малън. Лицето му се появи пред стъклото на входната врата. Джо се сепна и се прилепи до стената. Пред вратата светеше лампа, но в този край на коридора цареше мрак. Малън не я беше видял.

– Какво става, по дяволите? – измърмори пазачът.

Джо чу как столът му остърга дъските на пода, когато той го бутна назад.

– Кой е? – викна той и се запрепъва из кухнята.

След две секунди щеше да се покаже пред нея. Джо се шмугна в късия коридор, който водеше към мъжкото крило. Подмина вратата и се спотаи в един тъмен ъгъл. След секунда пазачът се изстреля от кухнята и хукна по дългия коридор, закопчавайки палтото си в движение. Не я видя.

– Пуснете ме! Спешен случай! – пак се развика Малън.

– Потрай малко! Идвам! – викна в отговор пазачът.

После с паника в гласа каза:

– Къде са ми ключовете? Няма ми ги ключовете! Стой там, ще взема шперца! Стой и не мърдай!

Той се затича обратно към кухнята. Джо го чу как ругае и рови за шперца, после той хукна пак към входната врата. Малън скоро щеше да влезе. Дали чичо ù бе с него?

„В капан съм – помисли си тя. – Ще претърсят цялата сграда и ще ме открият свита тук. Няма накъде да бягам.“

Тогава насълзените ù очи попаднаха на вратата към мъжкото отделение. Имаше и втора врата, цялата покрита с предупредителни надписи като тази в предната част на сградата. Отделението вървеше паралелно на коридора. Ако преминеше през него, докато Малън идваше по коридора, може би щеше да успее да стигне до предната врата. Докато той претърсваше приюта, тя щеше да е на път към къщурката на Флин.

Джо пъхна един от ключовете в ключалката на мъжкото отделение и го завъртя. Не последва нищо. Тя пробва втори. После трети. И тогава, точно когато чу, че Малън влиза в сградата, четвъртият ключ сработи. Тя отвори вратата към мъжкото отделение, пристъпи вътре и я заключи след себе си с надеждата, че виковете и стъпките на преследвачите ù ще заглушат шума, който бе вдигнала.

Тя си пое дълбоко въздух, за да се успокои, и веднага съжали. Вонята на урина и немити тела я удари в носа. Ушите ù се изпълниха с въздишки и стонове.

Стиснала здраво ключа, тя направи малка крачка напред. Вратата към отделението имаше малко прозорче от подсилено стъкло. През него влизаше малко светлина, колкото да успее да различи коридора, широк около метър и половина, от двете страни на който се нижеха килии. Далеч пред себе си виждаше смътната светлина на прозорчето на втората врата.

Единственото, което трябваше да направи, бе да стигне до нея.

Глава осемдесет и девета

– Искам да те докосна.

– Искам да те целуна.

– Искам да те убия.

„Така ли? Е, ще трябва да се наредите на опашката, господине“ – помисли си Джо.

Тя вървеше бавно по коридора, като се стараеше да не се отклонява от центъра. Към нея се протягаха ръце, пръстите се вкопчваха във въздуха. Джо не отместваше очи от квадратчето светлина в далечината и се стараеше да не поглежда никое от лицата, притиснати към решетките: някои – гневни, други – изплашени, трети – обзети от омраза. Опитваше се да не вижда телата в нощници, усмирителни ризи или съвсем голи. Опитваше се да не чува гласовете, които шептяха, ласкаеха и съскаха.

Вървеше с мънички крачки, бавно поставяйки единия крак пред другия. Квадратът от светлина се приближаваше с всяка крачка. Почти беше стигнала до вратата, когато се случи.

Един от пациентите метна нещо по нея, нещо топло и лепкаво. То я удари по ръката. Тя се дръпна и изгуби равновесие, препъна се и падна. Изведнъж по цялото ù тяло зашариха ръце, задърпаха полата ù, задраскаха по краката ù. Шепотът и ръмженето се превърнаха във викове.

Джо стисна зъби, за да не изпищи. Някой докопа палтото ù и започна да я дърпа към решетките на килията си.

„Ключовете! – изкрещя вътрешният ù глас. – Не им давай ключовете!“

Тя подхвърли халката с ключовете, като се целеше в центъра на коридора, но халката се плъзна много по-надалече. Между решетките на килиите се промушиха още ръце и се протегнаха към ключовете.

Ръцете на Джо все още бяха свободни. Тя хвана предницата на палтото си и дръпна силно, с което изпокъса копчетата. Мъжът, който я дърпаше, остана с палтото в ръце. Тя ритна силно назад и краката ù се удариха в нечия глава. Човекът падна възнак с вопъл. После Джо успя да издърпа полата си от нечии други ръце, изпълзя обратно до центъра на коридора и сграбчи ключовете.

Трепереща от страх, тя се запрепъва към вратата и започна да пробва ключовете поред. Вторият отключи. В момента, в който отвори вратата, и онази в другия край на отделението се завъртя на пантите си.

– Тихо! – изрева пазачът. – Какви ги... Ей! – той зърна Джо и се облещи. – Ей, ти! Спри!

Джо се шмугна през вратата. Затича се към предната врата и дръпна силно дръжката. Вратата се отвори и тя почти изкрещя от радост. Явно пазачът беше забравил да я заключи, след като пусна Малън. Тя хлопна вратата след себе си, пъхна един от ключовете в ключалката и го завъртя. За неин късмет се оказа правилният ключ. В момента, в който резетата се плъзнаха на местата си, тя усети силно тупване от другата страна на вратата. Вдигна поглед и видя окървавеното лице на Малън през прозореца. Той отново се хвърли към вратата, после се развика за пазача.

Джо извади ключа от ключалката, запрепъва се надолу по стълбите и хукна към къщичката на Флин. Щеше да излезе оттук. Нямаше да умре. Не тук. Не тази нощ.

Твърде късно видя чичо си, който излезе иззад ствола на един огромен дъб на пътя ù.

Глава деветдесета

Ударът повали Джо на земята.

Тя се опита да се изправи, но не можа. Филип я дръпна, за да се изправи, и я повлече по килим от мокри, гниещи листа към главната сграда на приюта. Тя се бореше с всички сили. Риташе, драскаше и удряше. Крещеше „Убиец!“ отново и отново, докато той не я зашлеви през лицето толкова силно, че тя отново се свлече, а от устната ù закапа кръв.

Той се надвеси над нея задъхан.

– Тъпа, малка глупачка! – той изплю думите в лицето ù, с очи потъмнели от ярост. – Защо ти трябваше да се бъркаш, където нямаш работа? Ти имаше всичко! Имаше Брам Олдрич и лесен живот пред теб. Лично се погрижих. Но това не ти стигаше, нали? Захвърли всичко!

Джо наведе глава и заплака. Никога нямаше да стигне до портите. Никога повече нямаше да види дома си и майка си. Никога нямаше да види Еди.

– Малън! – изрева чичо ù. – Насам!

Чуха се бързи стъпки през храстите.

– Изправи я – нареди Филип.

– Защо? Аз викам да я убием направо тук, веднага. Кучката ми счупи носа! – изсъска Малън. Държеше голям камък.

– Не, в момента я търсят твърде много хора. Може да ни видят. Трябва да се върнем към първоначалния план.

– Планът да върви по дяволите – изръмжа Малън.

Тогава Джо чу смразяващ кръвта звук – леко метално изщракване. Познаваше този звук, беше стреляла с баща си. Тя затвори очи, без да спира да плаче. Помоли се Малън да е добър стрелец, благодарна, че поне щеше да умре от куршум, бързо и чисто, а не от удар с камък.

Изстрелът беше оглушителен. Джо помириса барута. Усети по бузата ù да се стича кръв, топла и мокра. Зачака болката и мрака, зачака гласовете около нея да започнат да заглъхват.

Но не стана така.

Вместо това се чу нов глас, който заговори високо и ясно:

– Само да мръднеш, Монтфорт, и ще ти пръсна главата заедно с капачката на коляното.

Глава деветдесет и първа

– Фей? – прошепна Джо, неспособна да повярва на очите си.

– Хвани я! – изрева Филип, хванал се за кървящото коляно.

Малън се хвърли напред.

– Сядай долу, грознико – заповяда Фей.

Когато той не я послуша, тя вдигна малкия си сребрист револвер и простреля и него в коляното. Той се свлече на земята с крясъци. Погледна грозната дупка в крака си и тъмната кръв, която извираше от нея, и припадна.

– Ставай, Джо – каза Фей.

Джо се изправи и с препъване тръгна към приятелката си, като бършеше кръвта на Филип от лицето си.

– Как се озова тук? – попита тя. Гласът ù трепереше, както и цялото ù тяло.

– Лудата Мери – отвърна кратко Фей, без да сваля поглед от двамата мъже. – Пепелника я видял да тича по Четиринайсета улица като подпалена. Тичала, плачела и ме викала. Аз работех на площад „Юниън“, като всяка нощ. Той я доведе при мен. Успокоих я и тя ми разказа, че някакъв мъж те бил отвел. Чула го да споменава „Даркбрайър“, каза ми, че това е лошо място, и ме помоли да ти помогна. Тя знае, че сме приятелки, видяла ни на Бруклинския мост. Хванах файтон и дойдох тук. Мери ме чака в колата. Не иска да излезе. Какво, по дяволите, става тук?

– Чичо ми се опитва да ме убие – каза Джо. – Той е убиецът, не Кинч. Еди, Оскар и аз... ние открихме, че Кинч е всъщност Стивън Смит. Чичо ми се опитал да го убие на Сейшелите, но Смит оцелял, така че той накарал Малън да го убие тук. Не успях да направя връзката по-рано. С цялата си глупост му разказах всичко, което бях разкрила, и той използва това да убеди майка ми, че съм луда.

– Егати! Чичо ти? – повтори Фей.

Изражението ù се промени. Без предупреждение тя отново стреля по Монтфорт. Куршумът се зарови в земята на сантиметри от здравото му коляно.

– Говори, Монтфорт, копеле такова – нареди Фей. – Иначе следващия път няма да стрелям в земята.

Филип Монтфорт я изгледа на кръв.

– Нямам какво да ти кажа. Давай. Убий ме. Ще те обесят до края на седмицата.

– О, наистина ще те убия – рече Фей. – Но няма да ме обесят. Ще съм изчезнала много преди да се появят полицаите. Ще изляза оттук и ще изчезна в сенките, както винаги. Само че някоя нощ ще изляза от тези сенки и ще ти запаля къщата, Монтфорт. С все семейството ти вътре. Приятелят ми Резето ще ме вкара вътре. Пепелника ще запали огъня. Всъщност ще запали два. Един в подножието на предното ти стълбище и един на задните стълби. Никой няма да успее да избяга. Ще ти взема всичко – жена ти, сина ти и дъщеря ти, ако не започнеш да говориш. Веднага.

Джо не знаеше дали Фей блъфира. И чичо ù явно не знаеше.

Защото Филип Монтфорт, отчаян, победен, започна да говори.

Глава деветдесет и втора

– Всичко започна през 1871 година – каза Филип и си разкопча колана. Свали го и го завърза здраво над коляното си. – Фирмата имаше проблеми. Взехме нов съдружник, Стивън Смит. Парите, които ни плати за своя дял, ни задържаха на повърхността известно време, но после свършиха. Затова измислихме план и купихме кораб, за да го изпълним.

– „Носет“ – каза Джо.

– Да – отвърна Филип и присви лице от болка.

– Но той потънал край бреговете на Португалия.

– Не, не потъна. Платихме на капитана и екипажа да кажат, че е потънал, за да вземем парите от застраховката. Сменихме името на кораба на „Бонавентура“. Направихме фалшиви документи, според които корабът беше португалски.

– Кои вие?

– Съдружниците във „Ван Хутън“.

Джо се боеше да зададе следващия въпрос. Ужасяваше се от отговора.

– Всички съдружници ли?

Филип се усмихна подкупващо.

– Да не би да питаш дали баща ти е бил замесен? Беше. Всички бяха замесени, освен Стивън Смит. Той беше нов. Не знаехме дали можем да му имаме доверие. Всичко – и кораба, и товара, запазихме в тайна от него.

– Какъв товар? – попита Джо.

Филип не отговори.

– Побързай, Монтфорт. Нямаме цяла нощ на разположение – изръмжа Фей, без да сваля от него очи и дулото на револвера си. – Дай ù каквото иска.

– Смит си напъха носа в нашата работа. Разкри какво се готвим да направим, и се опита да ни накара да спрем. Открадна едни документи и заплаши, че ще ги разгласи, ако не се откажем.

– Списъците. Онези, които е изпратил на Елинор Оуенс – каза Джо.

– Да – потвърди Филип. – Те съдържаха подробно описание на товара. Бяхме ги скрили добре, ние двамата с Чарлс. Поне така си мислехме. С „Ван Хутън“ щеше да е свършено, ако съдържанието на тези списъци излезеше наяве. Не можех да го допусна, затова направих каквото трябваше да се направи. Както би направил всеки Монтфорт.

– Изоставили сте Стивън Смит на Амирантите – каза Джо. – Или си платил на някого да го направи. Онази история за кораба, който потънал при буря, също е лъжа, нали?

Филип кимна.

– Казах на Стивън, че ще спрем да използваме „Бонавентура“ и ще намерим други канали за приходи. Убедих го да отиде да проучи Амирантите, за да види дали не можем да направим плантации за подправки. Той тръгна с малък кораб – „Чайка“. Смит не знаеше, че „Бонавентура“ беше отплавал за Амирантите преди него. „Бонавентура“ чакаше край бреговете на един от островите и когато „Чайка“ се показа, се приближи към него. Екипажът на „Чайка“ повреди кораба, за да потъне, и се махна, оставяйки Смит сам.

– Да се удави? – шокира се Джо.

– Да. „Бонавентура“ закара екипажа до пристанище Кохин в Индия. Бяха само четирима и им беше платено добре, за да изчезнат. Завинаги.

– Опитал си се да отнемеш живота на един невинен човек! – каза Джо, стиснала юмруци. – Как си могъл?

– Можах, защото на никой друг не му стискаше да го направи. Fac quod faciendum est – каза той с горчивина.

– Баща ми знаеше ли истината за Смит?

– Мисля, че подозираше. Винаги познаваше кога лъжа, още откакто бяхме деца. Но никога нищо не попита. Така беше по-лесно. Ако ме беше попитал за станалото, щеше да му се наложи да живее, знаейки, че брат му е убиец. „Бонавентура“ плава още две години и после изгоря една нощ, докато стоеше на котва в пристанището.

Филип замълча за секунда, после се усмихна мрачно.

– Признавам му го на Стивън, спази си обещанието.

– Какво имаш предвид? – попита Джо.

– Капитанът на „Бонавентура“ ми разказа как Смит стоял на палубата на „Чайка“, докато корабът потъвал, и ги гледал как отплават. По едно време вятърът стихнал и те го чули да крещи. Заканвал се, че ще си разчисти сметките някой ден. С всички нас. И успя.

– Но защо? – отчаяно попита Джо. – Защо го уби?

– Току-що ти казах – студено каза Филип.

– Не, не си. Не си ми казал кое си струва човек да умре за него.

Филип мълчеше.

– Чичо Филип, какво превозваше „Бонавентура“? – попита Джо.

– Роби – каза той.

Глава деветдесет и трета

На Джо ù се виеше свят. Цял живот беше обичала чичо си. През последните няколко часа се беше страхувала от него. Сега го мразеше.

– „Ван Хутън“ е продавала роби – каза тя. Опитваше се да осмисли нещо немислимо. – Не ти вярвам. Лъжеш. Баща ми никога не би направил нещо подобно. Никога.

– Истината ти казвам. Продавахме африканци на купувачи от Арабския полуостров, Египет и Бразилия. Всички ние, включително и баща ти. Казах ти, бяхме на ръба на банкрута. Как си мислиш, че се плащаше за прекрасния живот, на който си свикнала? За поддръжката на имението на „Грамърси“, имота в Адирондак и ваканциите в Нюпорт и Саратога? – попита язвително Филип.

– Това, значи, е било в списъците – сковано каза Джо. – Човешки същества. Затова толкова сте се страхували. Ако се е разчуело, че „Ван Хутън“ търгува с роби, особено след войната, никоя почтена фирма не би работила с вас. Никой почтен човек не би общувал с вас. Стивън Смит е знаел това. И когато най-сетне се е върнал в Ню Йорк, го е използвал срещу вас.

– Смит успял да стигне до един от островите. Останал там девет години, докато някакъв пиратски кораб не го взел. С тях прекарал следващите седем години. Служил добре на капитана и накрая го пуснали да си ходи. Дали му малко пари. Тях използвал, за да стигне в Ню Йорк. Това му отнело още една година. Пристигна тук в средата на септември, решен да намери Елинор и детето. Не знаеше, че и двете са мъртви.

Джо си спомни разговора му със Скъли. Гласът му отекваше в съзнанието ù.

„Седемнайсет години, без да видя друг християнин. Без близки. Без утеха. Седемнайсет години глад, скорбут и треска. Моят вид е точно такъв, какъвто го направихте вие. Погледни ме и виж чудовището, което създадохте.“

Сърцето я болеше за Стивън Смит. За Елинор. За всичко, което двамата бяха изгубили.

– Откъде знаеш за острова? От пиратите ли? – попита тя.

– От самия него. Дойде при мен. След като се срещна с Чарлс, Скъли и Бийкман. Заплашваше ни един по един. Каза, че ще даде списъците на вестниците. Че ще унищожи фирмата. Ще унищожи нас. Останалите се страхуваха. Искаха да направят каквото той искаше – да му предадат „Ван Хутън“. Не виждаха друг изход.

– Но ти си видял – забеляза Джо, а в гърлото ù се надигна горчилка.

Знаеше какво следва. Знаеше какво е извършил. И това я поболяваше.

– Исках само да се отървем от Смит. Само от него. Но другите трима... те не ме слушаха. Баща ти даже искаше да му помогне. След като Смит му разказа за „Чайка“, той се обърна срещу мен. Всички се обърнаха срещу мен. След всичко, което бях направил за тях. Всичко, което имаха – семействата, живота си, го дължаха на мен. Защото само аз имах смелостта да направя това, което трябваше да се направи.

– Сам ли уби Скъли и Бийкман? Или беше Малън?

Филип отново замълча. Фей, която безшумно бе вдигнала от земята един дебел клон, сега удари с него окървавеното му коляно с всички сили. Той изстена от болка, стиснал зъби, а сухожилията на врата му се изопнаха.

– Говори. Няма да повтарям – изръмжа Фей.

– Мислех, че Малън ще намери Смит по-рано – продължи Филип и избърса уста в ръкава си. – Само че Смит се оказа хлъзгав. Стигна до Чарлс, после до Скъли и Бийкман твърде бързо, преди Малън да го хване. За щастие, Малън все пак го хвана, преди Смит да е успял да говори с Бийкман. Когато Смит се озова в ръцете ми, вече знаех какво е решението – знаех какъв е начинът да оправя всичко.

– Като му лепнеш трите убийства – каза Джо.

Филип се поколеба. Фей започна да почуква с клона по земята и той заговори отново.

– Малън го държеше в плен. Под „Даркбрайър“ има килии. Не ги ползват. Забравени са. Там държеше Смит. Няколко дни му инжектираше големи дози морфин, после спря. Предупредих го, че с Бийкман ще вечеряме в „Уошингтън“. Когато приключихме, Бийкман тръгна към дома на Дела Макивой. Аз вървях с него, защото ми беше на път. Малън чакаше в една уличка. Беше взел Смит със себе си, вързан.

– Нарочно си тръгнал с Бийкман, за да бъдеш и ти нападнат. За да се престориш на жертва.

Филип кимна.

– Малън веднага уби Бийкман. Накарах го да ме пореже и да ме удари в лицето. После той сложи ножа в ръката на Смит и се върна в „Даркбрайър“ за да си смени окървавените дрехи и да чака. Смит не беше на себе си от абстиненцията. Бълнуваше. Който и да го видеше, щеше да реши, че е луд. Пратиха го в „Даркбрайър“ по мое предложение. Оттам нещата пое Малън и останалото го знаеш – Кинч, побърканият бивш работник във фирмата, си призна престъпленията и се самоуби.

– Почти успя да се измъкнеш – искрено учудена каза Джо.

– Все още мога, ако ми позволиш.

Джо го изгледа неразбиращо.

– Кой си ти? – попита тя.

Чичо ù впи поглед в очите ù.

– Разбираш ли какво задвижваш, Джо? – попита той. – Това ще бъде краят на всичко. На „Ван Хутън“. На семейството ни. На твоето бъдеще. Все още не е прекалено късно. Мога да оправя всичко. Както се оправих със Стивън. И ти ще имаш Брам, Херъндейл, пари, рокли и бижута. Какво повече би могла да искаш?

– Баща си – пресекливо каза Джо.

За секунда нещо проблесна в очите на Филип. Нещо познато. Нещо човешко. Джо се опита да се хване за този признак на човещина, когато зададе въпроса, който я плашеше най-силно.

– Ти сам си го убил, нали? Не е бил Малън. Татко никога не би пуснал някой като него в къщата през нощта.

Преди Филип да успее да отговори, в далечината се чуха викове.

– Санитари – каза Фей. – Приближават. Трябва да тръгваме.

Джо обаче не я чуваше. В ума си тя вече не беше в „Даркбрайър“. Беше в кабинета на баща си. Видя всички грешки, които двамата с Еди бяха допуснали, докато търсеха истината, и всички правилни ходове. Видя тях – баща си и чичо си. Заедно за последен път. Видя как е станало всичко.

– Този ден имаше обяд у дома – каза тя. – Ти остана, след като другите си тръгнаха. Двамата с баща ми сте спорили. Тийкстън ви е чул. Ти си си тръгнал и преди да излезеш, си взел ключа на госпожа Нелсън, нали? В полицейския доклад пишеше, че си се отбил в кухнята да я поздравиш за храната. Пишеше и колко разстроена е била тя, когато открили тялото на баща ми, защото се уплашила, че си е загубила ключа. Ти си го взел и същата вечер си го използвал, за да влезеш у дома. За да не те видят слугите. Баща ми не е извикал за помощ, когато си влязъл в кабинета му. Защо да вика? Сигурно те е приел топло. Ти си затворил вратата. Поговорили сте. Разговорът се е превърнал в спор. Той нямало да направи каквото ти искаш, затова си го застрелял. Със собствения си револвер. Той никога не е мислил за самоубийство, нали? Ти си съчинил това, за да отклониш полицията от вярната следа. Мен също.

– Беше нещастен случай – прегракнало каза Филип. – Пистолетът гръмна в ръката ми. Исках само да го сплаша.

– Гърмежът е събудил цялата къща. За това не си помислил – продължи Джо. – Заключил си вратата на кабинета, за да спечелиш няколко минути. После си взел револвера на баща ми от бюфета, извадил си един куршум от барабана, сложил си своята празна гилза на негово място и си оставил пистолета в ръката му. Не си можел да допуснеш полицията да намери другия куршум, затова си го прибрал в джоба на палтото си и си се скрил зад завесите, само че куршумът паднал, защото имаш дупка в джоба.

Филип кимна, а в очите му се появи болка.

– Останал си зад завесите, без да мърдаш, когато госпожа Нелсън тръгнала да води майка ми в стаята ù, прислужниците се качили да се преоблекат, Долан отишъл да доведе следователя, а Тийкстън и полицай Бъкли отишли да проверят задната врата. После си слязъл бързо по стълбите и си се прибрал вкъщи. Затова си посрещнал Кейти. Дошъл си с нея у нас и докато си бил там, си се отбил до кухнята по някакъв измислен повод, може би да пийнеш вода, и си върнал ключа на госпожа Нелсън на кукичката му.

Филип затвори очи.

– Той беше твой брат – каза Джо. – Твой брат.

Отново се чуха викове. Този път бяха много по-наблизо.

– Трябва да тръгваме – рязко каза Фей.

Джо обаче имаше още въпроси.

– Знаеш ли къде са списъците?

Филип не отговори.

– Малън знае ли? – попита тя. – Той е бил санитарят на Елинор. Тя казала ли му е? У теб ли са? Отговори ми!

– Виждам ги! – чу се глас. Джо вдигна поглед и мерна нещо бяло между дърветата.

– Край на приказките – заяви Фей. – Тръгваме си. Веднага.

Глава деветдесет и четвърта

Фей прибра пистолета в джоба на полата си и сграбчи ръката на Джо. Двете побягнаха през гората и тичаха, докато не стигнаха каменната стена.

– Трябва да стигнем до къщичката на гробаря – задъхано рече Джо. – Портите са заключени.

– Вече не са. Пазачът ги отвори, за да пропусне колата, с която дойдох. После го убедих да ми даде ключа. Да го пазя.

– Така ли? Как? – попита Джо.

Фей подбели очи.

– Ясно. С револвера – сети се Джо.

Двете пак се затичаха – покрай стената, докато стигнаха почти до портите. Там Фей спря. Прикриваха ги храсти.

– По дяволите! – изсъска тя.

– Какво има? – попита Джо.

– Файтонът е изчезнал, а Лудата Мери съвсем е откачила! Виж я само!

Джо надзърна през храстите и видя Лудата Мери да напада приюта. Пазачът лежеше в безсъзнание на земята, а до главата му се виждаше камък. Сестрата, която бе посрещнала Джо, пищеше зад един прозорец на първи етаж. Стъклото на входната врата беше строшено. На всички етажи светваха прозорци.

– Какво става, да му се не види? Защо днес всички откачалки са извън приюта? – попита Фей.

Мери взе друг камък и разби поредния прозорец.

– Точно това не ни трябва сега – заяви Фей. Тя тръгна към Мери, а Джо я следваше по петите.

– Мери! Ей, Мери! Стига вече! – извика тя.

Мери се обърна и Джо видя, че лицето ù е обляно в сълзи.

– Пусни ме! – кресна тя и тропна с крак. – Няма да остана тук!

Някъде в далечината се чу сирена. Фей хвана Мери за ръката и я дръпна силно.

– Току-що прострелях човек, Мери – каза тя. – Двама даже. Така че трябва да изчезна, преди да са дошли ченгетата, иначе отивам в затвора. Ти – тя насочи пръст към Джо, – ти също трябва да изчезнеш. Освен ако не искаш да дадеш на чичо ти още една възможност да те вкара в лудницата.

Всичко се случи изведнъж. Джо нямаше време да реагира. Петима полицаи изскочиха от полицейската кола. Хванаха я, после хванаха и Фей, и Мери. Сестрата изскочи от главната сграда и се разкрещя на полицаите да хвърлят Мери в затвора. От парка се появиха санитари, които носеха Филип Монтфорт и все още припадналия Франсис Малън на импровизирани носилки.

– Сержант Терънс Кронин – представи се най-старшият полицай. – Какво става тук?

– Аз съм Филип Монтфорт. Онова момиче ме простреля. Простреля и един санитар – каза Филип и посочи Фей. – Искам да я арестувате. До нея е племенницата ми Джоузефин Монтфорт. Мястото ù е в приюта.

– Лъже! – извика Джо. – Той е убиец. И другият също – тя кимна към Малън. – Уби баща ми, Чарлс Монтфорт, Ричард Скъли, Алва Бийкман и Стивън Смит. Тази вечер се опита да убие и мен. Призна си всичко. Приятелката ми го чу.

– Кой? Феята Фей ли? – попита Кронин. – Ами че тя е джебчийка! И на една нейна дума не вярвам.

Джо видя как щяха да се развият нещата. Полицаите щяха да повярват на чичо ù, мъж с власт и положение, стожер на обществото, а не на нея и Фей.

– Полицай Кронин, Фей ми спаси живота – подхвана пак Джо. – Мястото ми не е в „Даркбрайър“ и нейното не е в затвора. Налага се да ми повярвате. Моля ви. Ако ме вкарате в този приют, няма да живея дълго.

– Хайде, хайде, госпожице. Не драматизираме ли малко повечко?

Той се приближи към Джо и се наведе да огледа лицето ù. Намръщи се.

– Кой ви направи тези синини? – попита той.

– Чичо ми.

– Не я слушай, глупако! Тя е луда! – извика Филип.

Горната устна на сержанта се вдигна от арогантния тон на Филип. Той се обърна към него.

– Я да видим, господине, кого наричате глупак? – попита той.

– Прави каквото ти казвам, иначе ще ти взема значката – нареди Филип.

– Нима? – попита Кронин.

Обърна се към хората си.

– Робинсън! Гейтс! – излая той. – В главната сграда има болнично отделение. Намерете няколко доктори и се погрижете тези двамата да получат медицинска помощ. Райън! Бауър! Заведи жените в града. Съдията може да се оправи с тая бъркотия. Аз няма да се занимавам, дявол го взел.

Един полицай поведе Фей към колата. Други двама вкараха вътре виещата, бореща се Мери.

– Аз мога и сама, благодаря – каза Джо на полицая, който тръгна към нея.

Докато вървеше към полицейската кола, покрай нея минаха санитарите с носилката на Филип. Той протегна ръка внезапно. Сключи пръсти около китката на Джо и я стисна силно. Санитарите спряха на място. Погледът на чичо ù беше леден. Каквато и човечност да се бе мярнала в него по-рано, беше изчезнала.

Той я придърпа към себе си и с нисък, заплашителен глас каза:

– Много внимавай какъв ще е следващият ти ход, Джоузефин. Погребах доста хора... може и ти да се присъединиш към тях.

Глава деветдесет и пета

Сержант Кронин и хората му претърсиха трите жени много внимателно, преди да ги качат в колата.

На Мери това не ù хареса. Нададе вой и се опита да се отскубне, но Кронин беше непреклонен.

– Не мога да допусна някоя от вас да наръга друга по пътя – рече той.

Проверяваше джобове, опипваше яки и маншети на ръкави и претърси обувките им. У Джо не намери нищо. Мери имаше в джоба няколко монети и една ябълка, които той ù върна. Носеше медальон. Той го издърпа от блузата ù, огледа го и го пусна.

– Имаш си ухажор, а, Мери? – подкачи я.

Мери се намръщи и скри медальона под дрехите си. Кронин откри револвера на Фей и го конфискува. Знаеше, че има бръснач в устата и я накара да го изплюе. Взе и един мъжки джобен часовник и пачка пари от палтото ù.

– Нападение, кражба и убийство, ако оня бабанко не се събуди. Този път ще си го получиш, Фейо Фей. Задръж, какво е това? – попита той, когато извади парцалената кукла на Фей от джоба на полата.

– Това ми е талисманът – саркастично каза Фей.

– Май е време да си намериш нов, защото късметът ти току-що свърши – заяви Кронин.

– Искам я! Дай ми я! – закрещя Мери гневно. Крещеше и не спираше.

– Бихте ли ù я дали, за да млъкне? – помоли Фей сержанта. – Ние ще трябва да я слушаме по целия път.

Кронин подаде на Мери куклата. Тя спря да крещи и се взря в куклата.

– Хайде влизай, Мери – подкани я той.

Мери покорно се качи в полицейската кола и Фей я последва. Джо се готвеше да се качи след тях, но чу някой да я вика.

Позна кой е още преди да се обърне.

– Еди! – викна тя радостно.

– Влизайте, госпожице – подкани я един от полицаите.

Положи твърда ръка на гърба ù и я бутна в колата. После затвори вратата и я заключи. Колата беше затворена отвсякъде, с решетести прозорчета от двете страни.

Еди погледна през едно от прозорчетата.

– Джо, мили боже, наистина си ти! Фей? Мери?

– Как ни откри, новинарче? – попита Фей.

– Резето. Когато ти тръгна с Мери, той дойде да ми каже.

Той провря ръка през решетките. Джо я хвана.

– Какво стана? – попита той. – Наранена ли си? Къде е чичо ти?

– Добре съм, Еди, аз...

– Разкарай се – каза един от полицаите и бутна Еди назад.

– Къде ги водите? – пожела да знае Еди.

– В Гробницата.

– Какво са направили?

– Избягаха от лудницата и застреляха двама души.

– Шегуваш се, нали? – попита Еди.

– В болницата на приюта има двама мъже, които никога повече няма да могат да ходят нормално. Да ти звучи като шега? – попита полицаят. – Ще задържим тези дами за през нощта и утре сутринта ще ги картотекираме.

Той почука по колата.

– Чисто е! – извика.

Колата затрополи напред.

– Джо! – извика Еди и се затича след нея. – Ще дойда в Гробницата веднага щом успея. Има ли някой...

Кочияшът тръсна поводите. Колата ускори ход.

– Кажи на Брам, Еди! Кажи му да намери адвокат!

– Добре! – викна Еди.

Джо знаеше, че Брам е единствената ù надежда. Той познаваше добри адвокати и щеше да им гарантира, че ще си плати за услугата, тъй като тя нямаше как да стигне до запасите си от пари тази нощ. Но дали щеше да дойде? Може би не. Той я мислеше за луда. Ако не дойдеше, тя беше загубена.

Колата премина през портите на приюта и Еди се скри. Вътре беше тъмно, но един от полицаите беше оставил фенера си при тях, за да не стоят в пълен мрак. По дължината на колата, залепени за стените, се точеха тънки дървени пейки. Джо седна на едната.

Фей седна на отсрещната пейка и изпъна крака. На лицето ù беше изписано отвращение.

– Сега как, по дяволите, ще се измъкна от тази бъркотия? – ядосваше се тя.

Мери седна до Фей. Все още се взираше в парцалената кукла, която стискаше в ръце и не продумваше. Очите ù бяха пълни със сълзи.

– Какво има, Мери? – попита Фей. – Защо плачеш?

Мери не продума. Вместо това откъсна главата на куклата.

– Ей! Недей така! – ядоса се Фей. – Какви ги вършиш?

Мери не ù обърна внимание, а продължи да разкъсва куклата.

– Е, много ти благодаря. Тази кукла я имам, откак съм родена – каза Фей, докато гледаше как по мръсния под на колата падат парчета от талисмана ù.

Тя поклати глава, после каза:

– В случай, че никоя от вас не е забелязала, имаме сериозни проблеми. Особено аз. Джо, може ли да помълчиш, а ти, Мери, да спреш да късаш и да ме оставите да помисля?

Когато Фей млъкна, всички чуха метален звън, когато някакъв малък предмет се търкулна от разкъсаното тяло на куклата и се удари в пода. Просветна на светлината от фенера. Джо се наведе и го вдигна. Беше пръстен. Пръстен със сапфири и диаманти.

– Фей – промълви тя. – Дай ми фенера.

Фей подаде фенера на Джо и присви очи, за да види по-добре пръстена.

– И това е било вътре в куклата? – изненада се тя. – Де да знаех.

Джо приближи пръстена до светлината и го обърна, за да погледне вътрешната страна на халката. Там имаше надпис: „Стивън и Елинор, 12 март, 1873“.

Сърцето на Джо прескочи удар. Очите ù потърсиха тези на Мери.

– Това е тя, нали? – каза тя. – Но как е възможно?

Мери кимна. Сега гледаше Фей. По лицето ù се стичаха сълзи. Тя посегна да хване ръката на Фей.

Фей я хвана и я потупа разсеяно. Не обръщаше особено внимание нито на Мери, нито на Джо.

– А така, Мери. Сега се успокой, става ли? – попита тя.

„Не е умряла – помисли си Джо. – Малън я е продал. Продал е дете, проклет да бъде.“

– Мери... – започна Джо. – Медальонът ти... онзи, който разглеждаше полицаят, може ли да го видя?

– Той си е мой! – викна Мери.

– За бога, Джо, престани иначе пак ще почне да вие – ядоса се Фей.

– Моля те, Мери, искам само да го погледна – каза Джо, като се опитваше да звучи спокойно, макар че мислите препускаха в ума ù. – Толкова дълго си го пазила. Знам, че е така. Няма да ти го взема, обещавам.

Мери предпазливо извади медальона от блузата си. Без да го сваля, тя го протегна напред, за да го види Джо. Златна висулка във формата на половин сърце. На нея имаше гравирана дума. „Стивън“.

Джо се облегна на студената, твърда стена на полицейската кола, безмълвна. Чарлс Монтфорт, Ричард Скъли, Алва Бийкман, Стивън Смит... Всички те бяха станали жертви на чичо ù, а тук седяха още две.

– Мери – рече тя, – през 1874 година полицията извадила от Ист Ривър тялото на жена. Лицето ù го нямало, но била облечена в твоето палто и в джоба ù намерили твоя часовник. Коя е тя? Кого са погребали родителите ти, щом не си била ти?

Мери присви очи.

– Лизи Котката – ядно каза тя. – Тя крадеше от хората и ако се противяха, драскаше и хапеше. Взе ми часовника и палтото. Взе ми парите. Остави ме да умра на улицата. Обаче аз не можех да умра. Трябваше да живея. Да я намеря. Лизи се напи с моите пари. Падна в реката и се удави. Но аз оживях.

– Ще ми разкажеш ли за Стивън?

Мери разтърси глава. После започна да се клати напред-назад.

– Моля те, Мери – каза Джо.

– Той ми даде пръстен. Аз го сложих в куклата. Сложих куклата в палтенцето ù. Знаех, че ще ми я вземат. Надявах се, че някой ден ще напипа пръстена, ще го извади и ще разбере коя е. Моя и на Стивън. Лизи не успя да вземе сърцето на Стивън. Пазих го през всички тези години. Стивън загина в морето. Чух го от вестникарчетата. Преди много, много години. Но духът му се върна. Страшен дух, с дяволски знаци по лицето. Уплаших се, като го видях. Уплаших се, че ми е ядосан, защото загубих детенцето ни и не можах да го намеря, колкото и да се опитвах. Но сега, ако пак видя духа, ще му кажа, че съм я намерила. Ще му кажа, че сърцето ни пак е цяло.

Джо подаде пръстена на Мери. Вече и тя плачеше, но и се усмихваше.

Фей, все още дълбоко замислена за положението, в което се намираха, хвърли поглед на Джо.

– Какво ти става? Защо плачеш и се усмихваш едновременно? Може пък Монтфорт да е бил прав. Може наистина да си полудяла.

Джо се протегна към другата пейка и хвана ръката на приятелката си.

– Фей, слушай... ти не знаеш коя е тя – започна.

Гласът ù, като сърцето, трепереше от силните емоции.

– За бога, Джо! – сопна се Фей. – Слушам те! Слушам как колата се движи към Гробницата. След половин час ще слушам как вратата на килията се затваря с трясък. След няколко дни ще слушам как съдията ми лепва десет години, задето съм простреляла Филип Монтфорт в коляното. И да, по дяволите, знам коя е. Лудата Мери!

– Не, Фей, не е Лудата Мери – каза Джо. – Това е Елинор Оуенс. Твоята майка.

Глава деветдесет и шеста

Джо крачеше напред-назад в килията като тигър в клетка.

Гробницата беше построена преди няколко десетки години върху езеро с мръсна вода и каменните килии излъчваха студ, влага и воня. Джо трябваше да се движи, за да не замръзне.

Изведнъж спря и се вгледа в мрачния коридор между килиите. „Ще дойде – каза си. – Каза, че ще дойде, и ще го направи.“

После отново закрачи из килията, изтощена, но прекалено нервна, за да седне. Зад нея на металната пейка лежеше Фей и спеше с глава в скута на Мери. Мери с усмивка галеше косите ù.

Джо също се усмихна. Никога не беше виждала Фей да плаче, но в полицейската кола я видя. Коравото, цинично момиче беше изплакало цял порой от сълзи. Лудата Мери също.

„Елинор – поправи се Джо. – Не Лудата Мери. Вече не.“

Тя пак огледа коридора, хванала се за решетките на вратата, и този път видя каквото искаше. Вратата в единия край на коридора се отвори и през нея мина един мъж.

Когато го видя да крачи бързо към нея, нейния рицар в омачкано туидено сако, тя си помисли: „Каквото и да стане с мен в следващите дни, колкото и зле да стане, поне съм щастлива, че го срещнах.“

– Къде ти е палтото? – попита Еди Галахър и се подпря на решетката на вратата.

Покри едната ù ръка със своята.

– Заех го на един луд – отвърна Джо и потръпна при спомена как пациентът беше дръпнал палтото ù.

Еди веднага си свали сакото и го бутна през решетките.

– Говори ли с Брам? – попита тя нетърпеливо.

– Да. На път е – отвърна Еди.

Сякаш по даден сигнал, в същия момент вратата се отвори отново и пропусна Брам, придружен от оплешивяващ мъж с очила, на около двайсет и пет години. Двамата бързо стигнаха до килията.

Заля я облекчение.

– Благодаря ти, Брам – каза тя.

Знаеше, че той мрази Гробницата и всичко, свързано с подобни места, но въпреки това бе дошъл. Защото тя го беше помолила. Защото си беше такъв.

Очите на Брам обходиха подутата ù устна, насиненото лице, разкъсаните, окървавени дрехи. Преглътна мъчително. За секунда или две на Джо ù се стори, че той ще се поддаде на емоциите си, но Брам изпъна рамене и се овладя. В края на краищата беше Олдрич.

– Джо, това е Уинтроп Коут, мой съученик от Кълъмбия и много добър адвокат – каза той. – Ще ти помогне.

Коут се здрависа с Джо през решетката и после я помоли да му разкаже цялата история, от началото до края. Тя тъкмо бе започнала да разказва, когато вратата в края на коридора се отвори за трети път. Един нисък мъж, добре облечен и добре охранен, приближи бодро в компанията на полицай.

Джо го позна. Това бе Джон Нюкомб, адвоката на баща ù. И на чичо ù.

– Платих гаранцията и искам госпожица Монтфорт да бъде предадена на грижите ми незабавно! – кресна той на полицая. – Затворническата килия не е място за една крехка млада дама. Тя трябва да е под лекарски надзор!

Нюкомб спря пред килията на Джо.

– Госпожице Монтфорт! – възкликна адвокатът и се хвана за сърцето. – Бедното ми дете. Изпратиха ме да те изведа оттук.

Преди Джо да успее да реагира, полицаят отвори вратата на килията.

– Свободна сте, госпожице – каза той.

– Къде ще ме водите? – попита тя Нюкомб с подозрение.

– Вкъщи, разбира се – усмихна се той.

– Кой ви изпрати? – продължи тя.

– Семейството ви.

– Имате предвид чичо ми – каза Джо. – Майка ми не знае, че съм тук, нали?

Нюкомб се поколеба. Само за секунда, но това стигна на Джо да се увери, че не може да му вярва.

– Няма да ме заведете вкъщи – ядоса се тя. – Ще ме върнете в приюта.

Джо хвана вратата на килията и я дръпна.

– Вие сте адвокат на чичо ми, не мой – заяви тя. – Аз вече си имам адвокат. Господин Уинтроп Коут ще представлява мен, госпожица Елинор Оуенс и госпожица Фей Смит. Лека нощ, господин Нюкомб.

– Изкарай я оттам! – кресна Нюкомб на полицая, сякаш желанията на Джо нямаха никакво значение.

– Не мога. Тя казва, че вие не сте неин адвокат – каза полицаят.

– Разбира се, че съм неин адвокат. Тя говори глупости. Луда е.

Полицаят погледа Джо.

– Не ми изглежда луда – заяви той.

Нюкомб, почервенял от гняв, каза:

– Чичо ù и майка ù са подписали документи, гласящи, че тя е умствено нестабилна, и те желаят да бъде приета в „Даркбрайър“.

Той се обърна към Джо.

– Ще дойдеш ли кротко? Или ще се наложи да те изкарам оттам със сила?

– Само пробвай, шишко – заплаши го Еди.

Джо се притесни, че Нюкомб може да изпълни заплахата си и отстъпи назад.

Уинтроп Коут ù се притече на помощ.

– Къде са документите, за които говорите, господине? – попита той. – Бих искал да ги видя.

– Кой си ти, по дяволите? – сопна му се Нюкомб и го огледа от главата до петите.

– Уинтроп Коут. Адвокатът на госпожица Монтфорт. Та за документите?

– В приюта, разбира се!

Коут се намръщи със съжаление.

– Боя се, че трябва да ги представите на съдия за заверка, преди да ви позволя да поемете опеката над клиентката ми.

Нюкомб поаленя. Приведе се към решетката.

– Опасна игра играете, госпожице Монтфорт. Игра, която нямате надежда да спечелите – изсъска той. После се врътна и излезе, затръшвайки вратата след себе си.

Джо се присви от трясъка. Скръсти ръце на гърдите си притеснена. Коут беше дошъл с куфарче. Сега ровеше из него.

– Трябва да действаме бързо, госпожице Монтфорт – каза той и извади бележник и писалка. – Ако документите, за които говори Нюкомб, наистина съществуват, може да ни създаде проблеми. Кажете ми всичко, което се случи до тази нощ. Не пропускайте нито дума.

Джо погледна Еди – мъжа, когото бе изгубила. После погледна Брам и разбра по вида на пепелявото му лице, че бе изгубила и него. Помисли за майка си, за дома си, за училището на госпожица Спаркуел, за приятелките си... и осъзна, че ще загуби още много неща, преди да свърши тази нощ.

Тя си пое дълбоко въздух и заговори.

Глава деветдесет и седма

Два часа по-късно, малко след полунощ, Уинтроп Коут спря да пише. Погледна Джо и попита:

– Това ли е всичко?

– Да – отговори уморено тя.

После седна тежко на пейката. Фей все така спеше, а главата ù почиваше в скута на Елинор. Елинор беше будна и нащрек. Еди, който не беше присъствал на събитията, разиграли се в „Даркбрайър“, пишеше в бележника си. Брам се беше подпрял на решетката на килията срещу тази на Джо и изглеждаше, сякаш току-що са го изкормили.

Очилата на Коут се бяха плъзнали към върха на носа му. Той ги намести.

– Филип Монтфорт ще бъде смъртоносен противник, но предполагам, че вече знаете това – каза той. – Единствената ни надежда за победа е в писмата, които Стивън Смит е изпратил на госпожица Оуенс. Без тях нямаме доказателства за престъплението на „Ван Хутън“. Всичко, което ви е признал Филип Монтфорт в парка на приюта, той може – и ще отрече. Ще каже, че се е страхувал за живота си и е измислил цялата история, за да не допусне госпожица Смит да го убие.

Джо кимна. Беше я обхванал мрачен ужас. Коут я беше разпитал подробно, докато разказваше историята си. Отново и отново бе питал дали има някакви доказателства за твърденията си. С растящо чувство за безнадеждност тя му бе казала, че доказателствата са съвсем малко – само бележникът на баща ù. Джо си спомни как го бе показала на чичо си преди няколко седмици. Той беше попитал дали може да го задържи, но тя бе отказала. Но пък неволно му бе дала единственото друго доказателство – медальона, на който пишеше „Елинор“. Той сигурно се беше отървал от него в момента, в който тя си бе тръгнала, точно както щеше да направи с бележника на баща ù.

– Господин Коут – каза тя.

– Уин.

– Уин, можеш ли да пратиш полицията да претърси дома на Оуенсови за списъците?

– Със съдебна заповед – да – каза Коут и я изгледа над очилата си. – Въпросът е дали мога да убедя съдията, който трябва да издаде заповедта, че списъците наистина съществуват.

Джо осъзна, че има само един човек, който може да отговори на този въпрос. Тя се обърна към жената, седнала на пейката.

– Елинор – каза тя. – Двамата с господин Коут ще се постараем да направим така, че никоя от нас да не влиза в затвора, но ти трябва да ни помогнеш. Ще можеш ли?

Елинор стисна устни. Погали косата на Фей. И не продума.

– Бих искала да се върнеш за малко в миналото, далече в миналото, когато Стивън е бил жив.

Елинор сви юмрук и започна да удря по пейката.

– Стивън пращаше ли ти писма от Занзибар?

Елинор спря да удря. Кимна.

– Той каза, че ще се върне за мен – прошепна тя, забила поглед в пода. – Каза, че ще се върне, но не се върна. Вместо него дойде духът.

Тя се удари по челото.

Джо нежно хвана ръката ù и я свали от лицето ù. Елинор Оуенс бе пречупено човешко същество, жена, на която бяха отнели всичко. Беше оцеляла след загубата на любимия си и на тяхното дете. Беше оцеляла след затварянето ù в приюта и след живота по улиците на Ню Йорк. Въпреки всички изпитания, не беше изгубила надежда, че някой ден ще намери дъщеря си.

Точно към тази жена, решена да оцелее, се обърна сега Джо.

– Можеш ли да си спомниш какво пишеше в писмата, Елинор? Моля те, заради Фей, заради дъщеря си ми кажи къде са.

Елинор се приведе към Джо.

– На сигурно място под небето – прошепна тя. – Боговете ги пазят. Пазят и нас.

Джо се опита да скрие разочарованието си. Вече беше чула тази безсмислица от Сали Гибсън, която от своя страна я знаеше от готвачката на семейство Оуенс.

– Моля те, Елинор – каза тя. – Кажи ми къде са писмата. Много е важно. Ако не ги намерим, аз ще се озова в лудницата, Фей ще влезе в затвора, а теб ще върнат на улицата.

– На сигурно място под небето – повтори Елинор. – Пазят ги слънцето и луната.

Еди, който внимателно слушаше думите на Елинор, каза:

– Джо, тя може би има предвид нещо конкретно. Ти нали претърси стаята ù. Аз претърсих мазето. Останалата част от къщата не е претърсвана. Ами ако има нещо – картина, може би, със слънце и луна? Видя ли нещо такова по пътя към стаята ù?

Джо затвори очи и се опита да възстанови образа на къщата на Оуенсови. Видя помещенията за прислугата. Кухнята. Задните стълби. Коридора. Стаята на Елинор. И градината в задния двор. Видя Стивън Смит да стои там. Да я гледа с жестоки черни очи от беседката.

Под мраморните статуи на Хелиос и Селена.

Джо рязко отвори очи.

– Знам къде са! – викна тя.

– Къде? – попита Еди.

– В беседката. Там има две статуи. Едната е на Хелиос, бога на слънцето. Другата е на Селена, богинята на луната.

– Пазят ги слънцето и луната – повтори Брам.

– Браво, Джо! – похвали я развълнувано Еди.

– Веднага ще подготвя документите и лично ще ги занеса на съдията. Ще им връчим заповедта сутринта. Ако извадим късмет, списъците ще са в ръцете ни, преди Нюкомб да се върне от приюта. Но, Джо, трябва да те попитам нещо...

– Да?

– Сигурна ли си за всичко това? Не само за списъците, а за всичко? Защото цялата история ще стане публично достояние. След ден-два цял Ню Йорк ще научи за чичо ти и баща ти и за това, което са извършили. Няма да можем да приберем духа в бутилката, след като го освободим.

Джо погледна Уин и се опита да намери гласа си, за да отговори на въпроса му. Помисли си за снимката, закачена във фоайето в седалището на „Ван Хутън“ – онази на баща ù и чичо ù в Занзибар преди толкова много години. Сърцето ù се сви. Беше обичала баща си, липсваше ù, но знаеше, че до края на живота си ще се опитва да свикне с факта, че добрият човек, когото бе познавала, беше вършил ужасни неща.

Колко животи са били откраднали двамата с чичо ù, когато е била направена тази снимка? Колко хора са били заробили? Жени, разделени от мъжете си. Деца, откъснати от обятията на родителите им. Тя си помисли и за едно друго откраднато дете, за Фей. Спомни си изражението ù и това на Елинор, когато бяха разбрали, че са майка и дъщеря. На Елинор Оуенс ù бе отнело шестнайсет години да намери дъщеря си. А клетият Стивън Смит така и не бе успял.

– Да, Уин – каза Джо накрая. – Сигурна съм.

Брам пристъпи напред.

– За бога, Джо, не го прави – каза той. – Трябва да има и друг начин.

– Но само един начин е правилният – каза Джо.

Усмихна му се – усмивка, събрала в себе си смелост, страх и загуба. Най-сетне бе прекрачила ръба на скалата.

– Ще съсипеш семейството си – каза той.

– Чичо ми съсипа семейството ни. И баща ми. Преди много години в Занзибар.

Тя се обърна към Еди. Той беше свършил с писането. Беше затворил бележника. Тя знаеше, че съдържанието на този бележник ще съсипе бъдещето ù и ще осигури бляскаво такова за него. Историята беше голяма и със сигурност щеше да му помогне да получи работата, към която се стремеше.

– Не е задължително да го правя, Джо – каза той, сякаш прочел мислите ù. – Мога да изгоря бележника. Да оставя някой друг да напише точно тази история.

Джо поклати глава.

– Благодарих ти, когато те срещнах за първи път. Сега отново ти благодаря, Еди.

– За какво? За това, че те вкарах в приют? И после в затворническа килия? – пошегува се той и се приближи към решетката.

– За това, че ми помогна да разкрия истината.

Еди хвана един от студените железни прътове.

– Истината си има цена, Джо. Висока цена – каза той. – Надявам се, че го знаеш.

Тя кимна и сложи ръка върху неговата. За момент пръстите им се преплетоха. За момент тя се чувстваше, сякаш никога не се бе усъмнявала в него. Сякаш никога не беше правила грешки. Сякаш не бе казала „да“ на Брам. За момент той отново бе само неин.

– Лъжите струват по-скъпо – рече тя тъжно.

После отстъпи назад и с печална усмивка каза:

– Върви, Еди. Побързай. Преди всички редакции на „Парк Роу“ да научат какво е станало. Най-сетне получи историята си.

Глава деветдесет и осма

Площад „Грамърси“

15 януари 1891 година

Джо вървеше из празните стаи на родната си къща и се чувстваше също толкова изпразнена от съдържание.

Прокара ръка по мраморната полица на камината в трапезарията и проследи с пръсти едно светло петно на стената, където бе висяла картина. Токчетата на ботите ù отекваха по оголения дървен под.

Беше прекарала толкова щастливи часове в тази къща – коледни празненства, рождени дни, тържествени вечери. Почти можеше да чуе гласа на баща си как посреща роднини и приятели.

Тези времена си бяха отишли също като него и никога нямаше да се върнат.

Мебелите бяха разпродадени на търг. Къщата беше продадена. Едно семейство от Филаделфия я беше купило. Бащата беше от новия тип хора, притежаваше фабрика за пишещи машини. Съвсем различно семейство от останалите обитатели на площад „Грамърси“.

„Стандарт“ също бе продаден. Сега Еди работеше в „Трибюн“. Бяха го наели след статията му за „Ван Хутън“, а след това си беше създал репутация с репортажите за ареста и делото срещу Филип Монтфорт. Общо взето, за една нощ се беше превърнал в най-четения журналист в Ню Йорк. Джо се радваше за него. Беше му писала да му го каже. Не го беше виждала от делото. Сега той беше много зает. Поне така ù беше казал.

Джо чакаше да се сбогува с майка си. Ана заминаваше за Уинетка същия следобед и щеше да живее близо до сестра си.

– Далече е от Ню Йорк – бе казала тя, след като съобщи на Джо за плановете си, – но се боя, че не е достатъчно далече. Никъде не е достатъчно далече. Не и след всичко случило се.

Вече нямаше семейство Монтфорт. Не съществуваше. Поне не и за хората, които, както казваше Маминка, имаха значение. Семейството обаче съществуваше за останалите жители на Ню Йорк. Историята стоя по първите страници на почти всички вестници в града през последните два месеца, от деня, в който Джо излезе от Гробницата.

Нюйоркчани поглъщаха всяка подробност. Всеки минувач на улицата знаеше как семейство Оуенс отказали да повярват, че дъщеря им е жива, и как отказали да допуснат полицията в дома си. Уинтроп Коут беше извадил заповед за обиск и тайнствените списъци излязоха наяве. Точно където Джо бе казала, че ще ги намерят. Бяха опаковани добре, за да не ги повреди времето, и съдържаха подробности за търговията с роби на „Ван Хутън“.

Заради тези списъци Филип Монтфорт беше обречен в очите на обществеността още преди да започне процесът. Ден след ден съдията изслушваше свидетели и се опитваше да стигне до истината. Искането на Филип да затворят Джо в „Даркбрайър“ беше отхвърлено. Веднага щом Ана разбра истината, тя анулира съгласието си в документите, които бе подписала.

Обвиненията срещу Фей бяха снети, когато стана ясно, че единствената ù цел е била да спаси Джо. Ана плати щетите, които Елинор Оуенс бе нанесла на приюта, и това доведе до снемане и на нейните обвинения.

Фей и Елинор бяха излезли от Гробницата незабелязано и бяха изчезнали. Джо знаеше защо – Фей се страхуваше. Страхуваше се, че Шивача все пак ще я продаде на Естер. Беше се прочула в града и цената ù се бе вдигнала. Щеше да им донесе добри пари. Шивача я търсеше, но още не я бе намерил. Фей я биваше да изчезва, Джо го знаеше, но дори и тя не би могла да се крие вечно. Двете с Елинор рано или късно щяха да се появят отново. Джо се тревожеше за тях.

Обвиненията срещу Филип Монтфорт останаха благодарение на Франсис Малън. Двама свидетели, които бяха прочели статията на Еди, се заклеха, че са видели Малън на кея на „Ван Хутън“ със Скъли в нощта на смъртта му. Малън се изплаши и се обърна срещу Филип. Каза пред съда, че Монтфорт му е платил да убие Ричард Скъли, Алва Бийкман и Стивън Смит. Също и за нападението над Еди Галахър и Джоузефин Монтфорт. Малън обаче твърдеше, че не той е убил Чарлс Монтфорт – Монтфорт го бил извършил собственоръчно, макар самият той да твърдеше, че било нещастен случай.

От свидетелското място Малън разказа, че отношенията му с Монтфорт са дългогодишни, и обясни как дъщерята на Елинор се беше озовала при Шивача.

Монтфорт, каза Малън, се свързал с него, когато се върнал от Занзибар. Специално ходил до Ню Йорк – официалният повод бил да върне вещите на Стивън Смит на родна земя, но скритата причина била да обезвреди Елинор Оуенс. Знаел, че е годеница на Смит и че Смит ù е изпратил доказателства за търговията с роби. Един подкупен полицай му направил услугата да потърси Елинор и открил, че е в „Даркбрайър“ и защо. Полицаят познавал един санитар в приюта, Франсис Малън, който винаги търсел начини да изкара допълнително пари.

Филип, разтревожен, че Елинор и детето ù представляват опасност, поискал от Малън да разреши проблема. Малън казал, че детето щели да пратят в сиропиталище, но това не било достатъчно за Филип. Притеснявал се, че може някой ден момичето да поиска да научи кои са били истинските му родители и какво е станало с тях, а той не искал това да се случва. Искал го мъртво.

Малън открил, че не може да убие дете, но искал парите, които му бил обещал Филип. Затова намерил едно мъртво бебе с помощта на гробар от Потърс Фийлд, просешкото гробище, и го подменил с бебето на Елинор. Мъртвото дете било погребано в „Даркбрайър“, но на Елинор не ù казали. Лекарите смятали, че е твърде нестабилна за такава лоша новина, затова я излъгали, че дъщеря ù е пратена в сиропиталище, където ще ù намерят добър дом.

Малън скришом изнесъл живото дете от „Даркбрайър“ и го продал на Шивача с предупреждението, че тя никога не бива да научава кои са били родителите ù. Нито Малън, нито Шивача знаели, че парцалената кукла в кошницата с дрешки, ушити от майка ù, крие годежния пръстен на Елинор.

Не по-малко силен ефект в делото срещу Монтфорт оказаха и показанията на Оскар Рубин, които изненадващо се приеха от съдията. Оскар обясни защо нараняванията на всички четирима покойници не съвпадат с официалните доклади за смъртта им. Информацията впечатли журито, чиито членове бяха смаяни от тази нова и вълнуваща наука за смъртта.

Дори бележникът на бащата на Джо изигра своята роля по време на процеса. Прокурорът отбеляза, че Чарлс Монтфорт се е срещал със Стивън Смит ден преди смъртта си и е изтеглил хиляда долара. Показа доказателството, че Чарлс е възнамерявал да се срещне със Смит отново на 17 септември, вероятно за да му предаде парите, и отново на 15 октомври. Бележките, както и действията на Чарлс, показваха, че е решил да изпълни исканията на Стивън Смит, каза прокурорът – решение, което Филип Монтфорт не е могъл да приеме.

В края на процеса Филип Монтфорт бе признат за виновен в непредумишленото убийство на брат си и получи доживотна присъда. Малън бе признат за виновен по две обвинения в побой и три обвинения в предумишлено убийство. Съдията смекчи смъртната присъда на доживотна заради показанията му срещу Монтфорт.

Както беше предрекъл Брам, Джо съсипа не само Филип, а цялото си семейство. Старата нюйоркска аристокрация вече не допускаше Монтфорт в домовете си. Маделин, Карълайн и Робърт се преместиха в Минеаполис. Оцелелите съдружници във „Ван Хутън“ – Ейса Тълър и Джон Бревоорт – се превърнаха в персони нон грата заради участието им в търговията с роби и заедно със семействата си напуснаха Ню Йорк.

Ана бе приела всичко това много тежко, но посрещна събитията със смелост и финес. Филип Монтфорт, човекът, когото бе познавала и обичала, беше убил съпруга ù. Същият този съпруг бе замесен в търговия с роби. А самата тя почти беше затворила собственото си дете в лудница – факт, за който искрено се беше извинила на Джо.

Всичко, което Чарлс беше осигурил на семейството си, беше продадено и парите бяха дарени на няколко благотворителни организации. Собствеността, която майката на Джо бе внесла в семейството преди брака – къщата на „Грамърси“, бижутата и множество скъпи наследствени предмети – също бяха продадени. Ана смяташе да живее с приходите от тези продажби.

Освен това беше създала инвестиционен фонд за Джо, който щеше да ù осигурява около петстотин долара на месец. Сумата не се и доближаваше до парите, с които би разполагала Джо, ако не беше казала и направила нищо и се бе омъжила за Брам, но щеше да ù свърши работа.

Докато траеше това огромно изпитание, Джо бе започнала да гледа на майка си с други очи. Възхищаваше се на силата ù, на твърдостта ù и на това, че настоя да направи не само онова, което се изискваше от нея, а всичко, което бе редно да се направи. „Сой“ – би го нарекла Маминка Олдрич. Джо предпочиташе думата „характер“.

– Джоузефин! – извика Ана.

Тъкмо бе слязла на долния етаж, готова да раздава инструкции в последния момент. Планът им беше тя да тръгне за Уинетка преди Джо и да подготви новия им дом. Това беше малка, скромна къща, но затова пък в най-добрия квартал. Джо щеше да остане тук още седмица, за да се погрижи и последните мебели да бъдат изпратени в аукционната къща и да не останат неплатени сметки.

И дума не стана да се върне в училището на госпожица Спаркуел. Джо бе получила писмо от директорката, което гласеше, че в светлината на трагичната смърт на баща ù и последвалите събития, за Джо, която вероятно е в особено уязвимо състояние, е най-добре да не се връща на училище тази година. Или коя да е следваща година, каза си Джо, четейки между редовете, написани от госпожица Спаркуел.

– Ще трябва да занесем документите в кантората на адвоката и не забравяй да занесеш ключовете на новите собственици. Те са отседнали в...

– „Уолдорф-Астория“! Повтори ми го пет пъти, мамо! – запротестира Джо.

Ана закопча коженото си палто.

– У теб ли са билетите за влака? Твоят и на Кейти? – попита тя.

– Да, мамо.

Кейти щеше да пътува за Уинетка с Джо като по-възрастен придружител.

– Не забравяй да заключваш вратите през нощта и да не оставяш горящи лампи. Господин Тийкстън вече го няма, за да проверява.

Бяха го освободили предишния месец.

– Непременно. Колата ти е тук – каза Джо. – Ако не тръгнеш сега, ще изпуснеш влака.

Ана целуна Джо, сбогува се и тръгна към вратата. Спря точно пред нея и се обърна за последен път.

– Толкова съжалявам, Джоузефин – каза тя прочувствено.

– За какво? – попита Джо, несвикнала на такъв тон от майка си.

– За всичко, което загуби – отвърна Ана.

И тогава, в необичайна за нея проява на емоции, тя се върна при Джо, взе лицето ù в ръце и отново я целуна.

– Но ти си различно момиче. Съвсем не такава, каквато очаквах да станеш. А и времената са различни. Затова съм изпълнена с надежда, че ще откриеш много нови неща.

После излезе, затвори вратата и пое надолу по стълбите, а на Джо ù се стори, че са се сбогували за последен път, а не за пореден. Внезапно ù се прииска да се затича към майка си и да я прегърне, но си каза, че не бива да се държи детински. Знаеше много добре как би реагирала майка ù на една такава драматична сцена насред улицата. Затова тя просто загледа как тръгна файтонът, как зави зад ъгъла и изчезна.

Колко е странно да стоя на собствения си праг, помисли си тя. Досега бе работа на Тийкстън да изпраща гостите и семейството. За секунда почти ù липсваше

Тя потръпна в студения януарски въздух и тръгна да влиза. Тогава нечий глас произнесе името ù.

Джо се обърна и се усмихна на хубавия млад мъж, който стоеше пред стълбите.

Беше Брам Олдрич, годеникът на Елизабет Адамс.

Глава деветдесет и девета

– Нова година дойде и отмина – каза Брам с тъга, взрян в дърветата с оголени клони. – Чувам, че тръгваш за Уинетка. Какво ще правиш там?

– Нямам никаква представа – отвърна Джо. – Все нещо, надявам се.

– Преди обичаше да пишеш. Не може ли да пишеш? По време на процеса каза, че си се преструвала на репортер.

Джо се засмя.

– Така е, да. Но да се преструваш на репортер и да си наистина такъв са две различни неща. Уинетка не е Ню Йорк. Не всеки град копнее да се сдобие със своя собствена Нели Блай.

Двамата с Брам бяха седнали на една пейка в парк „Грамърси“. Минавал покрай къщата им на път за чай у семейство Райнландър. Когато я видя на площадката, я попита дали би искала да се поразходят.

Джо веднага се съгласи и си взе палтото, шапката и ръкавиците. Остро усещаше отсъствието на майка си и не очакваше с нетърпение следващите няколко дни, в които щеше да е сама в тъжната, празна къща, само с Кейти за компания.

Брам бе развалил годежа преди няколко седмици. Маминка получи толкова силно сърцебиене, когато научи за ареста на Джо, че се наложи да извикат лекар. Тя настоя, че е на смъртно легло и че единственото, което може да я вдигне на крака, е Брам да се откаже да се сроди със семейство, в което има толкова силна склонност към лудост.

Джо го бе очаквала и не се натъжи, даже изпита облекчение. Върна му пръстена и му каза, че единственото, което би искала да запази, е приятелството им. Той се беше усмихнал и бе казал:

– Винаги, Джо.

– Аз... исках да ти кажа нещо – каза сега той. Беше си свалил шапката и си играеше с периферията. – С всичките събития напоследък, така и не успях да го кажа по-рано.

– Какво е то? – попита Джо.

– Исках да кажа, че съжалявам. За това, че повярвах на Филип вместо на теб. За това, че те помислих за луда. Ако не бях отишъл при Филип... Ако не му бях казал, че съм те видял и съм се разтревожил...

– Всичко е наред, Брам. Не те обвинявам. Всеки би си помислил, че съм луда, ако ме бяха видели така, както ме видя ти – на пуста улица, посред нощ, мръсна като прасе, говореща как съм изкопала труп. Всички в този град все още ме мислят за луда.

– Толкова се радвам, че прати да ме повикат. Радвам се, че доведох Уин. Радвам се, че чичо ти и Франсис Малън са зад решетките. Когато си помисля какво можеше да ти се случи... – гласът му заглъхна.

– От самото начало неволно му помагах. Сам не би го замислил по-добре. И почти успя да се измъкне. От всичките си престъпления.

– Но сега си свободна – каза Брам.

– Слава богу.

– От Филип. От всичко и всички, и от очакванията им.

– Предполагам, че да.

– Чудя се какво ли е чувството – каза Брам толкова тихо, че Джо едва го чу.

Погледна си часовника.

– Вече е четири – въздъхна той. – Най-добре е да не закъснявам прекалено много за Райнландърови.

Брам се обърна към нея.

– Радвам се, че успяхме да си поговорим. Ще ми липсваш, Джо. Много. Ти направи последните няколко седмици страхотно вълнуващи.

– Тепърва ще си имаш вълнения със сватбата – каза Джо. – Чух, че Елизабет щяла да ходи в Париж на проби за роклята си при самия мосю Уърт. Доколкото я познавам, бих предположила, че това ще е събитието на годината.

– Така е. През юни, боя се, ще съм женен мъж. От този годеж няма да мога да се измъкна, освен ако и Елизабет не попадне в затвора – пошегува се Брам. – Примката се затяга.

– Има и по-лоши неща от това да се ожениш за красиво, чаровно момиче – засмя се Джо. – Елизабет ще ти бъде добра съпруга. Тя наистина те харесва. О, дори чух, че е успяла да спечели Маминка. Ако това не е любов, то кое е?

Брам също се засмя.

– Много харесва Херъндейл, вярно е. И шпаньолите.

– Е, значи имате еднакво мислене. Това е важно.

– За повечето неща – да – съгласи се Брам. И после с внезапна, сурова искреност добави: – Ти си много смела, Джо. Ще ми се и аз да бях смел.

Гласът му трепереше от чувство. Повече чувство, отколкото Джо бе забелязвала досега в думите му. Осъзна, че през последните трийсет минути са си казали много повече откровени неща, отколкото през всички години, в които се познаваха.

– Не се чувствам смела, Брам. Чувствам се изплашена – каза тя. – Преди си мислех, че знам какво ме очаква. Училището на госпожица Спаркуел. Танци и празненства. Ти – някой ден. Мислех си, почти до края, че ще успея да намеря обратния път към своя свят. Към нашия свят. Но не успях. Изгубих се. Все още съм изгубена.

Тя поклати глава.

– Уинетка? Мили боже. Какво изобщо ще правя там? Ще се спаружа и ще умра.

– Не, Джо. Не и ти. Спаружването не ти е в характера.

Беше ù казал толкова много и при все това, когато погледна в очите му, Джо остана с усещането, че много повече бе премълчал. Зачуди се дали не го е преценила погрешно. Може би и в неговото сърце имаше тайни мечти. Неща, различни от сделки за недвижими имоти, железопътни маршрути, с които искаше да се занимава. Ако ги имаше, тя никога нямаше да научи за тях. Тези тайни щеше да разкрива Елизабет, не тя.

И двамата се изправиха. Джо му подаде ръка, но вместо да я стисне, Брам я прегърна и я притисна силно до себе си.

– Сбогом, мила Джо – каза той. – Желая ти късмет, макар че няма да ти е нужен. Сега ще можеш да напишеш собствената си история. Това е най-големият късмет.

После той пое по добре отъпканата алея на парка. С всяка стъпка се смаляваше. Размиваше се. Докато не се превърна в още една анонимна фигура сред много други.

Докато го гледаше как се отдалечава, Джо имаше чувството, че гледа човек на стара снимка.

Образ от миналото. Зърнисто черно-бяло изображение.

Мътно и избледняло. Минало.

Глава стотна

– Хайде, Кейти! – извика Джо. – Тичай! Ще изпуснем влака!

– Нямаше да стане така, ако не бяхме закъснели заради теб! – викна в отговор Кейти.

Двете се втурнаха тичешком в Гранд Сентръл. Влакът им тръгваше след пет минути. Щеше да ги отведе в Чикаго, където щяха да се прехвърлят на друг за Уинетка. Джо не бе планирала да тръгне от „Грамърси“ толкова късно, но в последния момент бяха изскочили разни неща.

Джо бе прекарала натоварена седмица след заминаването на майка си и днешният ден не беше изключение. Адвокатът на майка ù се бе отбил сутринта с наръч документи, които Джо трябваше да ù занесе. После тя се сети, че не е минавала през пощата, за да им каже да препращат писмата. Там чиновникът ù беше дал да попълва формуляр и после ù бе връчил сноп току-що пристигнали писма. Тя му бе благодарила и после беше хукнала към къщи да вземе Кейти.

Поне нямаха много багаж, който още повече щеше да ги забави, носеха само по един малък куфар за всяка. Кейти я очакваше щедро възнаграждение за това, че щеше да придружи Джо до Уинетка и после да се върне в Ню Йорк, но тя не беше особено щастлива. Имаше си нов ухажор и искаше да е с него.

– Точно на теб ли ти трябва придружителка? – беше се пошегувала тя, когато Джо я помоли да пътува с нея. – И за какво? Ако случайно някой те погледне накриво? Ти просто ще извадиш пищова, като добрата ти приятелка джебчийката и ще му пръснеш капачката на коляното.

Сега Джо провери на таблото за заминаващи влакове на кой перон трябва да отидат. Видя, че ще закъснее с двайсет минути.

– О, слава богу! – възкликна тя. – Хайде да седнем и да си починем.

Двете с Кейти се настаниха на една от дървените пейки, близо до гишето за билето. Кейти отвори вестника, който си носеше, а Джо се огледа. Видя семейство с пет шумни деца. Две възрастни жени, които изглеждаха като сестри. Пътуващ търговец с куфарче мостри. Неколцина бизнесмени. Две жени с шапки с плътни воали пред лицата минаха точно покрай пейката. Едно вестникарче изреждаше днешните заглавия. Ваксаджийче рекламираше услугите си. Продавачка на гевречета разнасяше стоката си.

Джо осъзна с натежало сърце, че това са последните минути, които прекарва в Ню Йорк, града, в който бе родена и израснала. Сърцето ù щеше да се пръсне. „Как бих могла да го напусна?“ – помисли си тя. Но как би могла да остане? Къщата беше продадена. Билетите за влака бяха купени.

Тя реши да се разсее от тъгата с четене на писмата, които беше взела от пощата. Имаше едно за майка ù от банката. Друго от аукционната къща. Няколко сметки.

И едно писмо за нея. От Еди. Сърцето ù подскочи, когато го видя. Бързо скъса плика и зачете.

21 януари 1891 г.

Скъпа Джо,

Дължа ти нещо – отговор.

Преди няколко седмици в „Чайлдс“ ме попита дали съжалявам.

Тогава не ти отговорих. Не можах.

Сега мога, затова ето го отговора: не съжалявам.

Ядосан съм, тъжен съм, но не съжалявам и никога няма да съжалявам.

Желая ти късмет в Уинетка. Ще ми липсваш.

Ню Йорк няма да е същият без теб.

Твой Еди

Джо пъхна обратно писмото в плика с треперещи ръце. „Брам каза, че съм смела – помисли си. – Но аз не съм. Аз съм страхливка. В момента съм по-уплашена, отколкото в нощта, когато чичо ми се опита да ме убие.

Защото обичам Еди Галахър.

Обичам го и се страхувам до смърт, че той вече не ме обича. Че е твърде късно. Че не може да ми прости и винаги ще ми се сърди за това, че от глупост, от прибързване избрах Брам.“

Джо чу мъжки глас, който подканяше пътниците за влака за Чикаго.

– За нас е – каза Кейти.

Отвори куфара си, за да прибере вестника. Джо остана на място, неспособна да помръдне.

Двете жени с воалите отново минаха покрай нея. Бяха на около два метра и тя чуваше какво си говорят. По-високата убеждаваше по-ниската да върви напред. Застанаха пред гишето за билети и високата каза на продавачката, че иска два билета за Чикаго. Гласът ù звучеше уверено, но Джо видях, че ръката ù в ръкавица е стисната в юмрук.

Джо познаваше този глас.

– Съжалявам, госпожице – каза жената на гишето. – За днешния влак няма места. Мога да ви дам за утре.

– Няма ли друг влак, който можем да вземем днес? – попита високата жена с тревога в гласа.

Джо се изправи. Кейти си затвори куфара.

„Не мога да го направя – каза си тя. – Не мога да живея отново по стария начин. Не мога да напусна града, който обичам. Не мога да напусна мъжа, когото обичам.“

Тя се приближи до жените.

– Ето – и подаде на високата билетите си. – Използвайте нашите имена, докато стигнете в Чикаго, за да не ви надуши Шивача. После си измислете нови. Внимавайте.

Тя се обърна да си тръгне, но високата жена я хвана за китката.

– Помниш ли разходката по Бруклинския мост?

Джо кимна.

– Говорихме за свободата – каза жената. – Само това съм искала някога и сега я имам благодарение на теб. Майка ми също. Ако не беше ти, тя още щеше да е на улицата, а аз щях да съм при мадам Естер и никога нямаше да се намерим. Свободата наистина е най-хубавото нещо. Благодаря ти, че ми даде моята, Джо Монтфорт. Никога няма да мога да ти се отплатя.

Джо я прегърна силно.

– Ти вече ми се отплати.

Двете жени останаха прегърнати известно време. После един кондуктор викна на пътниците за Чикаго да се качват.

– Тръгвайте – каза Джо. – Бързо.

Фей Смит и Елинор Оуенс забързаха към перона. Докато Джо гледаше след тях, Кейти се приближи до нея.

– Ще се качваме ли на влака, или не? – попита тя.

– Не – отвърна Джо. – Промених си решението. Няма да ходя в Уинетка. Или където и да е другаде. Току-що дадох билетите ни.

– Какво си направила? – изписка Кейти. – На кого ги даде?

– На една приятелка – каза Джо. – Най-добрата приятелка, която съм имала.

Продължи да гледа как Фей и Елинор се качиха на влака, после излезе от сумрака в Гранд Сентръл с Кейти по петите и пристъпи в сивата зимна светлина на своя град.

Епилог

2 февруари 1891 година

Челси

– Чао, Джо! Разбий ги! – извика Сара Стийн.

– Непременно и ще ти донеса телата им! – викна Джо през рамо.

Сара избухна в пронизителния си смях и ù помаха с окървавен скалпел. Правеше дисекция на едно кравешко око на кухненската маса. Джо затвори врата на апартамента и припна надолу по стълбите.

Бяха съквартирантки със Сара. Джо се беше сблъскала с нея в една агенция за недвижими имоти. Сара беше дошла да пусне обява, че си търси съквартирантка, тъй като момичето, с което живееше, се беше омъжило, а Джо бе дошла да си търси стая под наем. Сега живееха заедно в „Жана Д’Арк“, червена тухлена постройка на ъгъла между Четиринайсета и Седма улица, в нещо, което се наричаше френски апартамент: малко самостоятелно апартаментче с миниатюрна кухня и баня. За пръв път в живота си Джо можеше да излиза и да влиза в дома си, когато пожелаеше, без да измисля извинения и да има нужда от придружител.

„Свобода“ – помисли си тя, бутна вратата на блока и излезе на улицата. Наистина е най-хубавото нещо.

Днес бе първият работен ден на Джо. Беше развълнувана и нервна. Беше се наложило да призове цялата си смелост, за да кандидатства за мястото, но работодателят я беше взел веднага, като ù каза, че била роден талант.

Заплатата не беше огромна. Тя имаше и доход от инвестиционния фонд, но внимаваше с него. Вече се беше наложило да направи някои неочаквани разходи, например за галоши, за да опази обувките си от кишата. Никога досега не беше вървяла пеша през зимата. Долан винаги беше на разположение.

След като беше дала билетите на Фей и беше излязла от Гранд Сентръл, Джо веднага беше отишла в една бижутерия, за да продаде часовника си, обиците и гривната, която носеше. Плати на Кейти дължимата сума, сбогува се с нея и след това се регистрира в скромен хотел. Оттам писа на майка си, за да ù каже, че няма да дойде в Уинетка, защото сърцето ù е в Ню Йорк.

„Нашият стар свят е затворен за мен, мамо – пишеше тя, – но всичко е наред, защото не ми липсва. Той е по-мрачно място, отколкото предполагах. Сега откривам един цял нов свят, в който има толкова много хора. Прекрасни хора. И ужасни хора. Повече хора, отколкото съм си представяла, че съществуват, с толкова много истории.“

Ана бе отговорила, че не е особено изненадана и че Уинетка, разбирала тя, би била твърде тясна за Джо.

„Моля те, бъди внимателна, Джоузефин – бе написала Ана. – И не забравяй, че си Монтфорт. Някога това беше уважавано име. Може би ти можеш отново да го направиш такова.“

Джо се бе превърнала в кълбо от нерви, докато чакаше светофара да светне в зелено. Мушна ръка в джоба на палтото си и потърси картичката. Бяха я препратили на новия ù адрес. Отпред имаше снимка на езерото Мичиган. Отзад пишеше: „Ще ми се да беше тук.“ Нямаше име, нито обратен адрес. Джо обаче знаеше кой е изпратил картичката, и се надяваше, че примерните граждани на Чикаго вардят добре портфейлите си. Зарадва се, че Фей и Елинор са успели да избягат. Надяваше се, че са на топло и безопасно място и имат достатъчно за ядене. Знаеше, че могат да разчитат една на друга.

Тя прибра картичката. Докосваше я всеки път, когато имаше нужда от малко смелост. А сега имаше нужда от цялата.

Светна зелено. Джо прекоси улицата, сви вдясно и се изправи пред сградата, която ù трябваше. Спря пред вратата. На нея блестеше една дума: „Трибюн“.

– Fac quod faciendum est – прошепна тя и бутна вратата.

Администраторката я поздрави и ù подаде малка месингова плочка с името ù. Джо се отправи нагоре по стълбите с широка усмивка.

Когато влезе в редакцията, видя как редакторът за местни новини трие сол на главата на някакъв нещастен репортер. После мерна главния редактор, господин Джонсън, да говори по телефона в кабинета си. Той ù кимна и ù се усмихна, а тя отвърна на усмивката. Той беше човекът, който я бе нарекъл роден талант.

Имаше още един кабинет, в другия край на редакцията. Той не беше на редактор, а на старши репортер – онзи, който отговаряше за криминалните новини. Вратата беше отворена. Тя спря пред нея и изчака мъжа в кабинета, който удряше бясно по клавишите на пишещата машина, стиснал молив между зъбите си, да вдигне глава и да я забележи.

– Джо? – рече Еди Галахър, след като извади молива от устата си. – Какво правиш тук?

Тя се усмихна широко и вдигна малката плочка, която ù бе дала администраторката. На нея бе изписано името ù.

Еди се втренчи в плочката объркан. После се усмихна.

– Добре дошла в редакцията, госпожице Монтфорт – каза той. – Нели Блай ще трябва да внимава.

После се върна към работата си.

„Усмихна се“ – каза си Джо. Все е нещо. Някакво начало.

Тя продължи да върви, докато стигна дъното на помещението, където започваха новаците. Седна на едно очукано дървено бюро, върху което имаше единствено пишеща машина и сноп хартия.

За момент се видя такава, каквато беше в деня, когато влезе в редакцията на „Стандарт“, за да предаде на Арнолд Стоутман завещаното му от баща ù.

Онова момиче вече го нямаше. Нямаше ги и илюзиите, с които бе живяла.

Джо беше направила пълен кръг и се беше озовала там, откъдето започна, там, където искаше да бъде.

Щеше да пише репортажи.

И собствената си история.

Content

Донъли Дженифър Тези плитки гробове

Глава шеста Хладният нощен бриз повя през отворения прозорец в стаята на Джо и изду пердетата като корабни платна. По пода се разливаше лунна светлина. На долния етаж големият часовник удари кръгъл час – два сутринта. Джо се заслуша в дълбокия, добре познат звук. Седна в леглото си съвсем будна и заопипва наоколо за кутията кибрит, която бе оставила на нощното си шкафче. Няколко минути по-късно мина внимателно покрай спалнята на майка си и заслиза по стълбите със свещ в ръка и с надеждата да не се сблъска с Тийкстън. Кабинетът на баща ù беше в предната част на къщата. Джо се вмъкна вътре, като успешно избегна една разхлабена дъска в паркета точно пред вратата, и издиша дълбоко. Успокои се, че не беше срещнала иконома. Тийкстън обичаше да си пъха носа в чужди работи и да доносничи. По принцип би трябвало по това време да е в леглото си, както и останалата прислуга, но всички знаеха, че когато не може да заспи, става и чисти сребърните прибори или навива часовниците из къщата. Джо остави свещника върху огромното махагоново бюро на баща си и се огледа. Ако изобщо съществуваха отговори на въпросите ù за смъртта му, щеше да ги намери тук. Кабинетът му бе неговото убежище. Подчертано мъжка стая, цялата в тъмно дърво и кожа. Всяка вечер прекарваше по един-два часа тук да чете, да пише писма и да си проверява бележника за предстоящите задачи. Точно този бележник искаше да намери Джо. Искаше да види какво е записал за 16 септември, 1890 г. – деня, в който умря. Беше попитала майка си по време на вечеря. – Знаеш ли какво е станало с бележника на татко? Бих искала да го запазя за спомен – беше излъгала тя. Но майка ù, дълбоко покрусена от загубата си, бе отказала да говори за бележника. Беше поровила в храната и после се бе оттеглила в спалнята си. Не бе попитала Джо как е минал денят ù, нито пък защо посещението ù при преподобния Уилис бе продължило толкова дълго. Седнала сама до масата в трапезарията, Джо се зачуди дали майка ù изобщо си спомня, че е излизала. – Трябва да е някъде тук – прошепна сега, докато ровеше из едно от чекмеджетата в бюрото. Извади оттам една ножица, няколко писалки и кутия кибрит – какво ли не, но не и бележник. Претърси и останалите чекмеджета, погледна под попивателната, но не откри нищо. „В книгите с мистерии, които чета, никога не е така. Там винаги има тайно отделение в някое чекмедже. Или тайни рафтове в библиотеката. Нещо – мислеше си тя. – Помогни ми, татко. Моля те.“ Тя обиколи бюрото в търсене на тайник под паркета, но не откри нищо. После издърпа всички чекмеджета и ги нареди на пода. След това опипа вътрешността на бюрото с надеждата да намери тайно резе или копче. Усилията ù останаха безрезултатни. С тежка въздишка Джо върна чекмеджетата на местата им. Тъкмо затвори последното, и чу звук – изскърцване. Джо познаваше този звук. Идваше от разхлабената дъска пред вратата. Знаеше и каква е причината за звука. Тийкстън.

Глава двайсет и втора Джо разполагаше със секунди, за да намери някакво скривалище, секунди преди Ричард Скъли да я намери в тъмната стая, посред нощ, в компанията на непознат мъж. Обхвана я паника. Еди пробваше дръжките на вратите към кабинетите, но всички до една бяха заключени. Стъпките се приближаваха. Скъли и другият бяха преполовили стълбите. Джо се огледа диво и видя нещо – килера на чистачката. Джо отправи мислена молитва двамата мъже да са прекалено заети с разговора си и да не обърнат внимание на скърцането на дъските по пода. На вратата на килера нямаше дръжка, само резе. Еди го сграбчи и дръпна вратата. Килерът беше широк колкото ковчег, не повече. Престилката на чистачката висеше на кука на вратата. Бърсалката за под стоеше в кофа, която заемаше почти цялото налично пространство. – Влизай! – изсъска Еди. – Аз ще си намеря друго място. Двамата мъже бяха на втория етаж. След секунди щяха да влязат в залата. – Няма време! – прошепна Джо. Стъпи в кофата и дръпна Еди в килера. Успяха да затворят вратата точно когато лампите светнаха. Джо не успяваше да застане стабилно в кофата. Загуби равновесие и залитна към Еди. По някакво чудо кофата не издрънча. – Не мога да стоя в това нещо! – прошепна тя, вкопчена в Еди. – Опри се на мен! – отвърна също шепнешком той. Хвана я за раменете, за да ù помогне да не падне. Едното му рамо се опираше на стената в дъното на килера. Другото бе на сантиметри от вратата. Джо стоеше толкова близо до него, че усещаше биенето на сърцето му. Ароматът му – смесица от сапун, бира и цигари, бе нещо толкова ново, толкова необичайно и замайващо, че за момент тя забрави да се страхува. После Ричард Скъли заговори и тя си спомни страха. Чуваше го идеално. Резето не беше паднало докрай и сега между вратата и рамката зееше пролука. Джо виждаше част от масата през тази пролука, стената зад нея, но не и мъжете. – Уиски? – това бе Скъли. Джо не чу отговора, но явно другият бе кимнал, защото следващото, което тя чу, беше звукът от вдигане на стъклената запушалка от гарафа с уиски, последван от наливане. – Седни – пак Скъли. Вторият мъж се появи в полезрението на Джо и когато седна до масата, тя се сепна. – Какво има? – попита Еди, почти докоснал ухото ù с устни. – Това е той – прошепна тя. – Кой? – Човекът, който стоеше пред къщата ни и се взираше в прозореца на кабинета!

Глава трийсет и първа Писмо от госпожица Едуина Галахър до госпожица Джоузефин Монтфорт 24 октомври 1890 г. Скъпа Джо, Пиша набързо... Бил Хокинс никога не е чувал за „Бонавентура“, а Джаки Шоу не е в града, но успях да вляза в сградата на „Ван Хутън“ два пъти с помощта на Резето. Досега съм проверил половината счетоводни книги на фирмата, но още не съм открил нищо за „Бонавентура“. Ще продължа, докато проверя всичко. Казвам ти всичко това, за да те държа в течение, но не идвай насам. Не си го и помисляй. Стой си на мястото. Ще те уведомявам за всичко ново своевременно.   Искрено твоя Е. Г. Писмо от господин Джоузеф Фийн до господин Едуард Галахър Скъпи Еди, Съжалявам да чуя, че времето, прекарано във „Ван Хутън“, не е дало резултат. Може би ще ти бъде интересно да научиш, че Елинор Оуенс е мъртва, но е родила дъщеря от Стивън Смит през 1874 г. За жалост, детето също е мъртво. Господин Смит, изглежда, е вярвал, че във „Ван Хутън“ е ставало нещо нередно. Точно като Кинч. Всъщност между двамата има доста прилики. Смит е изпратил документи на Елинор. Възможно ли е да са списъците, за които говори Кинч? Тези документи съдържат отговори, които ни трябват, сигурен съм. Ще се опитам да ги намеря. Казвам ти всичко това, за да те държа в течение, но не идвай насам. Не си го и помисляй. Стой си на мястото. Ще те уведомявам за всичко ново своевременно.   Искрено твой Дж. Ф.

Глава четирийсет и първа – Къде са парите? – изсъска Сали Гибсън, докато отваряше вратата за прислугата под площадката пред дома на семейство Оуенс. – И аз се радвам да ви видя, госпожице Гибсън – каза Джо и ù подаде десетдоларова банкнота. Сали огледа улицата. – Влизайте. Бързо! – подкани я тя и я задърпа за ръкава. Джо бе облечена като прислужница. Отново бе заела работните дрехи на Кейти. На главата си носеше проскубана сламена шапка. Със Сали бяха договорили тази среща при посещението ù у Джо. – Елате в неделя следобед, тогава къщата е празна – бе казала Сали. – Прислугата има почивен ден, а Оуенсови ходят на гости у сестрата на госпожа Оуенс на ранна вечеря. Джо бе разказала на Еди за плана миналата нощ, докато я изпращаше вкъщи след Завоя. Тя бе помолила Сали да я пусне да огледа стаята на Елинор и Сали се бе съгласила. Джо възнамеряваше да я претърси от пода до тавана с надеждата да намери писмата и списъците, които Стивън Смит ù бе пращал. – Внимавай, Джо. Семейство Оуенс не са като Шивача. Те ще се обадят на полицията, ако те хванат. Опасна игра играеш – бе я предупредил Еди. Опасна игра ли? Тя играеше толкова много игри, че главата ù се замайваше. А най-опасната от всички бе тази, която играеше с Еди. Но не можеше да го остави. След нощта в Завоя, след като научи за миналото му и какво бе преодолял, за да стигне там, където е, чувствата ù към Еди се задълбочиха. Мисълта да прекара един цял ден, без да го види – това бе най-страшното за нея. По-страшно от белязания мъж, по-страшно от Шивача дори. Наложи ù се доста да се постарае, за да успее да отиде до къщата на Оуенсови. Майка ù беше излязла от стаята си, така че Джо не можа просто да ù остави бележка и да излезе. Вместо това се наложи да ù каже, че я боли главата и ще излезе да се поразходи в Сентръл Парк, за да глътне малко свеж въздух. Кейти щеше да я придружи. Ана бе позволила и Тийкстън бе предложил да повика Долан с екипажа, но Джо бе отказала с обяснението, че иска да повърви. После двете с Кейти излязоха и в момента, в който свиха към „Лексингтън“, Джо спря файтон. Щом се качиха, тя дръпна завесите и двете си размениха дрехите. После каза на кочияша да спре на „Сейнт Карс Плейс“, където живееше майката на Кейти, а Джо продължи към Мъри Хил. Кейти бе инструктирана да отиде на ъгъла на 36-а улица и Парк авеню след два часа. Щяха да вземат друг файтон, да си разменят дрехите отново и да се приберат вкъщи. Джо намираше всички тези машинации, необходими и за най-краткото излизане от дома ù, за изтощителни. – Лесно им е на Брам и на Роб, могат да ходят където си искат – бе измърморила тя на Кейти, но Кейти не беше реагирала – бе твърде заета да си брои парите. – Не вдигайте шум – предупреди я сега Сали, докато водеше Джо нагоре по задното стълбище в къщата на Оуенсови. – Трябва да сте тиха, в случай че някой се прибере по-рано. Тя поведе Джо към една стая на втория етаж и отключи вратата. – Ще дойда да ви взема след два часа. Готвачката и икономът обикновено се прибират първи, в шест и половина. Трябва да се махнете преди шест – обясни тя. Джо кимна, напрегната от задачата, която ù предстоеше. Чувстваше се като крадец. После в съзнанието ù изплуваха думите на Еди: „Понякога трябва да направиш нещо нередно, за да оправиш нещата“. Пое си дълбоко дъх, отвори вратата на стаята на Елинор Оуенс и пристъпи вътре.

Глава четирийсет и четвърта Писмо от господин Джоузеф Фийн до господин Едуард Галахър 3 ноември, 1890 г. Драги Еди, Претърсих стаята на Елинор за писмата, но не ги намерих. Кинч се появи в задната градина. Видях го. Което е положително развитие. Той също ме видя. Което не е толкова положително развитие.   Дж. Ф. Писмо от госпожица Едуина Галахър до госпожица Джоузефин Монтфорт 4 ноември, 1890 г. Скъпа Джо, Майтапиш се.   Е. Г. Писмо от господин Джоузеф Фийн до господин Едуард Галахър 5 ноември 1890 г. Драги Еди, Не се „майтапя“, макар в определени ситуации да съм способна да си направя шега. Настоящата ситуация обаче не е от такъв вид. Да се срещнем в „Мет“. При етруските съдове. Утре в 3 следобед. Както обикновено, ще нося черно.   Дж. Ф.

Глава четирийсет и пета Джо седеше на една тапицирана пейка в крилото за антично изкуство в музея на изкуствата „Метрополитън“ и се взираше в напукана глинена ваза. Беше избрала точно тази галерия, защото тя винаги бе безлюдна. Никой никога не идваше да разглежда етруски съдове, пък и защо да го правят? Етруските съдове нямаха какво да кажат. Етруските съдове бяха мъртви. Джо се огледа, припомняйки си последния път, когато дойде тук – преди пет дни, за Бала на младите благодетели. Оттогава не беше виждала Брам, но пък беше дочула, че са го видели да си говори с Елизабет Адамс на някакво събиране преди три дни. Джо знаеше, че Елизабет е от хората, които най-често получават каквото искат. Знаеше и че трябва да се опита да се противопостави на плановете на момичето, но вместо това тя се надяваше те да успеят. Не искаше да се сгодява за Брам или за когото и да е, не и при силните чувства, които изпитваше към Еди. – Къде си? – прошепна тя нетърпеливо. Беше три и петнайсет. Той закъсняваше, а тя се пръскаше от нетърпение да му разкаже всичко, което бе научила от последното им виждане. Чу стъпки зад гърба си и сърцето ù заби по-силно. Обърна се бързо, но се оказа, че стъпките са на пазача. След още няколко минути дочу различни стъпки, бързи и решителни. Отново се обърна и този път сърцето ù не само заби по-силно, а почти изскочи от гърдите ù. „Как е възможно един мъж да е толкова хубав?“ – помисли си тя. Еди не беше избръснат и косата му бе станала още по-дълга. Дрехите му бяха измачкани и изцапани с мастило, както винаги. Но по някаква причина старото туидено сако, криво завързаната вратовръзка и нагънатите панталони му стояха по-добре, отколкото и най-изкусно ушитият костюм на който и да е друг мъж. Беше зачервен. Мръщеше се. Усмихна се, когато я видя, но очите му гледаха сериозно. – Извинявай, че закъснях. Случи се нещо – каза той и седна до нея. – Не може да сядаш тук! – прошепна тя. – Седни от другата страна на пейката, с гръб към мен. Ако случайно мине някой. Еди се огледа. – Но тук няма никой – отбеляза той. – Еди! Той се премести от другата страна на пейката, седна и допря гръб до нейния. – Толкова имам да ти разказвам – започна Джо. – За Елинор Оуенс и писмата, и... – Да, знам, но... – Не намерих списъците, но видях Кинч! – развълнувано рече тя. – Там беше, пред къщата на Оуенсови. И той ги търсеше. Сигурна съм. – Виж, наистина трябва... Джо отново го прекъсна. – Иска ги, за да продължи да изнудва „Ван Хутън“ – заяви тя. – Трябва да установим без всякакво съмнение, че Кинч е Стивън Смит. Вече измислих начин. Ще следим господин Скъли няколко нощи подред. Кинч ще иде да се види с него, за да вземе още пари. Ако следим Скъли, ще сме там, когато дойде Кинч, и можем да го попитаме... – Джо, чуй ме – каза Еди нетърпеливо. – Не можем да следим Скъли. Тя се обърна към него, забравила, че не е редно. – Защо не? Еди също се бе обърнал с лице към нея. Изглеждаше притеснен. – Защото Ричард Скъли е бил открит рано тази сутрин на кея на „Ван Хутън“ – съобщи той. – Това едва ли е изненадващо. Нали работи там – недоумяваше Джо. – Не е бил открит в кабинета си, Джо. Бил е открит във водата. Мъртъв.

Глава четирийсет и девета Джо забърза по стълбите на музея „Метрополитън“. Нямаше търпение да види Еди. Беше му писала в събота следобед, след като се бе прибрала у дома от погребението на Скъли, и го беше помолила да се видят при етруските вази в десет сутринта в неделя, за да му каже как са минали нещата с чичо ù, и да разбере дали той бе успял да научи нещо ново. Майка ù я пусна да излезе без всякакви спорове. Съветът на чичо ù – да позволи повече свобода на свръхчувствителната Джо – очевидно беше взет присърце. – Госпожице? Моля, госпожице... – заговори ù някакъв глас тъкмо когато изкачи последното стъпало пред входа на музея. Говореше някакъв малък просяк. Беше застанал до вратата. Джо щеше да му даде няколко монети, но към тях се приближи пазач. – Махай се оттук, уличен плъх! – изръмжа той. Момчето се дръпна от него, а Джо посегна да отвори вратата. – Госпожице Джо, чакайте! – извика то. Джо спря и се обърна. „Откъде знае как се казвам?“ – почуди се тя. – Аз съм, Резето! – проплака момчето и се шмугна покрай пазача, който беше тръгнал да го гони отново. Щом си каза името, Джо го позна. Приближи се до него, сложи ръка на раменете му и двамата заслизаха по стълбите към улицата. – Какво? Какво се е случило? – заразпитва го тя. – Фей ме праща. С нея бяхме в моргата тая сутрин. И Песоглавата беше с нас... Резето говореше толкова бързо, че Джо почти нищо не разбираше. – Говори по-бавно! – помоли го тя. Момчето си пое огромна глътка въздух. – Някакъв глупак го сгазил файтон – заразказва той. – Ние с Фей и Песоглавата се правехме, че сме му роднини. Оскар обикновено ни изхвърля, но този път беше зает и не ни видя, та успяхме да свием иглата за връзка на умрелия и джобния му часовник. Не успяхме да вземем портмонето. Затова ни трябваш. Джо се отврати. – Трябвам ви, за да ви помогна да ограбите труп? – Не! Слушай ме. Като се прибирахме, минахме покрай една задънена уличка, дето върви покрай моргата – продължи Резето. – Фей чу някакви странни звуци. Влезе да провери кой ги издава, и откри Еди Галахър, пребит. Сърцето на Джо подскочи. Тя стисна момчето за раменете. – Какво се е случило? – Отивал при Оскар за нещо си, но не стигнал. Някой тръгнал след него и го сгащил в уличката. Бая зле е пребит. Заведохме го в неговата стаичка. Страх го е, че тоя, дето го преби, може да тръгне след теб. – Кой е бил? – попита Джо. – Не знам, госпожице. Фей ми рече да ти кажа, че на Еди му трябва доктор, ама тя не може да плати на доктор, щото аз, тя и Песоглавата не успяхме да вземем портмонето на оня сгазения, а тя няма други пари. Ти имаш ли пари, госпожице? Резето обаче не получи нито пари, нито отговор на въпроса си, защото, преди да си довърши въпроса, Джо беше изтичала на улицата, за да хване файтон.

Глава петдесет и втора Джо нежно отметна една къдрица от челото на Еди и тихо се изправи. Еди беше изтощен от преживяванията си. Сигурно щеше да е гладен, когато се събудеше. В дома му нямаше нищо за ядене, а щяха да минат часове, преди да дойде Оскар с вечерята. Тя смяташе да се погрижи за всичко междувременно. Една дъска на пода изскърца, докато Джо пристъпваше към вратата. – Не си тръгвай – промълви Еди. – Отивам да напазарувам – каза Джо. – Веднага се връщам. Тя разви и закопча ръкавите си, облече си палтото и за пръв път в живота си отиде да пазарува като домакиня. Перспективата да общува с търговци бе плашеща, но и вълнуваща. Съвсем наблизо, на Рийд Стрийт, тя намери аптека, откъдето купи калъп сапун, бинтове, йод и шише лауданум. Плодове взе от количката на един италианец, заедно с върбова кошница, в която да сложи покупките си. От нещо, наречено бакалия, държано от германци, тя купи хляб, сирене, наденица, кафе, бутилка мляко, пилешка супа в метален контейнер, който обеща да върне, и дебел резен маслен кейк. Когато се върна в стаята на Еди, го откри дълбоко заспал. Тя запристъпва на пръсти, сложи супата на огъня, за да остане топла, и подреди хляба, кафето и кейка на масата. Млякото, сиренето и наденицата сложи на хладния перваз на прозореца. Когато приключи, осъзна, че и тя е изтощена. Тревогите около случилото се с Еди я бяха изморили до краен предел. „Ще си почина мъничко – помисли си тя – и после ще се прибера, преди да са разбрали, че закъснявам.“ Единственият проблем беше, че нямаше къде да подпре глава, освен на леглото, а то бе заето от Еди. Другият вариант беше коравата маса в средата на стаята. В долния край на леглото имаше подпряна възглавница и тя реши да си почине на нея. Сгуши се до краката на Еди, като внимаваше да не го събуди, и се опря на възглавницата. Започна да се отпуска и се огледа из стаята – към палтото на Еди, закачено на вратата, въдицата му, пишещата машина и книгите. „Какъв ли живот живее тук, в тази малка стаичка? – запита се тя. – Какъв би бил моят живот, ако живеех тук с него?“ „Несигурен, вълнуващ, пестелив, бохемски“ – тези думи проблеснаха в съзнанието ù, но една грейна по-ярко от всички тях: щастлив. „Няма да имаме много, мислеше си тя, но ще се имаме един друг. Той ще получи работата, която иска в „Уърлд“ или „Трибюн“. И аз ще си намеря работа. Той никога няма да ми забрани да пиша истински истории – за тъкачките във фабриката, за Шивача, за Фей. Ще закусваме заедно всяка сутрин на тази малка масичка и ще бъде прекрасно. Всяка вечер ще заспиваме в обятията си в ей това легло и това също ще е прекрасно“ – помисли си и тя и се изчерви. Сигурна беше, че животът ù с Еди наистина би бил прекрасен. Щеше да е романтично и нежно – нищо общо с проклетите шпаньоли на Маминка. „Трябва да има начин. Де да можеше мама да се съгласи да се срещне с него, ще види колко е мил, честен и трудолюбив. Де да можеше да му даде шанс. Само че тя никога няма да го направи“ – каза си Джо. Нито пък чичо ù. Те искаха да се омъжи за Брам. Сега тя осъзна, че ще трябва да избира между семейството си и Еди. И че ако избереше едното, щеше да загуби другото. Какъвто и избор да направеше, сърцето ù щеше да е разбито. – Наистина е невъзможно. Фантазия – прошепна тя. – Фантазия, която не трябваше да допускам в съзнанието си. И сега е време да се откажа от нея. Тя погледна с копнеж мъжа, който спеше до нея, и затвори очи. – Само да знаех как.

Глава петдесет и четвърта Писмо до господин Реджиналд Маркъм „Ернст и Маркъм“, корабни застрахователи Фултън Стрийт 116, Бруклин от госпожица Джоузефин Монтфорт 10 ноември 1890 г. Уважаеми господин Маркъм,   Моля, позволете ми да Ви се представя. Името ми е Джоузефин Монтфорт и съм дъщеря на покойния Чарлс Монтфорт. Пиша Ви с молба за услуга. Реших да напиша историята на „Ван Хутън Шипинг“ и се чудех дали би било удобно да Ви посетя, за да Ви задам няколко въпроса относно знаменитите кораби на компанията. След неотдавнашната кончина на баща ми и господин Ричард Скъли бих искала да съхраня историята на фирмата и постиженията на основателите ù за идните поколения. Надявам се, ще се съгласите с мен, че подобно начинание би представлявало подходящ начин да отдадем почит на тези двама мъже.   С уважение, Джоузефин Монтфорт Покана до госпожица Джоузефин Монтфорт от господин Ейбрахам Олдрич Г-н и г-жа Питър Олдрич Имат удоволствието да ви поканят на празнична вечеря в чест на госпожа Корнилиъс Олдрич ІІІ в събота, 15 ноември, от 19 ч. Източна 65-а улица, 1 10 ноември 1890 г.   Скъпа моя Джо, Майка ти вече получи покана за празненството на Маминка, но изпращам една специално за теб. Моля те, ела. Предполага се тържеството да е в тесен кръг, така че стражите на етикета нямат да те преследват. Питай майка си. Ако откаже, говори с чичо си Филип. Ако и той откаже, питай господин Тийкстън. Но ела. Твой Б. Писмо до госпожица Джоузефин Монтфорт от госпожица Едуина Галахър 11 ноември 1890 г. Скъпа Джо,   Взех един лист от бележника ти и с измама си осигурих достъп до къщата на Оуенсови. Казах на иконома Смешко, че съм инспектор от газовата компания. Претърсих цялото мазе. Докарах си сажди в очите и паяци в ризата, но писмата не открих. Може и да са на сигурно място под небесата, но в мазето определено не са. Е. Г. Писмо до госпожица Джоузефин Монтфорт площад „Грамърси“ 26, Ню Йорк от господин Реджиналд Маркъм 11 ноември 1890 г. Скъпа госпожице Монтфорт,   Моля Ви да приемете съболезнованията ми. Баща Ви беше не само мой клиент, но и приятел, и аз съм съкрушен от загубата му. Смятам, че една история на „Ван Хутън“ би била извънредно ценен проект и ще се радвам да Ви помогна с каквото мога. Четвъртък, в 11 ч. сутринта, удобно ли ще Ви бъде?   Искрено Ваш Реджиналд Маркъм

Глава седемдесет и четвърта Джо влезе в стаята си и се тръшна на леглото. Беше изтощена. Траурният прием у Бийкман най-сетне беше свършил. Беше я изморил, заедно с лекцията на чичо ù. Той искаше най-доброто за нея и за своите собствени деца – добри бракове, щастлив живот. Искаше да са заобиколени от хора като него самия – добри, мили и почтени. Тя разбираше това и го обичаше, но се чудеше дали парите и привилегиите не са го направили сляп за реалния свят. „Не допускай мрака, който сполетя това семейство, да те погълне и да не можеш да излезеш от него. Обърни му гръб, мила моя Джо...“ Това беше казал. Изглежда не разбираше, че дори ти да обърнеш гръб на мрака, той няма да ти обърне гръб. Джо се взираше в тавана. Беше късен следобед и дневната светлина започваше да помръква. Семейство Олдрич бяха изпратили Джо и майка ù до дома им. Ана беше помолила госпожа Нелсън да ù качи вечерята на табла в стаята. И тя се беше изморила и искаше да вечеря рано и да се оттегли за деня. Кейти беше приготвила гореща вана за Джо и беше напалила огъня в стаята ù – неща, за които Джо ù беше благодарна. След няколко минути Кейти щеше да дойде, за да ù помогне да се съблече. Тя седна в леглото. Искаше да влезе във ваната, преди водата да е изстинала. Погледа ù привлякоха две дузини кремави рози, сложени във ваза на тоалетката ù. Досега не ги беше забелязала, но знаеше, без да гледа картичката, пъхната между цветовете, че са от Брам. Той ù пращаше рози всяка седмица. На вазата бяха подпрени няколко светлобежови плика за писма. Покани, помисли си тя, покани за празненства, за нас, прясно сгодената двойка. За тези празненства ще трябва да се поръчват рокли. Първо в по-светли нюанси на сивото, после в бледолилаво и накрая – в какъвто цвят пожелаеше тя. Мисълта не я развълнува по никакъв начин. С тежка въздишка Джо си свали ботите и ги занесе в гардероба. Когато се наведе да ги прибере, видя вестника, който бе подпряла от вътрешната страна на гардероба. Беше „Уърлд“ – вестникът, който Оскар ù бе дал в „Чайлдс“. Беше го скрила тук. Сега го извади – заприлича ù на сувенир от далечно място, място, чиито цветове и звуци са започнали да избледняват в паметта ù. – Вече нямам нужда от това – каза си тя и понесе вестника към камината. На първата страница на вестника имаше статия за ареста на Кинч. На снимката той бе замръзнал за вечни времена с полицай Денис Харт от едната страна и санитаря Франсис Малън от другата. Джо дръпна предпазната решетка на камината и тъкмо щеше да захвърли вестника върху пламъците, когато видя нещо и спря. Коленичи на килима, изглади вестника и огледа снимката отблизо. Сега обаче не гледаше Кинч, а Малън. Макар лицето му да беше размазано, имаше нещо познато в него. Очите ù проследиха тънката сянка, която падаше върху едната му буза. Прокара пръст по нея. И изведнъж разбра. – О, мили боже – каза Джо. Изправи се на крака. Знаеше къде трябва да отиде. Майка ù се беше оттеглила за през нощта и нямаше да я потърси. Можеше да се измъкне незабелязано от къщата, ако не вдигаше шум. Джо написа бележка на Кейти, за да обясни отсъствието си, сложи в бележката еднодоларова банкнота, за да купи мълчанието ù, и я остави на тоалетката. После слезе на пръсти долу, взе си палтото и шапката и излезе през предната врата. Веднага щом се отдалечи от площад „Грамърси“, тя се затича към „Ървинг Плейс“, откъдето хвана файтон. Не се притесняваше, че човекът с белега ще я нападне, ако излезе от къщи. Вече не. Той бе приключил с нея. И с Еди. Беше ги отклонил от следата. – „Парк Роу“, моля – каза тя на файтонджията, докато се качваше. – Редакцията на „Стандарт“.

Глава седемдесет и пета – Не. Абсурд. Всичко свърши. Окончателно този път. Кинч е мъртъв. – Забравù, че питам аз. – Това е някак невъзможно. – Моля те. Налага се – каза Джо. – Защото, ако съм права, то теорията, която измислихме, докато бяхме у мадам Естер, е погрешна – Кинч и Белязания не са работели заедно. Защо тогава са били заедно, когато Бийкман е бил убит? Еди се предаде. – Добре, дай да видя – каза той. Джо седеше пред бюрото на Еди в редакцията на „Стандарт“. Беше четвъртък вечер и повечето от колегите на Еди си бяха тръгнали. Джо извади късмет, че го хвана там. Тя извади вестника от чантата си. – Той е – каза и приглади страницата върху бюрото. – Откъде знаеш? Лицето му е съвсем размазано. – Виждаш ли това? – попита тя и му посочи сянката върху лицето на мъжа. – Първо помислих, че е сянка. Но не е. Белег е. Има ли други снимки? Това искам да знам. Ако има, може да са го хванали на тях. И може да успеем да видим лицето му по-ясно. – Добре, ще проверим. Ела. Те излязоха от редакцията на „Стандарт“ и тръгнаха към тази на „Уърлд“. Еди поговори с някакъв журналист, негов приятел, и му обясни какво им трябва. Онзи го поведе към фотографския отдел. Шефът на отдела тъкмо разчистваше бюрото си и се готвеше да си тръгва. Еди му показа снимката във вестника и попита дали могат да разгледат останалите снимки, направени на местопрестъплението. След няколко минути гледаха три други фотоса. Кинч беше размазан на всичките, но не и човекът от дясната му страна. Кръвта на Джо се смръзна във вените ù, когато зърна назъбения белег и жестокото лице. На повечето снимки той държеше Кинч за лакътя. На една обаче бе вдигнал ръка, за да предпази очите си от светкавицата на фотоапарата. – Проклет да съм – рече Еди. – Той е. Виж... вдигнал е лявата си ръка, за да се предпази от светкавицата, значи тя е водещата. Същата ръка, с която е държал ножа пред лицето ти. И с която е прерязал гърлото на Алва Бийкман. – Знаех си – каза Джо. – Той е. Франсис Малън е Белязания.

Глава осемдесета – Успяхме – каза Еди и слезе от файтона на ъгъла на „Лексингтън“ и Двайсет и четвърта улица. – Благодаря – каза Джо на кочияша и му плати. Беше изморена. Връщането на изкопаната земя върху ковчега на Стивън Смит беше трудна работа, както и промъкването им през портите на приюта. За щастие, пазачът беше заспал въпреки голямата чаша с кафе. Освен умората Джо изпитваше и болка, и тъга. Това беше краят. Нищо повече не можеше да направи. Списъците, които Стивън Смит беше пращал на Елинор Оуенс, щяха да останат скрити, след като и тя, и Еди се бяха опитали да ги открият, но без успех. Малън никога нямаше да бъде разпитан, поне не от тях. Еди беше прав – този човек бе твърде опасен. Тя щеше да разкаже на чичо си какво е научила, и той щеше да се обърне към властите. Те щяха да отидат при Малън. Времето на Джо в ролята на детектив беше свършило. От все сърце ù се искаше да не е така. Искаше ù се нещата да не са такива, каквито бяха. Искаше ù се тя самата да не е такава, каквато е – момиче, способно да забрави за дълга си към семейството и да последва желанията на собственото си сърце. Само че не беше такова момиче. – Има ли гладни? – попита Оскар. – „Портман“ е зад ъгъла. Басирам се, че ще ни направят по някой сандвич. – Как можеш дори да мислиш за храна, след това, което току-що направихме? – недоумяваше Джо. – От мъртъвци винаги огладнявам – каза Оскар. – Щом се озовеш под земята, край с баниците. Край с печените пилета и картофените кюфтета. Така че яж, пий и се весели, така казвам аз. Но най-вече яж. – С удоволствие бих дошла с теб, Оскар, но е почти един през нощта и трябва да се прибирам – каза Джо. После спонтанно го прегърна. – Това пък за какво беше? – попита Оскар и се разсмя, когато тя го пусна. – Не знам кога пак ще те видя. Не знам дали изобщо ще те видя отново. Просто исках да ти благодаря. За всичко. Никога не съм срещала човек като теб. Знам, че от теб ще стане чудесен лекар, и знам още нещо: Сара Стийн иска да я поканиш на вечеря. Оскар се изчерви. После целуна Джо по бузата. Джо се обърна към Еди. Погледът, който си размениха, беше изпълнен с любов и чувство за загуба. Беше оголен, тъжен поглед и Оскар го разбра. – Аз... такова, ще повървя по улицата. Без особена причина – каза той. – Предполагам и с мен едва ли ще се видиш отново – каза Еди. Гледаше Джо, не Оскар. Джо наведе глава, за да не види той сълзите, които изпълваха очите ù. – Ще ми липсваш всеки ден до края на живота ми. Защото ти го промени, Еди. Никога няма да те забравя. – Стига вече, Джо – дрезгаво каза Еди. – Моля те. Джо кимна. Вдигна глава и се опита да се усмихне. – Сбогом – каза тя и го прегърна. Той отвърна на прегръдката, притисна я силно към себе си и затвори очи. После я пусна. – Искаш ли да те изпратя? – попита той. – Съвсем наблизо съм – каза Джо и посочи къщата си. – Ще се оправя и сама. – Е, добре тогава. Идва друг файтон – каза той, след като хвърли поглед нагоре по улицата. – След онзи екипаж. Ще го взема и ще прибера Оскар. Екипажът, за който беше споменал Еди, елегантен английски кларънс, ги подмина и рязко спря. Вратата се отвори. От колата слезе висок, строен млад мъж. – Джо? Джо Монтфорт? – повика я той. – Ти ли си? Джо се обърна бавно. Сърцето ù се беше качило в гърлото. Беше Брам.

Глава осемдесет и трета Този път нямаше как да се промъкне вкъщи незабелязано. Беше почти осем и половина. Цялата прислуга беше на крак и приготвяше закуската. – Заболя ме главата и излязох да глътна малко чист въздух, но не помогна – излъга тя госпожа Нелсън. – Ще донесете ли малко чай и препечен хляб в стаята ми и да кажете на майка ми, че не се чувствам добре? Разтревожената Ана беше дошла да я види. Когато се бе успокоила, че Джо няма температура, тя я бе оставила да си почива. Джо хапна малко, после затвори очи. Смяташе само да подремне за час, но когато се събуди, беше четири и половина следобед. Тя веднага позвъни за прислужницата си. – Кейти, чичо ми идвал ли е? – попита тя. – Не, госпожице, но прати бележка, че ще намине в седем. Джо се успокои, че не е изпуснала чичо си. Тя благодари на Кейти и после я помоли да ù напълни ваната и да ù приготви дрехи за преобличане. Тази сутрин се беше изкъпала съвсем набързо. Сега искаше да полежи в топлата вана по-дълго и да отмие пръстта от гроба на Кинч, мириса на смърт и тъгата от последното сбогом, което бе казала на Еди. В шест и половина тя беше изтъркана, облечена и с прибрана коса. Точно в седем се чу звънецът. Тя слезе долу, щом го чу, и започна да събира силите, които знаеше, че ще ù трябват, за да издържи следващия час. Майка ù нямаше да приеме лесно това, което щеше да ù каже чичо ù Филип. – Добър вечер, чичо – каза тя, когато излезе във фоайето. Тийкстън посегна да помогне на Филип да си съблече палтото, но той каза, че предпочита да остане с него. Джо сметна това за необичайно, но не каза нищо. – Сега отивам при майка ти – каза Филип. – След като кажа каквото имам за казване, ще те повикам. Предполагам, че е в приемната, нали? – Там е – потвърди Джо. Филип влезе в приемната, а Джо отиде да чака в библиотеката. Опита се да разсее тревогата си, като се загледа през прозореца, от който се откриваше гледка към площада. В светлината на една газова лампа тя видя една фигура, тънка и прегърбена, близо до входа за прислугата в къщата на семейство Кавъндиш, която беше по диагонал на нейната. Лудата Мери. Вратата се отвори и госпожа Пъркинс, готвачката на Кавъндишови, ù подаде малък вързоп, увит в кафява хартия. Мери наведе глава, после забърза към площадката пред къщата. Седна на стълбите, отвори вързопчето и лакомо започна да яде. – Джо? Там ли си? Беше чичо ù. Джо бързо излезе от библиотеката и тръгна към приемната. Филип задържа вратата пред нея, после я затвори. Майка ù седеше на едно канапе, стиснала носна кърпичка. Очите ù бяха зачервени и подути. Цялата трепереше. – О, мамо – изхлипа Джо. Седна до нея. Майка ù взе ръката ù в своята. Огледа я внимателно, после погледна Филип. – Не го вярвам – каза тя. – Не мога да го повярвам. Не е вярно! – Джо, на майка ти ù е трудно да приеме това, което ù казах. Би ли повторила разказа си пред нея? Започни от самото начало. – Да, чичо – каза Джо. После се обърна към майка си и ù разказа всичко от игла до конец – от отиването си в редакцията на „Стандарт“, за да предаде на господин Стоутман завещаното му от баща ù. Ана слушаше, от време на време клатеше глава, притискаше кърпичката до очите си и шепнеше „не“. Когато Джо свърши, в стаята се спусна мъртвешка тишина. Единственият звук идваше от стоящия часовник. Филип наруши мълчанието. Той се обърна към Ана и каза: – Сега виждаш ли? Точно както ти казах. Джо беше толкова щастлива, че той е тук. Благодарна бе за спокойния му, безстрастен глас. За силното му присъствие. Сама нямаше да се справи. – Ужасно – продължи той, без да сваля поглед от майката на Джо. – Истински кошмар, особено след всичко друго, през което мина. Но аз ти казвах, Ана. През цялото време ти го повтарях. Ти не ми вярваше. Сега вярваш ли ми? Виждаш ли? Клетата ни, скъпа Джо е загубила разсъдъка си.

Глава осемдесет и девета – Искам да те докосна. – Искам да те целуна. – Искам да те убия. „Така ли? Е, ще трябва да се наредите на опашката, господине“ – помисли си Джо. Тя вървеше бавно по коридора, като се стараеше да не се отклонява от центъра. Към нея се протягаха ръце, пръстите се вкопчваха във въздуха. Джо не отместваше очи от квадратчето светлина в далечината и се стараеше да не поглежда никое от лицата, притиснати към решетките: някои – гневни, други – изплашени, трети – обзети от омраза. Опитваше се да не вижда телата в нощници, усмирителни ризи или съвсем голи. Опитваше се да не чува гласовете, които шептяха, ласкаеха и съскаха. Вървеше с мънички крачки, бавно поставяйки единия крак пред другия. Квадратът от светлина се приближаваше с всяка крачка. Почти беше стигнала до вратата, когато се случи. Един от пациентите метна нещо по нея, нещо топло и лепкаво. То я удари по ръката. Тя се дръпна и изгуби равновесие, препъна се и падна. Изведнъж по цялото ù тяло зашариха ръце, задърпаха полата ù, задраскаха по краката ù. Шепотът и ръмженето се превърнаха във викове. Джо стисна зъби, за да не изпищи. Някой докопа палтото ù и започна да я дърпа към решетките на килията си. „Ключовете! – изкрещя вътрешният ù глас. – Не им давай ключовете!“ Тя подхвърли халката с ключовете, като се целеше в центъра на коридора, но халката се плъзна много по-надалече. Между решетките на килиите се промушиха още ръце и се протегнаха към ключовете. Ръцете на Джо все още бяха свободни. Тя хвана предницата на палтото си и дръпна силно, с което изпокъса копчетата. Мъжът, който я дърпаше, остана с палтото в ръце. Тя ритна силно назад и краката ù се удариха в нечия глава. Човекът падна възнак с вопъл. После Джо успя да издърпа полата си от нечии други ръце, изпълзя обратно до центъра на коридора и сграбчи ключовете. Трепереща от страх, тя се запрепъва към вратата и започна да пробва ключовете поред. Вторият отключи. В момента, в който отвори вратата, и онази в другия край на отделението се завъртя на пантите си. – Тихо! – изрева пазачът. – Какви ги... Ей! – той зърна Джо и се облещи. – Ей, ти! Спри! Джо се шмугна през вратата. Затича се към предната врата и дръпна силно дръжката. Вратата се отвори и тя почти изкрещя от радост. Явно пазачът беше забравил да я заключи, след като пусна Малън. Тя хлопна вратата след себе си, пъхна един от ключовете в ключалката и го завъртя. За неин късмет се оказа правилният ключ. В момента, в който резетата се плъзнаха на местата си, тя усети силно тупване от другата страна на вратата. Вдигна поглед и видя окървавеното лице на Малън през прозореца. Той отново се хвърли към вратата, после се развика за пазача. Джо извади ключа от ключалката, запрепъва се надолу по стълбите и хукна към къщичката на Флин. Щеше да излезе оттук. Нямаше да умре. Не тук. Не тази нощ. Твърде късно видя чичо си, който излезе иззад ствола на един огромен дъб на пътя ù.

Глава деветдесета Ударът повали Джо на земята. Тя се опита да се изправи, но не можа. Филип я дръпна, за да се изправи, и я повлече по килим от мокри, гниещи листа към главната сграда на приюта. Тя се бореше с всички сили. Риташе, драскаше и удряше. Крещеше „Убиец!“ отново и отново, докато той не я зашлеви през лицето толкова силно, че тя отново се свлече, а от устната ù закапа кръв. Той се надвеси над нея задъхан. – Тъпа, малка глупачка! – той изплю думите в лицето ù, с очи потъмнели от ярост. – Защо ти трябваше да се бъркаш, където нямаш работа? Ти имаше всичко! Имаше Брам Олдрич и лесен живот пред теб. Лично се погрижих. Но това не ти стигаше, нали? Захвърли всичко! Джо наведе глава и заплака. Никога нямаше да стигне до портите. Никога повече нямаше да види дома си и майка си. Никога нямаше да види Еди. – Малън! – изрева чичо ù. – Насам! Чуха се бързи стъпки през храстите. – Изправи я – нареди Филип. – Защо? Аз викам да я убием направо тук, веднага. Кучката ми счупи носа! – изсъска Малън. Държеше голям камък. – Не, в момента я търсят твърде много хора. Може да ни видят. Трябва да се върнем към първоначалния план. – Планът да върви по дяволите – изръмжа Малън. Тогава Джо чу смразяващ кръвта звук – леко метално изщракване. Познаваше този звук, беше стреляла с баща си. Тя затвори очи, без да спира да плаче. Помоли се Малън да е добър стрелец, благодарна, че поне щеше да умре от куршум, бързо и чисто, а не от удар с камък. Изстрелът беше оглушителен. Джо помириса барута. Усети по бузата ù да се стича кръв, топла и мокра. Зачака болката и мрака, зачака гласовете около нея да започнат да заглъхват. Но не стана така. Вместо това се чу нов глас, който заговори високо и ясно: – Само да мръднеш, Монтфорт, и ще ти пръсна главата заедно с капачката на коляното.

Глава деветдесет и първа – Фей? – прошепна Джо, неспособна да повярва на очите си. – Хвани я! – изрева Филип, хванал се за кървящото коляно. Малън се хвърли напред. – Сядай долу, грознико – заповяда Фей. Когато той не я послуша, тя вдигна малкия си сребрист револвер и простреля и него в коляното. Той се свлече на земята с крясъци. Погледна грозната дупка в крака си и тъмната кръв, която извираше от нея, и припадна. – Ставай, Джо – каза Фей. Джо се изправи и с препъване тръгна към приятелката си, като бършеше кръвта на Филип от лицето си. – Как се озова тук? – попита тя. Гласът ù трепереше, както и цялото ù тяло. – Лудата Мери – отвърна кратко Фей, без да сваля поглед от двамата мъже. – Пепелника я видял да тича по Четиринайсета улица като подпалена. Тичала, плачела и ме викала. Аз работех на площад „Юниън“, като всяка нощ. Той я доведе при мен. Успокоих я и тя ми разказа, че някакъв мъж те бил отвел. Чула го да споменава „Даркбрайър“, каза ми, че това е лошо място, и ме помоли да ти помогна. Тя знае, че сме приятелки, видяла ни на Бруклинския мост. Хванах файтон и дойдох тук. Мери ме чака в колата. Не иска да излезе. Какво, по дяволите, става тук? – Чичо ми се опитва да ме убие – каза Джо. – Той е убиецът, не Кинч. Еди, Оскар и аз... ние открихме, че Кинч е всъщност Стивън Смит. Чичо ми се опитал да го убие на Сейшелите, но Смит оцелял, така че той накарал Малън да го убие тук. Не успях да направя връзката по-рано. С цялата си глупост му разказах всичко, което бях разкрила, и той използва това да убеди майка ми, че съм луда. – Егати! Чичо ти? – повтори Фей. Изражението ù се промени. Без предупреждение тя отново стреля по Монтфорт. Куршумът се зарови в земята на сантиметри от здравото му коляно. – Говори, Монтфорт, копеле такова – нареди Фей. – Иначе следващия път няма да стрелям в земята. Филип Монтфорт я изгледа на кръв. – Нямам какво да ти кажа. Давай. Убий ме. Ще те обесят до края на седмицата. – О, наистина ще те убия – рече Фей. – Но няма да ме обесят. Ще съм изчезнала много преди да се появят полицаите. Ще изляза оттук и ще изчезна в сенките, както винаги. Само че някоя нощ ще изляза от тези сенки и ще ти запаля къщата, Монтфорт. С все семейството ти вътре. Приятелят ми Резето ще ме вкара вътре. Пепелника ще запали огъня. Всъщност ще запали два. Един в подножието на предното ти стълбище и един на задните стълби. Никой няма да успее да избяга. Ще ти взема всичко – жена ти, сина ти и дъщеря ти, ако не започнеш да говориш. Веднага. Джо не знаеше дали Фей блъфира. И чичо ù явно не знаеше. Защото Филип Монтфорт, отчаян, победен, започна да говори.