Марклунд Джеймс Патерсън и Лиза

P. S. Убийците

Пролог

Париж, Франция

ТОЛКОВА Е МАЛКА – каза британката разочаровано.

Мак Рудолф се засмя, обви шията є с ръка, после я спусна надолу към гърдите є. Не носеше сутиен.

– Акварел върху дървено пано – каза той. – Седемдесет и седем на петдесет и три сантиметра. Идеята била да виси в трапезарията на флорентинския търговец Франческо дел Джокондо, но Леонардо да Винчи никога не я е завършил.

Почувства как зърното на гърдата є се втвърди под плата.

Силвия Рудолф се присламчи от другата страна на англичанката и я хвана под ръка.

– Не се е казвала Мона Лиза – отбеляза тя, – а само Лиза. „Мона“ е италианско умалително за „дама“ или „нейна милост“.

Бутнаха се напред през тълпата. Съпругът на британката се озова зад Силвия с тяло, плътно притиснато до нейното.

– Някой жаден? – попита той.

Силвия и Мак се спогледаха мигновено.

Намираха се на първия етаж в галерия „Денон“ на Лувъра, в Salle des Etats1. На стената пред тях, окачен зад антирефлексно бронирано стъкло, висеше най-известният портрет на света. А той мислеше за бира!

– Права си – каза Мак и плъзна ръка по гърба на англичанката. – Малка е. Франческо дел Джокондо като че не е имал особено голяма трапезария.

После се усмихна на съпруга є.

– Ти също имаш право. Време е за шампанско!

Слязоха по модерното стълбище към „Порт де Лион“ и се озоваха направо в парижката лятна вечер. Силвия вдъхна

опияняващата смесица от изгорели газове, речна вода и току-що разлистили се дървета и се засмя високо.

– Ах – възкликна тя и прегърна младата жена, – толкова съм щастлива, че ви срещнахме. Без меден месец, разбира се, не може, но човек трябва да види и света. Бяхте ли в „Нотр Дам“?

– Пристигнахме тази сутрин – отвърна съпругът нацупено. – Дори не сме яли.

– О, това трябва бързо да се промени – намеси се Мак. – Знаем прекрасно място долу до Сена.

– „Нотр Дам“ е фантастична – продължаваше Силвия. – Една от най-големите готически катедрали в света, силно повлияна от натурализма. Ще се влюбиш в розетката на южния прозорец.

След което целуна британката по бузата.

Пресякоха реката по „Пон д’Аркол“, подминаха катедралата и се качиха на кея, когато някой засвири меланхолично на френски акордеон.

– Поръчайте си каквото искате – каза Мак и задържа вратата на бистрото. – Ние черпим.

Седнаха на маса за четирима с изглед към реката. Залезът боядиса сградите наоколо в кървавочервено. Премина речен кораб, акордеонистът засвири по-весела мелодия.

Сърдитият британец поомекна след две бутилки вино. Силвия усещаше погледите му и разкопча още едно копче на тънката си блуза. Тя забеляза как съпругата му скришом гледаше Мак – светлорусата му коса, кожата с цвят на мед, момичешките мигли и тренираните бицепси.

– Беше вълшебен ден – каза Силвия, когато Мак плати сметката, и метна раницата си на гърба. – Трябва да запазя нещо за спомен от тази вечер.

Мак въздъхна театрално и се хвана за челото. Тя се промъкна до него и зачурулика:

– Мисля, че „ Диор“ на „Монтен“ е все още отворен.

– Скъпо ще ми излезе това – простена Мак.

Британците се засмяха високо.

Взеха такси до авеню „Монтен“. Мак и Силвия не пазаруваха нищо, но англичанинът извади кредитната си карта и купи отвратителен копринен шал на станалата му наскоро съпруга. Мак предпочете две студени бутилки „Мое & Шандон“ от съседния магазин за вино.

На улицата извади един джойнт, който запали и подаде на британката. Силвия обвиваше с ръце талията на съпруга є и го гледаше в очите настойчиво.

– Тези бутилки – каза тя, – искам да ги изпия заедно с теб. Във вашата стая.

Мъжът преглътна звучно и погледна към съпругата си.

– Тя може да си поиграе с Мак междувременно – прошепна Силвия и го целуна.

Махнаха отново за такси.

1 (От френски) Зала на Генералните щати – бел. прев.

***

ХОТЕЛ „ЦЕНТРАЛ“ в Париж беше спретнат, но не луксозен хотел в Монпарнас. Фоайето беше празно. От стаята на рецепцията идваше миризма на кафе и трептяща светлина от телевизор. Взеха асансьора до третия етаж и се строполиха, кикотещи се и леко замаяни, в стаята с изглед към „Рю дю Мен“. Стените бяха слънчевожълти. В средата на дебелия, небесносин мокет се намираше огромна спалня.

– Веднага ще я отворя – каза Мак, взе едната от бутилките шампанско и отиде в банята.

Силвия целуна още веднъж англичанина, този път по-искрено. Забеляза, че дишането му се учести. Вероятно вече беше възбуден.

– Ти си голямо момче, нали? – каза тя с нисък, мъркащ глас и погали крака му нагоре към чатала. Видя, че съпругата му се изчерви.

– До дъно! – провикна се Мак, като влезе в стаята с четири импровизирани чаши за шампанско от минибара.

– Хайде! – извика Силвия, сграбчи една от чашите и я пресуши.

Англичаните бързо последваха примера є. Мак се смееше и пълнеше пак чашите. После запали още един джойнт.

– Откога сте женени? – попита Силвия, дръпна силно от марихуаната и я подаде нататък.

– От четири седмици – отговори британката.

– Представете си – продължи Силвия, – колко много прекрасни нощи ви предстоят.

Мак изпразни бутилката. Придърпа англичанката към себе си и прошепна нещо в ухото є. Тя се засмя нежно. Силвия се усмихна.

– Мак може да издържа дълго – добави тя. – Ще се състезаваме ли с тях?

Наведе се и гризна британеца по меката част на ухото; тогава забеляза, че клепачите му започнаха да се притварят. Жена му се кикотеше – ниско и притеснено.

– Още няколко минути – каза Мак.

Силвия се ухили и разкопча ризата на англичанина. Събу обувките и панталоните му, преди той да се стовари върху завивката.

– Клайв – бърбореше неясно жената, – Клайв, обичам те завинаги, знаеш това...

После заспа и тя. Мак бе успял да съблече всичките є дрехи без бикините. Свали и тях, занесе я на леглото и я положи до съпруга є. Косата є се разстилаше наоколо като ветрило, малко по-къса от тази на Силвия, но с почти същия цвят.

Силвия извади портфейла є, прегледа набързо кредитните карти, след което внимателно погледна паспорта є.

– Емили Спенсър – прочете тя и се взря в снимката. – Ще свърши работа, достатъчно си приличаме.

– Мислиш ли, че е роднина на Лейди Ди? – попита Мак, като едновременно с това изниза сватбените є пръстени.

Силвия събра дрехите на Емили Спенсър, ценностите и други важни принадлежности и ги напъха в раницата си. После отвори външния джоб и извади гумените ръкавици, хлорхексидина и шилото.

– Мона Лиза? – попита тя.

Мак се усмихна.

– Коя друга? Но първо трябва да помогнеш да почистим.

Сложиха ръкавиците, взеха салфетки от банята и започнаха методично да забърсват всичко, до което са се докосвали в стаята, включително и телата на двамата, които лежаха в безсъзнание на леглото. Силвия погледна члена на мъжа.

– Не е чак толкова голям – каза тя и Мак се засмя.

После се огледа наоколо в стаята.

– Готов ли си? – попита тя и върза косата си на конска опашка.

Съблякоха се чисто голи, сгънаха дрехите си и ги сложиха възможно най-далече от леглото.

Силвия започна с мъжа, не от сексистки съображения, а просто защото той беше по-тежък. Седна зад него и го опря на коляното си, отпуснатите му ръце се мятаха встрани. Той издаде звук, приличащ на хъркане. Мак постави краката му плътно един до друг, скръсти ръцете му на корема и є подаде шилото. Тя го пое с дясната ръка. Със свивката на лявата притискаше челото на мъжа, за да държи главата му изправена. Напипа пулса на шията с върха на пръстите и прецени струите.

След това забоде шилото право в лявата артерия на врата. Решително и бързо го прокара през мускули и сухожилия, докато чу хриповете – доказателство, че трахеята му бе прерязана.

***

ТОЙ БЕШЕ В БЕЗСЪЗНАНИЕ и пулсът му не бе учестен, кръвното налягане бе ниско, но натискът в артерията в първите секунди накара кръвта да бликне като фонтан на около четиридесет сантиметра от тялото. Силвия внимаваше да не бъде опръскана.

– Бинго – каза Мак.

Скоро силата на струята намаля и се превърна в ритмично туптене. Бълбукащият звук на бликналата от прерязаната трахея кръв, смесена с кислород, затихваше постепенно, докато спря напълно.

– Добра работа – каза Мак.

Силвия се отмести внимателно и наклони мъжа към евтината табла на леглото.

Ръцете є се окървавиха, когато постави дланите му на корема, дясната върху лявата, но все още не възнамеряваше да се мие.

– Сега е твой ред, скъпа – обърна се към жената.

Емили беше лека и лесна, дишането є почти беше спряло. Кръвта едвам пръсна.

– Колко шампанско изпи тя всъщност? – попита Силвия и постави дланите на жената върху корема.

Погледна с неприязън окървавените си ръце и влезе под душа. Мак є направи компания. Махнаха гумените ръкавици. Внимателно се насапунисаха. Насапунисаха и шилото, изплакнаха се и оставиха душа да тече. Подсушиха телата си с една от хотелските хавлии и я напъхаха най-отгоре в раницата на Силвия. После се облякоха и извадиха полароидния фотоапарат.

Силвия погледна фигурите на леглото и се поколеба.

– Какво мислиш за това? – попита тя. – Ще стане ли?

Мак вдигна фотоапарата. Силната светкавица ги заслепи за миг.

– Ще стане супер – отвърна той.

Силвия натисна бравата с лакът. Пристъпиха в безлюдния коридор. Нямаше камери за наблюдение. Бяха забелязали това, когато се качваха. Мак дръпна ръкава си върху пръстите и непохватно закачи табелката „Не безпокойте“ от външната страна. Вратата се затвори с почти безшумно щракване. Нощните звуци се сливаха с тишината. Лекото шуртене на душа вероятно слабо се различаваше от шума на вентилационната система.

– Стълбите или асансьора? – попита Мак.

– Асансьора – каза Силвия. – Уморена съм.

Изчакаха да се затворят вратите, преди да се целунат.

– Обичам да съм на сватбено пътешествие с теб – каза Силвия и Мак се усмихна.

1.

Четвъртък, 10 юни

Берлин, Германия

ГЛЕДКАТА ОТ ХОТЕЛСКАТА СТАЯ представляваше тухлена стена и три кофи за боклук. Вероятно все още беше светло далече там, горе, тъй като Джейкъб Канън успя да различи един тлъст немски плъх, който пируваше в боклукчийската кофа най-отзад вляво.

Той отпи голяма глътка от виното – „Ризлинг“ – в порцеланова чаша.

Въпросът беше коя от ситуациите е по-потискаща – тази отвътре или тази отвън на стъклото.

Обърна гръб към прозореца и погледна надолу към снимките и картичките, разпръснати на леглото.

Тук имаше рутинен модел, логика, която не откриваше.

Убийците се опитваха да му кажат нещо. Свинете, които прерязваха гърлата на млади двойки из цяла Европа, крещяха право в лицето му. Ревяха посланието си, без той да го чуе, без да може да различи думите; не разбираше какво имат предвид, а за да ги спре, трябваше да умее да тълкува посланията им. Изпи чашата и си наля още вино. После потъна в леглото, така че картичките се разбъркаха.

Хотелската стая в старата, комунистическа, източна част на Берлин в по-стари времена сигурно е служела за килер на чистачките или за подслушвателна централа. Джейкъб Канън, следовател от 32-ри район на нюйоркската полиция, се намираше далече от дома. Беше тук, защото убийците го бяха довели тук. Вече шест месеца следваше ужасяващите им действия, винаги на две или може би на три или четири крачки. Едва сега магнитудът на лудостта им започна да се покачва за полицейските служби в Европа. Тъй като те извършваха само по едно или две убийства във всяка страна, бе отнело време моделът в дей-

ствията им да излезе наяве: за всички, с изключение на него.

Взе копието на картичката от Флоренция. Първата. На нея бе изобразена катедралата „Базилика ди Сан Миниато ал Монте“, на обратната страна беше старият цитат. Прочете двата реда и отново отпи от виното, пусна листа и взе следващото копие, и следващото, и следващото. Атина: снимка на Акропола. Залцбург: изглед от самия град. Мадрид: Лас Вентас и после Рим, Рим, Рим...

Задържа ръце върху лицето си за няколко секунди, преди да стане и да се запъти към паянтовото писалище до стената. Седна на стола и подпря лакти върху записките: бележките, които си беше водил за различните жертви, тълкуванията и крехките взаимовръзки. За двойката в Берлин знаеше все още много малко, само имена и възраст: Карен и Били Каули, и двамата на 23 години, от Канбера, Австралия. Дрогирани и убити в наетия апартамент, точно до болница „Шарите“, който бяха платили две седмици предварително, без да имат възможност да използват. Вместо това лежаха осакатени и с прерарязани гърла още на втория или възможно на третия ден от престоя им в апартамента. Бяха открити след четири денонощия, или може би пет.

Джейкъб стана и отново отиде до леглото, взе полароидната снимка на двойката, изпратена на журналист от „Берлинер Цайтунг“. Тук някъде минаваше границата на това, което умът му можеше да побере.

Защо убийците изпращаха на медиите в градовете, в които извършваха убийствата си, първо картичка, а след това отвратителни снимки от клането? За да шокират? За чест и слава? Или може би имаха друга цел? Не бяха ли снимките и картичките само димна завеса за прикриване на истинския им мотив? А какъв би могъл да бъде той?

Внимателно разглеждаше снимките, зловещата им композиция. Тя трябваше да има цел, но той не я разбираше.

Вместо това взе снимката на двойката в Париж.

Емили и Клайв Спенсър, женени съвсем отскоро, подпрени един до друг на светла дървена табла на легло в хотелска стая в Монпарнас. И двамата са голи. Стичащата се кръв, която покрива торсовете им, се е събрала в малка изсъхнала локвичка около половите им органи.

2.

ЗАЩО ЕМИЛИ? ЗАЩО КЛАЙВ? Какво бяха направили, за да заслужат това? Протегна се да вземе сватбената снимка, изпратена от майката на Емили. Тя е само на двайсет е една години, той – едва навършил трийсет. Невероятно красива двойка, снимката вибрира от щастие и романтика. Той е облечен във фрак, дълъг и стилен. Може би малко пълен, но му отива на вида на брокер от Лондонската борса. Тя изглежда като принцеса от приказките с коса на къдрици, дребничка, стройна и възхитителна в роклята с цвят на слонова кост. Очите є греят пред камерата. Остава є само половин година да се дипломира, преди да стане икономист.

Срещнали се на новогодишно празненство у общ приятел в „Нотинг Хил“. В една от онези тесни, модерни къщи, където е сниман филмът с Хю Грант и Джулия Робъртс.

Майката на Емили не можеше да спре да плаче на телефона.

Той не бе способен нито да я успокои, нито да є помогне, само слушаше. Дори не беше официално въведен в случая. Като американски полицай трябваше да внимава много при намесата си в дейността на службите на други страни. Това би могло да доведе както до големи дипломатически усложнения, и до по-лошо: собственото му незабавно отзоваване за САЩ.

Отвори още една бутилка вино, напълни чашата и направи отново двете крачки до прозореца. Плъхът го нямаше или се беше стъмнило, така че повече не можеше да го различи.

Лошото настроение го заливаше със сила, която спираше дъха му и караше чашата в ръцете му да трепери.

Бързо изпразни съдържанието є, отиде и си наля още.

След това отново седна на писалището с гръб към всички снимки и картички, така че да не ги вижда.

Може би трябваше да си вземе един душ. Да отиде до общото помещение на края на коридора с надеждата, че е останала топла вода. Имаше ли сапун, между другото?

Изпи още малко вино.

Когато бутилката свърши, той взе снимките на убитата двойка в Рим. Сложи ги на писалището, както и служебното си оръжие. Правеше го по навик.

От убийството в Рим извършителите бяха изпратили две снимки – едната в цял ръст на двете голи жертви, а другата – фокусираща се върху ръцете им: лявата на жената и дясната на мъжа.

Вдигна снимката на ръцете и остави пръста си да проследи очертанията на красивата женска длан; усмихна се, когато пръстът му се забави върху белега по рождение на ставата на палеца.

Тя свиреше на пиано, беше експерт по Франц Лист.

Въздъхна дълбоко, остави снимката и взе своя „Глок“. Беше оригинален модел от 1983, който не го беше изоставял от първия ден в отдела преди деветнадесет години. Погали с длан матовата пластмаса на дръжката на пистолета, освободи предпазителя и напъха цевта в устата си. Усети вкус на барут и метал. Затвори очи, стаята бавно се прекатури надясно от прекалено многото „Ризлинг“.

Не, помисли си. Още не. Още не съм готов.

3.

Петък, 11 юни

Стокхолм, Швеция

КАРТИЧКАТА ЛЕЖЕШЕ В ПОЩАТА заедно с покана за турнир по петанк между новинарската и спортната редакция и покана за вечер на дегустиране на вина от културния отдел. Деси Ларшон простена високо и изхвърли известията за безсмислените събития направо в машината за рециклиране на хартия: ако хората се отдаваха малко повече на работата си, вместо да играят с метални топки и да се потупват по гърба, тогава може би този вестник щеше да има бъдеще. При сегашната ситуация тя се съмняваше в това.

Беше напът да отреди същата съдба на картичката, както на играта на топки и гуляя, но се спря и я погледна още веднъж.

Кой в днешно време, всъщност, изпращаше картички? Не беше ли чувал да се говори за дигитално общество? Електронна поща или електронно съобщение?

На картичката се виждаше „Стурториет“2 в Гамла стан3, слънцето грееше и небето беше синьо. Хората седяха на пейките и ядяха сладолед, водата от фонтана по средата шумолеше. Две коли стояха пред входа на сградата на борсата: един сааб и едно волво.

Деси обърна картичката.

To be or not to be

in Stockholm

that is the question

We’ll be in touch4

Каква беше тази глупост?

Завъртя картичката и се втренчи отново в изображението, като че то щеше да даде пояснение на загадъчните редове от другата страна. Хората ближеха сладоледи, водата шумолеше. Нито волвото, нито саабът помръдваха.

Прочете пак текста. Той беше написан на ръка с красиви печатни букви.

Хората трябва да си създадат живот, помисли си тя и изхвърли картичката в машината за хартия.

После се отправи към работното си място в криминалната редакция.

– Случило ли се е нещо? – обърна се към Форшберг, шефът на новините, постави раницата на бюрото си заедно с каската за колелото и шушляковото яке.

Форшберг я погледна над очилата за части от секундата и отново се зачете във вестника пред себе си.

– Хюго Бергман е написал интересна статия, либералите настояват за създаване на европейско ФБР; открили са и още една убита влюбена двойка. Този път в Берлин.

„Какви лъжи е написал пък сега Хюго Бергман?“, помисли Деси и седна зад бюрото си. Извади лаптопа от раницата, логна се в мрежата на вестника и главната страница на изданието в интернет се появи.

– Нещо, с което да продължа? – зачуди се тя и кликна върху новината за двойното убийство в Берлин.

– Болни мозъци – каза шефът на новините и запрелиства вестника. – Какво не им е наред на подобни типове?

– Аз съм специалист по крадци на дребно – отбеляза Деси, – а не по серийни убийци.

Форшберг стана и се запъти към машината за кафе.

„Жертвите в Берлин са австралийци“, прочете Деси. Карен и Уилиам Каули, само по на двайсет и три, но женени от няколко години. Тръгнали на пътуване в Европа, за да преодолеят

смъртта на малкия си син. Вместо това се натъкнали на известните убийци, които трепят млади двойки по целия континент.

Този път картичката бе изпратена на журналист от местен вестник. Тя изобразяваше мястото на бункера на Хитлер с цитат от Шекспир на гърба...

Деси си пое дъх.

To be or not to be. Да бъдеш или да не бъдеш.

Погледна машината за хартия пред себе си.

– Форшберг – каза тя, като прозвуча по-спокойна, отколкото се чувстваше. – Мисля, че са пристигнали в Стокхолм.

2 (От шведски) Големият площад – бел. прев.

3 (От шведски) Старият град – бел. прев.

4 (От английски) Да бъдеш/ или да не бъдеш/ в Стокхолм/ това е въпросът./ Ще държим връзка – бел. прев.

4.

НЯМАШ И НАЙ-МАЛКА ПРЕДСТАВА защо картичката е изпратена точно на теб?

Полицията беше окупирала конферентната зала зад спортната редакция. Комисар Мац Дювал седеше от другата страна на масата и гледаше Деси през дизайнерските рамки на очилата си.

Магнетофон, от стария античен вид с касетка, бавно се въртеше на масата пред нея.

– Ни най-малка – отговори Деси.

Новинарската редакция беше оградена. Група от криминални техници се зае с картичката, снима я и я изпрати за анализ. След това обсади сортирането на пощата. Деси не разбра какво очакваха да намерят там, макар и да носеха цял арсенал от оборудване.

– Писала ли си статии за тези случаи? – попита Мац Дювал. – Отразявала ли си някои от другите убийства в Европа?

Тя поклати глава.

Комисарят я гледаше безизразно.

– Мога ли да те помоля да отговаряш с глас, така че да стане записът?

Тя се изправи на стола и се изкашля.

– Не – повиши глас. – Не, никога не съм писала за тези убийства.

– Нещо трябва да си направила – съмняваше се комисарят. – Защо иначе ще изберат точно теб?

– Поради очевидния ми чар и привлекателност? – предположи тя.

Дювал натискаше копчетата на някаква малка джаджа, за

която Деси допусна, че е вид електронен бележник. Пръстите му бяха дълги и тънки, с оформен маникюр. Беше облечен в сако с вратовръзка и розова риза.

– Да се спрем пак на теб: откога работиш в „Афтон-

постен“?

Деси сключи ръце на коляното.

– Скоро ще станат три години – отговори тя, – на непълен работен ден. Пиша и дисертация.

– Дисертация? За какво?

– По образование съм криминалист със специалност престъпления с частна собственост. Карала съм и допълнителен курс по журналистика в Стокхолмския университет, така че имам и журналистическа диплома. Сега работя върху дисертацията си...

Остави изречението недовършено. Дисертацията върху обществените последици от дребни кражби с взлом бе останала, меко казано, на заден план. Не беше написала и ред повече от една година.

– Би ли се определила като високопрофилиран или известен новинарски репортер?

Деси се засмя неуместно.

– Едва ли – отговори тя. – Аз не пиша за новини, а разследвам истории, които са ме заинтригували. Вчера например имах публикувано интервю с Разбивача Бенгт, най-известният крадец в Швеция. Осъден е за 318 кражби с взлом на еднофамилни къщи, без да включвам....

Комисар Дювал я прекъсна и се наведе напред над масата.

– Обичайният сценарий е изпращачите на картичката да продължат кореспонденцията. Възможно е да получиш още пратки.

– Ако не ги заловите преди това – вмъкна тя.

Срещна погледа на полицая. Беше светъл и непроницаем зад проблясващите очила.

– Не знаем подбудите на убийците – продължи той. – Говорих с тайните служби и всички сме на мнение, че засега не се нуждаеш от лична охрана. Ти смяташ ли, че ти е нужна?

Студени тръпки я побиха по гърба.

– Не – отрече тя. – Не. Не ми е нужна никаква лична охрана.

5.

СИЛВИЯ И МАК се разхождаха прегърнати и очаровани в сърцето на средновековния Стокхолм. Тесните калдъръмени улички се виеха между нестандартни сгради, наклонени една към друга. Слънцето грееше на безоблачното небе, така че Мак си съблече ризата. Силвия го погали по корема и страстно го целуна.

– Гладен ли си? – попита тя, като го лижеше по шията.

– Да – отговори той, – яде ми се нещо студено.

Тя се засмя и посочи:

– Будка за сладолед!

Градът се разкри пред тях и те се озоваха на едно малко триъгълно площадче с прастаро дърво по средата. Няколко момиченца скачаха на въже върху камъните, двама по-възрастни мъже седяха на една пейка и играеха шах.

Гигантската корона на дървото засенчваше целия площад и караше слънчевата светлина да трепти над каменната настилка и фасадите. Купиха си по един сладолед и седнаха на една богато украсена пейка, която навярно бе стояла под дървото стотици години.

Въздухът беше свеж, кристално чист, птиците пееха като обсебени в короната от листа над тях. Не се чуваше градски шум, с изключение на смеха на момиченцата и ритмичните удари на въжето върху уличните камъни.

Площадът им беше оазис, обграден от петстотингодишни сгради в наситени цветове, чиито прозорци блестяха.

– Къде да отидем първо – в Националния музей или в Музея за модерно изкуство? – попита Силвия, като се изтегна на пейката с глава върху коляното на Мак и запрелиства туристическия справочник.

Той я погали по косата и изяде вафлената фунийка на сладоледа си.

– За модерно изкуство – отговори Мак. – Винаги съм искал да видя „Козата“ на Раушенберг.

Поеха от площада по северната улица и минаха покрай една красива статуя на „Свети Георги и Змея“. Минута по-късно слязоха отново на кея, точно срещу ветрохода „Аф Чапман“, закотвен на остров Шепсхолмен.

Бял параход се приближаваше към пристанището, друг се отправяше на път.

– В този град навсякъде има вода – каза Мак изумен.

– Стокхолм е построен върху четиринадесет острова – прочете Силвия в туристическия справочник. – В архипелага покрай града има още тридесет хиляди. Това трябва да е Кралският дворец.

Вляво от тях се извисяваше огромен палат в италиански бароков стил.

– Господи! – възкликна Мак. – Смяташ ли, че се побират вътре?

– Това е най-големият обитаем дворец в света – поясни Силвия и го прегърна през кръста. – Над шестстотин стаи. Зеленото в далечината трябва да е Юргорден.

Тя посочи към острова зад грандхотела.

– Ще се разходим ли, или ще се качим на параходче?

Мак я придърпа към себе си и я целуна.

– Ще отида където и да е, и с каквото и да е, стига да съм с теб.

Силвия напъха ръка зад колана на дънките му и го погали по задните части.

– Приличаш на гръцки бог – прошепна тя.

В Музея на модерното изкуство разгледаха първо световноизвестната творба „Монограма“ на Робърт Раушенберг – една ангорска коза, напъхана в боядисана в бяло автомобилна гума.

Мак беше очарован.

– Мисля, че това е автопортрет – каза той и се просна на пода до стъклената стойка на козата. – Раушенберг се е въз-приемал като едно мърляво животно в големия град. Погледни тук отдолу – куп намерени неща и изрезки от вестници.

Силвия се усмихна на ентусиазма му.

– Мисля, че неговите „смесици“ са един вид приказки от големия град – каза тя. – Може би иска да каже нещо за това, как човек непрекъснато се стреми да покорява нови места.

Когато Мак се наслади напълно, потърсиха местното изкуство. В дъното, след един дълъг и два по-кратки коридора, откриха своя мотив.

– Перфектно – каза Мак.

– Не ни остава нищо друго, освен да започваме – добави Силвия.

6.

ДЕСИ ЛАРШОН ИЗДЪРПА БЕГАЧА по стълбището и го заключи за един улук в задния двор.

Тежката обиколка с колелото през центъра на Стокхолм не бе успяла да разведри лошото є настроение.

Разпитът продължи през по-голямата част от деня. Полицията прегледа всичко, което беше написала след първото убийство във Флоренция преди осем месеца. Каквото и да е подтикнало убийците да изберат точно нея за получател на картичката, то не намираше категорично обяснение в нейните текстове.

Комисар Дювал изглеждаше разочарован, когато я освободи.

Тя се върна при стълбището, отказа се от асансьора и се качи по стълбите до третия етаж. Стъпките є отекнаха между каменните стени. Матираните стъкла на прозорците към задния двор затъмняваха стълбището.

Тъкмо стигна до апартамента и извади ключовете от раницата, когато замръзна по средата на движението.

Един мъж стоеше в сянката на вратата на съседа. Отвори устата, за да извика, но не издаде никакъв звук.

– Деси Ларшон?

Изпусна ключовете. Те се приземиха на мраморния под със силен звън. Гърлото є пресъхна, тялото є бе готово да хукне да бяга.

Той беше брадат, дългокос и миришеше лошо. Пъхна ръката под якето си и краката на Деси се подкосиха.

Сега ще умра.

Сега ще извади големия си касапски нож и ще ми пререже гърлото.

Никога не разбрах кой е баща ми.

Мъжът є подаде нещо малко и плоско, жълто-синя значка, на която пишеше „Нюйоркска полиция“.

– Казвам се Джейкъб Канън – проговори на английски той. – Съжалявам, ако съм те уплашил. Работя в отдел „Убийства“, тридесет и втори район в Манхатън, Ню Йорк.

Тя погледна значката. Наистина ли това беше американска полицейска значка? Беше виждала такива само по телевизията. Тази би могла да бъде купена от най-близкия магазин за играчки.

– Говориш ли английски? Разбираш ли какво казвам?

Тя кимна и вдигна поглед към мъжа. Той беше съвсем малко по-висок от нея, с широки рамене, яки ръце и беше блокирал пътя, по който можеше да избяга надолу по стълбите. Правеше впечатление на едър човек, макар и позаслабнал напоследък. Дънките му бяха изсулени и висяха на слабите му бедра. Велуреното яке беше с добро качество, но намачкано, като че беше спал с него.

– Дяволски важно е да чуеше това, което имам да кажа – настоя той.

Тя се вгледа в очите му, ясносини и искрящи.

– Те са тук и вече планират следващото убийство.

7.

ДЖЕЙКЪБ ЧУВСТВАШЕ как адреналинът разкъсва като с бодлива тел вените му.

Досега не бе успял да тръгне по следите им толкова бързо, само няколко дни след тях. Но никога преди убийствата, преди снимките с трупове, преди бягството към следващия град.

– Трябва да участвам в разследването – каза той. – Сега, веднага!

Журналистката пред него се препъна встрани и се подпря на стената зад нея. Очите є бяха широко отворени в очакване.

– Ако аз съм връзката с убийците – промълви тя, – каква е твоята?

Гласът є беше мрачен и дрезгав. Английският є беше перфектен, макар и със странен акцент. Мъжът я гледа в продължение на няколко безмълвни секунди.

– Кой те разпитва? – попита той. – Как се казва, в кой отдел работи? Намесен ли е прокурор? Какви мерки са взети?

Жената се отмести.

– Как разбра, че аз съм получила картичката? – учуди се тя. – Как разбра къде живея?

Погледна я, нямаше защо да я лъже.

– Берлин. Немската полиция. Der deutschen Polizei ме уведоми, че се е появила още една картичка, адресирана до Деси Ларшон от „Афтонпостен“ в Стокхолм, Schweden. Тръгнах веднага, идвам право от летището.

– И защо стоим тук? Какво искаш от мен?

Той направи крачка към нея, тя отстъпи встрани. Той остана на място.

– Трябва да ги спрем. Това е най-добрият шанс досега...

Тя скръсти ръце, без да отговори.

– Преследвам тези палачи от убийството в Рим на Коледа.

Той се обърна и погледна към прозорците надолу по стълбището. Приглушената слънчева светлина образуваше червени, зелени и тъмносини петна, които трептяха по мраморните стъпала. Затвори очите си и ги покри с длан, цветовете изгоряха в мозъка му.

– Понякога ми се струва, че съм точно по петите им. Понякога се приплъзват прокрай мен, съвсем близо, като че почти мога да усетя дъха им.

– Как ме откри?

Той погледна журналистката. Беше по-различна от другите. По-млада, около трийсетте, и не така развълнувана. При това всички останали бяха мъже, с изключение на репортерката от Залцбург, която не искаше да говори с него.

– Взех адреса ти от телефонни справки. Шофьорът на таксито ме свали точно пред входа.

Безпомощно кършеше ръце.

– Трябва да разбереш, че е важно. Докъде е стигнала поли-цията? Установили ли са контакт с немците? Кажи им, че трябва да се свържат с Берлин, комисарят се казва Гюнтер Бублиц...

Жената наведе брадичка и го погледна изпод бретона. Страхът є като че изчезна, погледът є стана решителен, но все пак предпазлив.

– Това е домът ми – каза тя.– Ако искаш да обсъждаш нещо, свързано с пощенската картичка, убийците или полицейското разследване, можеш да дойдеш утре в работата ми.

Тя кимна към стълбището.

– Сигурна съм, че ще ме откриеш. От Справки ще ти дадат адреса.

Той направи още една крачка към нея и тя затаи дъх.

– Преследвам тези свине от половин година – каза едва чуто. – Никой не знае за тях повече от мен.

Жената се опря до стената и се промъкна покрай него. Вдигна ключовете си от пода и ги хвана здраво.

– Изглеждаш ужасно и миришеш на сметище. Не си упълномощен от шведската полиция, вървиш по следите на убийците... Извинявай, но ми изглежда малко... налудничаво?

Той приглади назад косата си и затвори очи.

Налудничаво? Нима беше луд?

Видя полароидната снимка пред себе си, дланите на жената и на мъжа, красивите пръсти, които почти се докосват. Кръвта, която се стича по ръката и се събира около ноктите.

Обичам те, татко! Ще се видим на Нова година!

Отвори очи и срещна нейните.

– Убиха дъщеря ми в Рим – каза той. – Прерязаха гърлата на Кими и Стивън в хотелска стая в Трастевере, така че ще ги преследвам, докато адът замръзне.

8.

ДЕСИ ЧУ СТЪПКИТЕ на мъжа да заглъхват надолу по стълбите и превъртя ключа два пъти.

Петък вечер и тя отново бе сама.

Събу маратонките си, окачи якето и постави каската на полицата за шапки. После съблече и останалите дрехи на път към банята и пусна душа.

„Джейкъб Канън“, помисли си. Той наистина имаше нужда от това.

Беше ясно, че не иска да є причини нищо лошо. Какво щеше да стане, ако беше отговорила на въпросите му? Какво би загубила?

Прогони мисълта и пусна леденостудена вода. Остана под струята, докато пръстите на краката є се вкочаниха и кожата є се зачерви до болка.

Обвита в големия халат, стъпи на дюшемето във всекидневната. После потъна в дивана от „ИКЕА“ и се протегна за дистанционното, но го задържа в ръката, без да натисне копчето.

Защо убийците бяха избрали нея? Какво бе направила?

В града ли бяха точно сега? Търсеха ли следващата си жертва, или вече я бяха убили? Дали писмото със снимки на труповете лежеше вече в пощата є?

Стана отново и отиде в кухнята. Отвори вратата на хладилника, откри няколко тъжни моркова и един мухлясал домат. Наистина трябваше да излезе да напазарува.

Обикновено винаги когато се прибереше вкъщи, спокойствието и хармонията в нейния живот се връщаха.

Апартаментът є се намираше на улица „Юрведершгренд“ в Сьодермалм; в сърцето на старата работническа част, която по настоящем се бе превърнала в безобразно скъп квартал с апартаменти за модерната средна класа. Улицата водеше нагоре към хълма Мусебаке и носеше това име още от средата на 17. век. Националният поет Карл Микаел Белман бе живял в съседната сграда през седемдесетте години на 18. век. Напрегна се, за да почувства полъха от крилете на историята.

Имаше лош ден.

Отиде до стереото и пусна един диск с немски хардрок. Du, du hast, du hast mich...

След това застана и погледна телефона. В действителност имаше много добър повод да позвъни.

...Du hast mich gefragt und Ich hab nichts gesagt...

Не беше нито самотна, нито изоставена; току-що бе отказала да покани един мъж в апартамента си, е, наистина мръсен и брадясъл; не, никак не беше отчаяна.

...Willst du bis der Tod euch scheidet, treu ihr sein für alle Tage... Nein! Nein!

Вдигна слушалката и набра мобилния телефон на Габриела.

Тя отговори с обичайното си боботене.

– Здравей – каза Деси. – Аз съм.

Чуваше дишането на Габриела.

– Не е това, което си мислиш – продължи Деси. – Не искам да те притеснявам, а и не съм се разкаяла...

– Очаквах да ми се обадиш – каза Габриела, като звучеше строго професионално. – Мац Дювал ме включи в разследващия екип следобеда. Смятам, че можем да се справим с това като възрастни хора – ти и аз...

Деси си отдъхна. Беше живяла заедно с криминален инспектор Габриела Оскаршон почти година. Преди три месеца сложи край на връзката им и Габриела се изнесе от апартамента. Раздялата не беше приятна.

– Чули ли сте нещо? – попита Деси, което в прав текст означаваше: „Открихте ли трупове с прерязани гърла?“.

– Нищо. Засега.

Засега. Тя каза засега. Значи очакваха.

– Говорих с един американски полицай тази вечер – вметна Деси. – Някой си Джейкъб Канън, знаеш ли нещо за него?

– Работил е с немците – отговори Габриела. – Потвърдено ни е, че е ченге от Ню Йорк; дъщеря му е била една от първите жертви. Къде каза, че го срещна?

Деси въздъхна с облекчение. Поне беше този, за когото се беше представил, дори и да смърдеше.

– Той ме потърси.

– Защо? Защо те потърси? Какво искаше?

Долови отново старото раздразнение, проклетите въпроси, непрекъснатите намеци, обвинителния тон, който накрая не бе издържала.

– Не знам точно – отвърна Деси и направи усилие да звучи спокойна и овладяна.

– Възнамеряваме да го разпитаме информативно – отсече Габриела. – Ти, разбира се, можеш да го интервюираш, ако искаш.

– Добре – съгласи се Деси и є се прииска да затвори телефона.

– Но имай едно наум – продължи Габриела. – Случаят се разследва от нас, а не от някакъв си янки на свободна практика.

9.

Събота, 12 юни

СИЛВИЯ РУДОЛФ наклони глава и се усмихна.

– Трябва да ви покажем любимото ни място. Имат фантастични сладкиши и чаши с шоколад, големи колкото вана.

Немската двойка се смееше, въодушевена от джойнта, който четиримата току-що си бяха поделили.

– Намира се на „Стурториет“ в Гамла стан, който има ужасно драматична история – каза Мак и обви с ръка германката. – Крал Кристиан Тиранина е екзекутирал всички шведски благородници на този площад през ноември 1520 г.

– Обезглавени са повече от сто души – допълни Силвия. – Масовото убийство все още се нарича „Стокхолмската кървава баня“.

Германката изтръпна.

– Уф, колко зловещо...

Мак и Силвия набързо се спогледаха и се усмихнаха един на друг. „Зловещо“? И това го казваше мацка, чиито прародители бяха започвали две световни войни?

Двойката Рудолф се хвана за ръце и закрачи бързо към сградата на Борсата и Нобеловия музей. Немците ги следваха, като се кикотеха и се препъваха.

Слънцето грееше през булото от мъгла, вятърът се вихреше по калдъръмените улички.

В сладкарницата, която се казваше „Чаша шоколад“, хапнаха канелени хлебчета и пийнаха домашно приготвен малинов сок. Силвия не можеше да се нагледа на германката. Тя наистина беше изключително красива. За съжаление, светлоруса, почти платинено руса, но това можеше да се промени.

– Ах, колко съм щастлива, че ви срещнахме – възкликна Силвия и я прегърна. – Трябва да запазя спомен от този ден! Мак, мислиш ли, че бижутерът в онзи търговски център все още работи?

Мак простена и завъртя очи към небето.

– Ох, ох, ох – завайка се той. – Скъпо ще ми излезе това.

Немецът извади портфейла си, за да плати сладкишите, но Мак го спря.

– Ние черпим!

Тръгнаха заедно към кея и покрай водата към Кунгстрегорден.

Германката като че изпитваше огромна нужда от захар заради марихуаната, защото се спря и си купи сладолед от една будка до водата.

Силвия използва момента, за да се провре близо до мъжа, докато приятелката му похапваше от фунийката сладолед.

– Тя е направо фантастична – каза Силвия и кимна към жената, чийто разтопен сладолед капеше по дрехите. – Ако бях на твое място, наистина щях да є покажа колко я ценя.

Германецът се усмихна малко несигурно. В действителност и той не беше за изхвърляне. Приличаше на красив немски филмов злодей.

– Да я ценя? Какво имаш в предвид?

Силвия го целуна по бузата и разтърси лявата си китка.

– Няма много хубав ръчен часовник...

Търговският център „НК“5 беше пълен с хора, трябваше да си вземат номерче за опашката в бижутерския магазин. Силвия завлече германката при парфюмите, докато мъжете избираха хубав часовник. И двете си купиха по шишенце „Диор Жадор“. Германката нададе писъци от удоволствие, когато отвори подаръка си.

През това време Силвия се шмугна в „Сюстембулагет“, държавната верига магазини, която държеше монопола върху продажбата на алкохол в Швеция, и купи две бутилки „Мое Шандон“. В това време ентусиазмът на германката се беше охладил.

– Това заслужава да се отпразнува – зачурулика Силвия и уви ръка около талията на германеца. – Бих искала тези да ги изпия с теб, някъде, където можем да останем насаме...

Германецът изглеждаше объркан.

Силвия се засмя нежно.

– Имам предвид нас четиримата. Знаеш ли някое добро местенце?

Той погледна закръглените є гърди и преглътна звучно.

– Наели сме къща в архипелага. Колата под наем е паркирана в гараж съвсем наблизо.

Силвия го целуна по устата, като приплъзна езика си по предните му зъби.

– Какво чакаме? – прошепна тя.

5 „Нурдиска Компаниет“ – луксозен търговски център в Стокхолм –

бел. прев.

10.

РЕДАКЦИЯТА БЕШЕ ПРАЗНА, както всеки път по обед. Форшберг, шефът на новините, седеше, дъвчеше химикалката си и четеше телеграма. Двама криминални техници се бяха разположили на мястото, където се разпределяше пощата, за да уловят всички евентуални писма от убийците. Разпечатките за двойните убийства в Европа през последните осем месеца лежаха на бюрото пред Деси. Беше дошла още в седем часа сутринта и є наредиха да остане до пристигането на последната пощенска доставка по някое време следобед. Беше се захванала да направи резюме на убийствата, което някой от репортерите да доразвие.

Случаят в Берлин, последният от поредицата, бе дълбоко трагичен.

Убийците не само бяха умъртвили австралийците, а бяха осакатили и телата им. По какъв начин – не ставаше ясно от статиите, които Деси откри. Тя взе следващата разпечатка и започна да срича испанския вестникарски текст.

Убийството в Мадрид изглеждаше като копие на това в Берлин, с изключение на детайлите в осакатяването. Американската двойка Сали и Чарли Мартинес е била открита с прерязани гърла в стая в хотел „Лопе де Вега“. Били на сватбено пътешествие в Испания и щели да отпътуват за дома на следващия ден.

Картичката бе изпратена на въпросния вестник „Ел Паис“, с изглед от арената за корида „Лас Вентас“. Наведе се напред и заразглежда лошото копие. Арената приличаше на кръгла къща с две кули със знамена. Малко хора и малко коли. Не се споменаваше дали е имало нещо написано на гърба.

Взе копията на картичката, получена от самата нея.

Приликите не бяха очевидни, освен че местата бяха емблематични за съответния град и изобразяваха сгради, коли и хора...

– Как е Деси? Още ли не си хванала бандитите?

Тя свали копията.

– Завиждаш ли – попита и погледна Александър Андершон, репортерът с най-висока репутация във вестника, който винаги задаваше директни и неудобни въпроси.

Александър Андершон се намести на бюрото є; Деси чу как разпечатките се смачкаха под добре тренирания му задник.

– Мислих върху нещо – каза той с кадифен глас. – Защо убийците изпратиха картичката точно на теб?

Деси се опули от изненада.

– Господи – възкликна тя. – Наистина си бърз. Съвсем сам ли измисли този въпрос?

Усмивката на Александър замръзна.

– Заповядай – каза Деси и му подаде две от копията. – Никой не знае точно какво ги кара да действат, но можеш да опиташ да скалъпиш една обява за запознанство.

Александър Андершон стана и понесе със себе си една тетрадка и няколко молива от пода.

– Обикновено никога не пишеш нещо, което става за четене – отбеляза той. – Човек започва малко да се изненадва...

Деси въздъхна дълбоко и реши да не се ядосва. Държеше се така с всички или поне с тези, които смяташе за по-ниско-

стоящи.

Остави разпечатките и посегна към днешния вестник. В него не пишеше нищо за картичката. Ръководството, след силен натиск от полицията, реши да не публикува тази информация. От друга страна, Александър Андершон бе написал една небрежна статия за убийствата в Европа, която съдържаше изобилие от ключови думи, като „страшно“, „ужасно“ и „клане“, без особено много факти.

Деси остави вестника.

Преследвам тези свине от половин година. Никой не знае за тях повече от мен.

Защо Джейкъб Канън не се обади? Показа такъв интерес предишната вечерта.

Какво го беше накарало да се откаже?

Вдигна глава и погледна редакцията.

Сигурно не се беше обадил заради нея, заради поведението є, заради това, че винаги се държеше безцеремонно и троснато.

Отърси се от това чувство и запрелиства разпечатките. Тази, която търсеше, беше паднала на пода, когато Александър Андершон „отплава“.

Плъзна пръсти по портретните снимки на жертвите.

Жертвите в Рим.

Това беше тя, така изглеждаше. Усмихната, срамежлива, руса и къдрава.

Кимбърли Канън.

Дъщерята на Джейкъб Канън.

11.

ВЯТЪРЪТ БЕШЕ УТИХНАЛ, когато излязоха на слънчевата светлина от къщата на немците в архипелага. Платноходки с увиснали, тебеширенобели платна минаваха бавно по протока надолу; Силвия махна на възрастен мъж, който управляваше голяма яхта. Мак напълни дробове и разпери ръце към островчетата, гората, водата и слънчевия блясък.

– Чудесно е! – провикна се той. – Обичам Швеция!

Силвия се усмихна и му хвърли ключовете на колата.

– Знаеш ли как да се измъкнем оттук?

Мак се засмя високо, постави раницата на задната седалка на автомобила под наем, сложи си чифт нови гумени ръкавици, седна зад кормилото и превключи на скорост.

На черния път завиха наляво. Силвия отвори страничния прозорец, за да се наслади на гледката. Въпреки оскъдната растителност, беше красиво. Зелените листа на дърветата бяха все още ефирни и почти прозрачни, небето – ясносиньо като стъкло. Срамежливи цветя, току-що наболи по замръзналата земя, се поклащаха на течението от минаващата покрай тях кола.

Разминаха се с две коли точно преди да преминат моста, който водеше обратно към континенталната част. Нито един от шофьорите не им обърна особено внимание.

– Тази вечер ще празнуваме – каза Силвия и погали Мак по врата.

– Искам те тук и сега – просъска той в отговор.

Тя го галеше по чатала и усещаше възбудата му.

Когато се качиха на магистралата и поеха на север към Стокхолм, Силвия също сложи чифт ръкавици. Придърпа раницата отпред и заровичка из скъпоценностите на немците.

– Чудо невиждано – възкликна тя и извади един супермодерен цифров фотоапарат. – „Никон D3X“, трябва да е хубав.

Извади и бижутата на жената.

– Част от тях са боклуци, но този смарагдов пръстен е доста добър.

Повдигна го на слънчевата светлина и заразглежда блясъка на камъка.

– Младежът имаше платинена кредитна карта Американ Експрес – каза Мак и погледна джунджуриите, които лежаха разпръснати на пода на колата и върху коляното на Силвия.

– Девойката също – допълни Силвия и размаха метално лъскавата карта. Кодът е 3286.

Мак се ухили.

– А ето и самият часовник „Омега“ – тържествуваше Силвия и триумфално извади току-що купения подарък на германката. – Представи си, все още е в опаковката!

– Стипцата възнамеряваше да купи „Суоч“ – каза Мак.

Смехът им опря в тавана на колата, когато минаха моста Вестербрун.

Тридесет и пет минути по-късно Мак зави към паркинга за дългосрочен престой на летище „Арланда“. За по-сигурно Силвия забърса повърхностите, които вероятно бе докоснала с върха на пръстите: копчето за прозореца, таблото, шофьорското място на Мак. После изоставиха колата сред две хиляди други, тъмносив форд „Фокус“ , който самите те изгубиха от поглед само след няколко метра. Можеше да остане там с месеци, без никой да го забележи.

Безплатният автобус към терминалите на летището беше почти празен. Силвия седна на една от седалките, Мак се настани до нея, като държеше раницата. Малкото пътници не ги удостоиха с особено внимание.

Слязоха на терминал за външни полети номер пет и влязоха в залата за заминаващи. Силвия успя да се затътри доста напред, преди да забележи, че Мак не беше съвсем зад нея. Обърна се и го видя да стои и да гледа към голямото табло, на което обявяваха заминаващите полети.

Бързо се върна назад.

– Скъпи – прошепна тя и са промъкна да него. – Какво правиш?

Светлосините му очи се бяха фокусирали върху мигащите дестинации.

– Бихме могли да се качим на някой полет – каза той.

Силвия го близна по ухото.

– Ела, бебчо – каза тихо тя. – Още много неща трябва да свършим. Днес ще си направим парти.

– Бихме могли да се приберем у дома – каза Мак.

Тя обви ръка около талията му. Той усети дъха є върху врата си, преди да му напомни:

– Влакът заминава след четири минути.

Той се остави да го завлече към ескалаторите, надолу към подземния перон. Едва когато вратите се затвориха и експресният влак потегли обратно към Стокхолм, Силвия се отдръпна от него.

12.

Неделя, 13 юни

ОБЛЕЧЕН В УНИФОРМА ОХРАНИТЕЛ се изправи в стъклената кабина отпред вляво. Натисна едно копче и каза нещо неразбираемо с метален мегафонен глас.

– Аз не говоря шведски – отговори Джейкъб. – Можеш ли да съобщиш на Деси Ларшон, че съм тук?

– За какво става дума?

– Убийствата с пощенските картички – каза той и извади полицейската значка от нюйоркската полиция.

Охранителят си глътна корема и вдигна панталона си.

– Седни и изчакай.

Той посочи няколко дървени пейки до изхода.

Каменната настилка във фоайето на вестник „Афтонпостен“ се хлъзгаше от дъжда навън.

Джейкъб направи няколко несигурни крачки, преди да възстанови баланса и достойнството си. Опъна гърба си и почувства, че може би не беше напълно изтрезнял. Седна на най-близката пейка със стон.

Трябваше да се стегне. Никога преди, нито веднъж през всичките години с Кими не си беше позволявал да потъне толкова дълбоко. Вчерашният ден му се губеше в мъглата от водка и аквавит6. Шведите пиеха нещо, което наричаха бренвин – алкохол, дестилиран от картофи, който си беше чист динамит. Надяваше се да не повърне и отпусна главата в ръцете си. Убийците не бяха далече. Неразположението му се дължеше на тяхното присъствие. Все още обикаляха по улиците на града, криеха се от дъжда и вероятно вече бяха набелязали следващите си жертви, а можеше и да бяха приключили с тях...

Потрепери и забеляза колко е студен и мокър. Ръцете му бяха толкова мръсни. Нямаше нито тоалетна, нито душ в стая-та на туристическата спалня, в която бе отседнал, а не си бе направил труда да потърси общата баня. Самата туристическа спалня беше невероятно потискаща. Сградата била всъщност стар затвор, стаята му представляваше килия от 40-те години на XIX век, която делеше с един финландски поет. Той и поетът се бяха свили на двуетажното легло и пресушиха и водката, и ракията, след което поетът бе излязъл в града да танцува танго.

Джейкъб бе посветил нощта на драйфане в кошчето за боклук и разкаяние. Нямаше достатъчно бутилки алкохол в цялата тази страна, в които да удави мислите за Кими.

Удари се с юмруци по челото.

Беше пропилял двадесет и четири часа заради собствената си слабост. Сега, когато почти бе успял да настигне проклетите свине, беше изпреварен от собствените си недостатъци.

Стана колебливо и отново се запъти към кабината. Подметките на обувките му бяха изсъхнали и се чувстваше по-стабилен, но въпреки това леко бе разперил ръце, за да пази равновесие.

Стъклената кабина беше празна. Охранителят го нямаше.

Джейкъб натисна някакво копче и чу звънец зад стената. Никакъв ефект.

Прекрачи напред и се опита да отвори стъклената врата на редакцията. Заключена. Постави ръце на стъклото и погледна вътре. Доколкото успя да види, не се мяркаше жива душа. Какво беше това шибано място?

Новинарска редакция?

Върна се обратно при кабината и натисна отново същото копче. Никаква реакция.

Сложи показалеца си на звънеца и продължи да го държи, докато усети болка в ставата. Там, вътре, все пак се размърдаха. Видя охранителя да идва с чаша за кафе в едната ръка и с пшеничена питка в другата.

– Ало! – извика Джейкъб. – Можеш ли да се обадиш на Деси Ларшон и да є кажеш, че съм тук?

Охранителят хвърли поглед в неговата посока, след това се обърна с гръб и започна да говори с някого, извън полез-

рението на полицая.

Джейкъб удряше настоятелно с длан по стъклената стена.

– Ало! – крещеше. – Хайде! Въпросът е на живот и смърт...

– Закъсня – чу един глас зад себе си.

Обърна се и видя журналистката от стълбището да стои отзад. Беше пребледняла, зелените є очи бяха изморени, с тъмни кръгове.

– Снимката пристигна тази сутрин – каза тя. – Криминалистите я взеха със себе си.

Направи крачка към нея, отвори уста, но не попита нищо.

– Мъж и жена – поясни тя. – С прерязани гърла.

6* Скандинавска високоалкохолна напитка, която се получава при ферментацията на картофи и зърнени храни – бел. ред.

13.

ДЕСИ ОТВОРИ ВРАТАТА на редакцията с карта и код.

– Не смятам да ти предлагам нещо за пиене – каза тя през рамо. – Ако се беше появил вчера, може би щеше да получиш чаша кафе, но ти пропусна този шанс. Оттук...

Зави надясно в офиса и закрачи към криминалната редакция.

– Не съм дошъл тук, за да пия кафе – каза Джейкъб зад нея. – Открили ли са телата?

Той беше хем намръщен, хем вонеше. Забавен тип.

– Все още не.

Тя посочи нестабилния метален стол до работното си място и седна зад бюрото.

– Кога е изпратено писмото? – попита той.

– Вчера следобед, от централната гара в Стокхолм. По принцип не получаваме поща в неделя, но полицията нареди една допълнителна доставка.

Той седна на стола и се наведе напред, с лакти върху коленете.

– Видя ли снимката? Какво имаше на нея? Някакви особености? Нещо, което да идентифицира местопрестъплението?

Деси гледаше мъжа пред себе си. На дневна светлина изглеждаше дори по-лошо, отколкото в сумрака на стълбището.

Косата му беше сплъстена, дрехите мръсни, но в очите му гореше пламък, който съживяваше лицето му.

– В плика имаше полароидна снимка, нищо друго.

Тя погледна настрани, докато му подаваше едно преснето копие от снимката.

Джейкъб Канън го хвана с двете ръце и се втренчи в труповете.

Деси си даде спокоен и равнодушен вид. Обикновено оставаше безразлична към насилието, но този път не ставаше въпрос за това.

Жертвите бяха толкова млади, смъртта толкова студена.

– Скандинавска среда – констатира полицаят. – Светли мебели, светъл фон, светли хора. И плика ли взеха?

Деси преглътна.

– Криминалистите? Разбира се.

– Имаш ли копие?

Деси му подаде фотокопието на обикновения продълговат плик. Адресът беше написан с красиви големи, печатни букви на предната страна.

ДЕСИ ЛАРШОН

„АФТОНПОСТЕН“

11 510 СТОКХОЛМ

Тя погледна с неприязън собственото си име.

– Криминалистите няма да открият нищо по него – каза Джейкъб Канън. – Тези убийци не оставят пръстови отпечатъци, нито пък ближат пощенските марки. Пишеше ли нещо на обратната страна?

Тя поклати отрицателно глава.

Той държеше снимката на труповете.

– Мога ли да получа копие?

– Ще ти разпечатам едно – каза Деси, зададе команда на компютъра и посочи към принтера извън стаята. – Мисля да взема чаша кафе – продължи тя и стана. – Ти искаш ли?

– Не бях ли пропуснал този шанс? – отговори Джейкъб и се отправи към принтера, за да си вземе копието.

Деси отиде до машината за кафе. Чувството за нереалност се увеличаваше. Избра за себе си с мляко, а за американеца – черно късо. Той изглеждаше така, като че имаше нужда точно от това.

– Все някога ще допуснат грешка – каза Джейкъб Канън и пое кафето. – Рано или късно ще проявят небрежност или самоувереност. Този миг скоро ще настъпи...

Деси остави отвратителното кафе и погледна твърдо американеца.

– Много въпроси се въртят в главата ми – каза тя, – но трябва да започна с тези: Защо аз? Защо избраха мен? Имаш ли отговор?

В същия момент завибрира мобилният є телефон. Тя погледна дисплея.

Обаждаше се Габриела.

– Една от разследващите – вметна тя.

– От разследващите случая? Отговори тогава!

Натисна слушалката и се завъртя на стола с гръб към него.

– Мисля, че открихме жертвите – каза Габриела. – Двойка немци на остров Даларьо.

14.

ДЕСИ СИ ПОЕ дълбоко въздух.

– Кой ги откри?

Джейкъб Канън заобиколи бюрото є, така че отново застана пред нея.

– Чистачката – каза Габриела по телефона. – Местният патрул е вече там.

– Локализирали ли са жертвите? – попита Джейкъб.

Деси отново се обърна.

– Сигурни ли сте, че това са лицата от снимката? – попита тя.

– Открили са ги, нали? – настояваше американецът.

– С кого разговаряш? – попита Габриела.

– Съдебният лекар ще открие следи от различни вещества в кръвта на жертвите – повиши глас Джейкъб Канън до мобилния телефон. – Малко количество тетрахидроканабинол и алкохол, но също и наркотик, който ще се определи като...

– Кога са станали убийствата? – попита Деси и запуши с пръст едното си ухо, за да не слуша американската „картечница“.

– Безпокоя се за теб – каза Габриела. – Тези убийци хич не си поплюват. Искам да внимаваш...

Джейкъб Канън хвана стола на Деси и го завъртя така, че коленете є попаднаха между неговите.

– Попитай за адреса – каза той и я погледна право в очите. – Попитай за адреса на местопрестъплението.

– Какъв е адресът на местопрестъплението? – подчини се Деси смутено и почувства топлината на краката му през тънкия си панталон.

– Във вестника ли си сега? Лудият янки ли крещи така?

Гласът на Габриела прозвуча злъчно и укорително.

– Какво прави там? Пуснала си го в редакцията? Защо?

Деси избегна синия поглед на мъжа и почувства как раздразнението срещу Габриела прелива.

– Адресът, Габи. Това е вестник, а убийствата са новина. Ще трябва да изпратим някого там.

– Какво, нали не си репортер?

Невероятният инат, който би трябвало да е изчезнал на тригодишна възраст, се надигна в нея и накара бузите є да пламнат.

– Предпочиташ да изпратим Александър Андершон ли?

Габриела Оскаршон съобщи адрес на остров Даларьо.

– Но каквото и да правиш – отсече тя, – не взимай със себе си този побъркан американец. – След това затвори телефона.

Деси също го свали от ухото си.

Джейкъб Канън пусна стола є и направи крачка назад.

– Къде е? Къде е местопрестъплението?

– На четирийсет и пет минути от града – отговори Деси и погледна часовника си. – На юг, на един остров.

Тя заобиколи бюрото, метна раницата си на рамо, взе тетрадка и химикал и се спря пред Джейкъб Канън.

– Тръгваме ли?

15.

БЕШЕ СПРЯЛО ДА ВАЛИ, но асфалтът беше все още мокър. Гумите изсвистяха, когато Деси подкара волвото през локвите около гаража на вестника. Наби спирачка пред главния вход и отвори вратата на Джейкъб Канън.

Вонята, която се носеше от него, беше направо упояваща.

– Господи! – каза тя и отвори прозореца. – Не използвате ли вода и сапун в Америка?

Той сложи предпазния колан.

– Действаме съвсем навреме. Почти едновременно със следователите. Имаш добър източник на информация.

Деси включи на скорост и тръгна. Изчака малко, преди да отговори.

– Това е бившата ми приятелка.

– Бивша приятелка, като в...

– Гадже, да – повтори тя, като следеше концентрирано натоварения трафик. Защо беше толкова трудно да говори за това? През 2009 година?

Даде газ, не искаше да я бави червената светлина. Погледна към небето, за да види дали облаците бяха напът да се разсеят, но те си стояха там. Пусна радиото и намери станция „Лугна Фаворитер“. Опита се малко да припява, но не знаеше текста.

– А ти? – попита тя, за да наруши тишината. – Имаш ли си момиче?

– Вече не – отговори той и погледна навън през прозореца.

– Ако се беше опитал да взимаш душ понякога, може би тя щеше да остане.

– Беше убита. В Рим.

По дяволите, по дяволите, по дяволите, каква идиотка беше!

– Извинявай – смотолеви тя, и насочи поглед право към предното стъкло.

– Няма нищо – обърна се към нея. – Кими беше моето семейство. Бяхме само тя и аз.

„А къде беше майка є?“, помисли си Деси, но реши този път да си държи езика зад зъбите.

Караха на юг по шосе 73. В мълчание подминаха разклонението за Тюресьо и предградието Брандберг. Джейкъб Канън се наведе напред и зараглежда гигантските бетонни сгради.

– Ето че попаднахме в бившия Съветски съюз – каза той.

– Това е така наречената милионна програма – поясни Деси, благодарна, че има какво да каже. – Социалдемократическото правителство нареди да се построят хиляда жилища за десет години, през 60-те и 70-те години на миналия век. Много престъпници от бившия СССР пристигнаха тук през последните десетилетия.

Джейкъб Канън не отговори. Жената следеше пътните знаци и откри изхода за Йоребру. Магистралата изчезна и бе заменена от тесния път 227. Не им оставаше още много.

Тя усети как пулсът є се ускорява. Ходила беше на много местопрестъпления, свикнала беше с разбити балконски врати и извадени чекмеджета, но на местопрестъплението на убийство никога не беше присъствала.

– Когато пристигнем – каза Деси,– какво може да очакваме?

Джейкъб Канън я изгледа и очите му заблестяха.

– Кръв – отговори той. – Дори незначително количество кръв изглежда много, когато се стича по мебелите и пода. Сама знаеш какво петно остава на стената, когато убиеш комар. Тук говорим за големи количества.

Деси стисна волана по-здраво и премина отсечката към остров Бюрньо.

16.

КЪЩАТА СЕ НАМИРАШЕ на парцел до протока срещу остров Едесьо. Беше малка и жълта, с натруфена веранда и шесто-

ъгълна кула, с вимпел на върха. Боядисана в бяло ограда с порта я делеше от пътя. Новоразлистени брези растяха около нея, невени оформяха контурите на чакълена пътека. Един полицай тъкмо ограждаше имота със синьо-бяла найлонова лента надолу към брега. Друг стоеше на ъгъла и говореше по мобилен телефон. Деси се поколеба до оградата. Вдигна компактния си цифров фотоапарат и щракна няколко снимки. Джейкъб Канън се промъкна покрай нея, отвори портата и пропълзя под найлоновата лента.

– Почакай – каза Деси и пъхна фотоапарата в джоба си, – можеш ли наистина да...

– Ей, вие там – извика полицаят, който тъкмо се опитваше да завърже лентата за трепетликата долу на брега. – Не може да влезете, затворено е за цивилни.

Джейкъб Канън вдигна полицейската си значка, като едновременно ускори ход към къщата. Деси подтичваше след него с треперещи крака.

– Нюйоркска полиция – извика той обратно. – Ще докладвам на следователите. Всичко е наред.

Полицаят с мобилния телефон ги зяпаше, без да спира да говори.

– Джейкъб – каза Деси, – не знам дали...

Американецът се покачи на верандата. Хвърли бърз поглед наоколо и си събу обувките.

Външната врата беше широко отворена. Той се поспря на прага, Деси го последва забързано, като инстинктивно си запуши носа и устата с ръка.

– О, по дяволите – изруга тя. – Какво мирише така?

Вдясно от тях се намираше полуотворена врата, която навярно водеше към малка кухня. Направо и вляво забелязаха хора, дъските на пода скърцаха при движението им.

– Ехо – извика Джейкъб. – Казвам се Джейкъб Канън и съм американец, разследващ убийствата; идвам с информация за този случай. Сега влизам на местопрестъплението.

Деси събу непохватно маратонките си, все още с ръка на носа и устата. Видя Джейкъб да слага две тънки кожени ръкавици, които извади от джобовете на якето си, като едновременно с това отвори вратата отпред. Застанала зад гърба му, забеляза как Мац Дювал, комисарят, който я беше разпитвал в петък, се обърна и се вторачи в тях. Носеше светлосив костюм с лилава риза и яркочервена вратовръзка, на краката си имаше сини калцуни. Габриела стоеше до прозореца и пишеше нещо в едно тефтерче. В протока отвън се приплъзна платноходка.

– Какво по дяволите... – изруга Габриела и направи две крачки към тях.

Джейкъб вдигна значката си.

– Не съм тук, за да саботирам – поясни той. – Разполагам с важна информация, която ще бъде от полза за разследването.

Направи крачка встрани, така че Деси да може да влезе във всекидневната. Тя застана до него и видя дивана.

Кървавите трупове седяха, все още вкочанени, в странната си поза. Кръвта, която покриваше телата, беше тъмна, почти черна. Беше протекла на пода, проникнала през процепите на дъските и попила в една шарена черга.

Русата коса на жената, разстлана върху гърдите є, се беше втвърдила от засъхналата кръв. Мъжът лежеше наполовина на коленете є, наполовина на пода, точно като на снимката. Гърлото му бе зейнало в писък. Натискът върху трахеята е бил толкова силен, че главата му бе почти отделена от тялото.

Деси почувства как кръвното є рязко пада и се хвана за Джейкъб, за да не се свлече на пода.

– Значи ти си Джейкъб Канън – каза Мац Дювал и огледа американеца от главата до петите. – Чувал съм за теб.

Не прозвуча агресивно, по-скоро беше проява на любопитство.

– Ще откриете поне една празна бутилка шампанско тук някъде – продължи Джейкъб, – вероятно от марката „Мое & Шандон“. Четири чаши, като в две от тях ще се натъкнете на остатъци от наркотика циклопентолат. Това е отпускащо мускулите вещество, което се използва при очни прегледи за разширяване на зениците...

Габриела направи две големи крачки в стаята и застана съвсем до Джейкъб Канън.

– Ти влизаш на местопрестъпление – каза тя и посочи външната врата. – Изчезвай!

– Капки за очи? – попита Мац Дювал.

Джейкъб погледна войнствено полицаите.

– В САЩ препаратът се продава под няколко имена – отговори той – акпентолат, циклогил, цилат и под още две. В Канада може да го наричат минимс циклопентолат. Вероятно се намира и в Европа.

Деси почувства как є се завива свят. Можеше да є прилошее всеки момент.

– Значи убийците дрогират жертвите? – каза Мац Дювал, мръдна напред и постави ръка на рамото на Габриела. – С капки за очи в шампанското?

Габриела хвърли мрачен поглед на Деси и се освободи от ръката на Дювал.

– И им прерязват гърлото, след като изпаднат в несвяст – допълни Джейкъб. – Убиецът борави с дясната ръка и използва тънък и остър предмет. Застава зад жертвата и забива нож право в лявата артерия на врата, след което прерязва сухожилията и трахеята.

Той показваше с ръце това, за което говореше.

Деси усети как цветове и звуци започнаха да изчезват.

– Пулсът и дишането спират след около минута – говореше Джейкъб.

– Извинете – прекъсна ги Деси, – но мисля, че трябва да изляза.

Тя стъпи на чакълената пътека, обърна лице към небето и направи няколко дълги, дълбоки вдишвания.

17.

ТЕЗИ УБИЙЦИ са изключително чаровни – каза Джейкъб и се протегна на слабото слънце. – Лесно си създават нови приятели. Сигурна ли си, че не искаш канелено хлебче?

Деси поклати глава в отказ и остави американеца да изяде последното. Седяха на терасата в „Даларьо хотел Белвю“ с кана кафе, чаши и празна чиния за сладкиши. От морето духаше пронизващ вятър и в действителност беше студено да се седи навън, но Деси нямаше да понесе миризмата на Джейкъб Канън след гаденето преди няколко часа.

– Значи ти смяташ, че са двама? Двойка? Мъж и жена? Защо?

Джейкъб кимна, като дъвчеше хлебчето с добър апетит. Изглеждаше напълно равнодушен след отвратителната гледка от преди малко.

– Всеки път постъпват по един и същ начин – отговори той. – Съществува само един разумен сценарий: двойка са, защото е по-безопасно. Навярно са млади и много привлекателни, двойка екскурзианти, които срещат сродни души, пият шампанско, пушат, забавляват се...

Отпи от кафето и добави:

– И вероятно говорят английски.

Деси повдигна въпросително вежди.

– Картичките – поясни той. – Препинателните знаци са на правилното място, а и на повечето жертви английският е роден език. Убийците са го говорили перфектно.

Деси зави дългата си коса на кок на тила и го закрепи с молива, за да не мърда. Тетрадката є беше пълна с информация за жертвите, убийствата и убийците.

– А картичките – каза тя. – Защо ги изпращат?

Джейкъб Канън погледна към морето. Вятърът развяваше сплъстената му коса.

– Не е необичайно серийните убийци да контактуват с околния свят, за да привлекат вниманието – отговори той. – Има много примери за това.

– Убиват, за да попаднат във вестника?

Полицаят си наля още кафе от каната.

– В Америка първите убийци, които изпращат пощенски картички, са се появили преди повече от сто години. Такъв е бил Джон Франк Хики. Убивал е млади момчета по цялото източно крайбрежие в продължение на тридесет години, без да могат да го заловят. Изпращал е пощенски картички на семействата на жертвите, което в крайна сметка го е разкрило.

Той изпи кафето си.

Деси зъзнеше на нестихващия вятър.

– Но защо мен?

Джейкъб Канън закопча велуреното си яке.

– Ти си надарена, амбициозна, професията е може би най-важното нещо в живота ти. Имаш висше образование, всъщност прекалено високо за типа журналистика, с който се занимаваш, за което съвсем не ти пука.

Деси положи усилия, за да изглежда хладна и безразлична, докато близваше от кафето.

– Защо мислиш така?

– Прав ли съм?

Тя леко се изкашля.

– Ами, може би отчасти.

Погледна я със снизхождение.

– Това не е ядрена физика. Мисля, че знам подхода им при създаване на контакти.

Деси скръсти ръце.

– Какъв е?

– Убийците купуват вестници в деня, в който са решили да престъпят към действие. И избират за свой контакт вестника и журналиста с най-значимата криминална новина.

– Но ако говорят английски, как четат шведски вестници?

Той сви рамене.

– Думите „полиция“ и „криминален“ са почти еднакви на всички езици.

Деси премигна няколко пъти.

– Разбивача Бенгт. „Афтонпостен“ публикува моето интервю с Разбивача Бенгт на първа страница в четвъртък.

Джейкъб Канън погледна морето.

– Все пак откъде знаеш – това за моята амбиция и моето образование...

– Ти си жена, а пишеш на типично мъжки теми. Това изисква както умение, така и инат. Там, откъдето идвам, криминалната журналистика не е с особено високо реноме, дори и вестниците да се продават. Затова репортерите са компетентни, но без особен авторитет.

– Това невинаги е така – каза Деси и си помисли за Александър Андершон.

Джейкъб Канън се наведе към нея.

– Нужно ми е да работя заедно с теб. Необходимо е някой да ме вкара както в разследването, така и в медиите. Мисля, че този път мога да ги хвана.

Деси стана и сложи банкнотите за сметката под каната за кафе, за да не ги духне вятърът.

– Изкъпи се и изгори дрехите – каза тя. – После ще видим.

18.

СЛУЧИЛОТО СЕ БЪРЗО ПРЕРАСНА в нещо толкова необичайно като международна топновина, която идва от Стокхолм. Всички амбициозни мъже и жени във вестника бяха склонни да съчинят заглавие, което евентуално би могло да се цитира от Си Ен Ен или „Ню Йорк Таймс“. Във фотоотдела се тълпяха фотографи. Форшберг седеше с отметната настрани коса и говореше разпалено едновременно по два мобилни телефона. Александър Андершон бе окупирал вниманието в новинарския отдел, като четеше на всеослушание собствените си текстове. За първи път в историята главният редактор Стенвал бе дошъл във вестника в неделя; Деси го видя да седи и поглъща кафе в стъклената си „клетка“. Тя отиде до бюрото, извади лаптопа и фотоапарата, изтегли снимките от жълтата къща в архипелага и ги изпрати в редакцията. После нахвърля няколко факта за престъплението и жертвите на чернова за информационна бележка.

– Как беше там? – попита Форшберг, който внезапно изникна от плът и кръв до бюрото є.

– Ужасно – отговори Деси, като едновременно тракаше на лаптопа.

– Същите убийци ли са като тези в Европа?

– Така изглежда – каза тя и завъртя компютъра, за да може шефът да прочете първоначалния є материал.

– Капки за очи? – учуди се Форшберг.

– Има вече няколко случая в Швеция на дрогиране на жени с капки за очи в питието. В Мексико сити проститутки използват такива капки да примамват плячка. Най-малко петима мъже са умрели.

– От капки за очи в питието? – поколеба се Форшберг.

Деси го погледна.

– Част от момичетата са слагали капките на зърната на гърдите си.

Форшберг се подпря на другия крак и смени темата.

– Колко от това можем да публикуваме?

– Почти нищо – отвърна Деси и продължи да пише на компютъра. – Следователите искат да запазят информацията за наркотиците, шампанското и другите находки на местопрестъплението в тайна. От друга страна, можем да разкрием причината за смъртта и да дадем информация за жертвите. На обяд уведомиха роднините им.

Форшберг седна на бюрото є.

– Жертвите?

Деси се взираше в екрана на компютъра, в сухите факти, които пишеше за мъртвите хора.

Клаудия Шмит, двайсетгодишна. Сгодена за Ролф Хетгер на двайсет и три. И двамата от Хамбург. Пристигнали в Стокхолм във вторник, наели къща в Даларьо чрез посредник по интернет. Наели и кола на летището – форд „Фокус“. Колата липсва.

– Най-вероятно са срещнали убийците си някъде в града и са ги поканили на гости – каза Деси. – Портретните снимки са на път от „Ди Цайт“. Всичко ще бъде в електронната ти поща до три минути.

– Кои са източниците ти?

Тя го погледна безизразно и отговори:

– Защитени са. Какво ще правим с информацията за картичката и снимката на труповете?

Форшберг стана.

– Полицията ни държи изкъсо. Ръководството твърди, че все още не можем да я разкрием. Направи ли снимки на къщата?

– Само за доказателство. В редакцията са. Болестно състоя-ние...

Тя вдигна фотокопието на картичката с изглед от сградата на борсата.

– Знаеш ли как ги нарича американецът? Убийци с пощенски картички...

– Добро заглавие – каза Форшберг. – Почти еднакво дълги редове.

Деси погледна часовника си.

– Последната поща е пристигнала. Ако няма нищо в нея, си тръгвам.

– Среща? – каза Форшберг заинтригуван.

– Всъщност да – потвърди Деси, – и вече закъснях.

19.

НАИСТИНА ИМАШЕ СРЕЩА, което обикновено не се случваше. Малко или много бе очаквала с нетърпение подобна вечер: някой да я покани на вечеря в изискан ресторант със свещи и бели покривки.

Точно сега обаче би дала всичко, за да избегне това.

Преди няколко седмици є се обади Хюго Бергман, преуспяващ писател на криминални романи и общественик. Необходима му била професионална консултация относно достоверността на един от героите му: непоправим крадец на дребно, станал жертва на световна конспирация. В знак на благодарност щял да я покани на вечеря.

Поласкана, тя бе приела поканата. Хюго Бергман беше както богат, така и известен, а и доста красив. Това поне мислеше за него, докато не го срещна и не чу замисъла на сюжета му.

Крадец на дребно, замесен в огромна конспирация с генноманипулирани състезателни коне, министър-председател, изпаднал в кома, и попзвезда, която се стреми към световно господство.

Тактично бе опитала да обясни на господин Бергман, че беше без значение колко дисертации е написала за крадци на дребно: неговият герой никога нямаше да спечели доверие.

И ето че предстоеше обещаната вечеря, точно тази вечер и точно в „Опера шеларен“, един от най-тузарските ресторанти в града.

Тя паркира колелото си до входа; миризмата на труповете от Даларьо не напускаше обонянието є. Свали каската, пусна косата си и влезе. Свободните панталони и изпотената блуза бяха възможно най-неподходящото облекло, но нямаше време да отиде до вкъщи и да се преоблече.

Оберкелнерът я заведе до масата. Великолепната обстановка с кристални полилеи, рисунки по тавана и масивни сребърни свещници я накара да се почувства лепкава и тромава, като братовчедка от провинцията.

– Деси – каза Хюго Бергман и грейна. Той стана и я целуна по двете бузи, както в по-изисканите общества на континента. – Толкова се радвам да те видя отново.

Деси се усмихна принудено.

– Съжалявам, че закъснях – извини се тя, – но се занимавах с двойно убийство през целия ден...

– О – възкликна Хюго Бергман. – Тези редактори! Кръв и смърт, с това се препитават. Въпреки че кой съм аз, за да чета морал?

Той се засмя на собствената си шега.

– Направо ми се изправиха косите – каза Деси и седна. – Жертвите, млада двойка от Хамбург...

– Нека повече не говорим за това – прекъсна я писателят и наля червено вино в чашата пред нея. – Агентът ми е подписал договор с едно холандско издателство днес, така че сега ще празнуваме!

Тя забеляза, че бутилката вече беше преполовена. Господин Бергман се беше забавлявал възможно най-добре, докато чакаше.

– Вече поръчах – каза той и остави чашата. – Надявам се, че ядеш месо.

Деси отново се усмихна.

– Всъщност не – отговори тя. – Против комерсиалното експлоатиране на животни съм.

Хюго Бергман разгледа менюто с вината.

– Тогава ще изядеш картофеното пюре. То не е експлоатирано. Как е това „Шато Пишон-Лонгвил Барон“ от хиляда деветстотин деветдесет и пета?

С последния въпрос той се обърна към сервитьора, който беззвучно бе пропълзял до масата им.

– Наистина се надявам холандският превод да е по-добър от френския – добави той, след като сервитьорът изчезна. – Да знаеш само какви некадърници има в издателския бранш. Прочете ли, между другото, статията ми за претовареността на прокурорите? О, много положителен отклик получих...

Деси продължаваше да се усмихва, докато я заболяха крайчетата на устата. Наистина полагаше усилия, размахваше коса и мигаше с мигли, слушаше благочестиво и се смееше любезно. Вечерята беше вкусна, поне картофеното пюре.

Хюго Бергман все повече се опияняваше от скъпарските вина, които поглъщаше. Факт беше, че се затрудни да следва реда, когато трябваше да се подпише на бележката за кредитната карта, с която плати.

– Ти си много красива жена, Деси Ларшон – заваляше той, когато излязоха в градината Кунгстрегорден пред ресторанта.

Тягостният му дъх я посрещна в лицето.

Тя затвори очи и реши да приключи с тази игра.

– Благодаря, подобно – каза и отвори ченгелообразната заключалка на колелото.

– Много бих искал да се видим отново – не спираше той в опит да я целуне.

Деси сложи набързо каската. Това би трябвало да убие всякаква еротика, но Хюго Бергман не се предаваше толкова лесно. – Имам едно местенце, където пиша, в Стария град – прошепна той. – Една мансарда...

Деси направи крачка встрани и седна на колелото.

– Благодаря за прекрасната вечер – повтори тя, обърна му гръб и натисна педалите.

Дяволски типично: всички, които я сваляха, бяха или ревниви особняци, или себелюбиви идиоти.

Хвърли поглед през рамо, когато слезе до улица „Стрьомгатан“. Хюго Бергман стоеше, клатушкайки се, там, където го беше оставила, и натискаше копчетата на мобилния си телефон. Вероятно вече я беше забравил.

Нощта беше хладна и ясна. Облаците се бяха разсеяли, небето – все още светло, въпреки че минаваше единадесет часа. Хората се разхождаха по кейовете, говореха и се смееха. Заведенията предлагаха места навън с одеяла и инфрачервено отопление за тези, които мръзнеха.

Нещо в нея се отприщи. Усещането за тежест в гърдите, което изпитваше през тъмните зимни месеци, се превърна в почти физическа лекота, когато светлината се върна.

Тя вдъхна бялата лятна нощ с дробовете си; караше бавно покрай Кралския дворец, подмина Слусен, надигна се и натисна по-силно педалите нагоре по възвишението към улица „Йотгатан“. Понесе колелото по стълбите към „Юрведершгренд“, отключи вратата и го паркира в задния двор.

Успя да отвори апартамента, преди да обърне внимание на мъжа в сянка, който стоеше и я гледаше.

20.

ТЯ ЧУ КАК СИ ПОЕ ДЪХ.

– Направих това, което ми каза – проговори Джейкъб Канън и прекрачи към нея с протегнати ръце.

Видя фигурата му; беше избръснат и с измита коса.

– „Ейдж & Ем“7 – поясни той.

Носеше същите дънки, както преди, същото яке и евентуално нова тениска. Трудно бе да прецени: тя беше черна, точно като предишната.

– Фантастично – каза Деси. – Каква промяна.

– Продаваха и сапун – не спираше с поясненията той.

– Дано не си се престарал. Какво искаш?

Погледна я с блеснал поглед.

– Шведската полиция прави дяволски голяма грешка, че не ме слуша. Няма да заловят убийците, дори и да се препънат в тях. Немците направиха всичко, както трябва, и пак не ги хванаха.

Деси затвори външната врата.

– Този тип убийства най-трудно се разследват – продължаваше американецът. – Жертвите са избрани случайно, няма връзка между тях и извършителите, няма видими мотиви, няма общуване, което да продължава повече от няколко часа. При това убийците пътуват като туристи, което означава, че на никого не липсват, на никого не му пука кога пристигат и си тръгват, никой не обръща внимание, че се държат странно...

Изглеждаше тъжен, напрегнат и не напълно трезвен, но звучеше искрено. Не беше лицемерен, нямаше защитна броня. Може би разликата с надутото самоизтъкване на Хюго Берг-ман накара Деси да забележи това. Пък и сега, след като беше свалил от себе си мръсотията, бе истински красавец.

„Стегни се!“, помисли си тя, скръсти ръце и попита:

– Какво общо има това с мен?

Джейкъб държеше малък спортен сак, който не бе видяла преди.

– Моделът е само един – каза той. – Тук имам копия на снимките и картичките от почти всички убийства. Убийците общуват чрез тези снимки, но не схващам какво казват. Можеш ли да ми помогнеш?

– Но аз не разбирам нищо от убийства – отговори тя.

Той се засмя. Много тъжен смях.

– Към кого другиго да се обърна?

Естествено. Стоеше тук, при нея, защото нямаше друг.

– Виж – каза тя, – изморена съм, а и трябва да ставам след два часа...

Осветлението на стълбището загасна. Деси не го запали отново.

– Работиш до късно – каза Джейкъб в тъмното. – Случило ли се е нещо?

Забеляза с учудване, че устата є е пресъхнала.

– Бях на среща – отговори тя. Виждаше само силуета му върху прозореца надолу по стълбите. – С Хюго Бергман, известен писател на криминалета, чувал ли си за него?

Джейкъб натисна ключа и запали осветлението.

– Времето тече – каза той. – Убийците обикновено остават в същия град само няколко дни след деянието си. Вероятно все още са тук, но скоро ще продължат нататък...

Направи крачка към нея.

– Кими умира – промълви той. – Кими умира отново и отново и ние трябва да ги спрем.

Деси отстъпи назад.

– Утре! Ела във вестника утре. Ако имаш късмет, можеш да получиш чаша кафе от автомата.

Той прокара ръка по челото, изглеждаше така, като че щеше да каже нещо, но промени намерението си.

Вместо това изчезна надолу по мраморното стълбище.

7 Шведска търговска верига за дамска и мъжка конфекция – бел. прев.

21.

ДЕСИ ВЛЕЗЕ И ЗАТВОРИ вратата след себе си; заключи с двойната ключалка и стисна юмруци.

Съблече се, мислеше да вземе душ, но се отказа. Пропълзя под юргана в голямото двойно легло, без да запали нито една лампа. В стаята беше мрачно, но не и тъмно. Слънцето беше залязло, но щеше да изгрее отново след няколко часа. Тя лежеше неподвижно и се оглеждаше в спалнята. Тук се побираха наследените є вещи: дантелените пердета от хола вкъщи, кухненският бюфет на дядо є и домашно изработените селски столове. Неща, които родът є бе имал с поколения, но навярно щяха да бъдат продадени на евтин търг, след като тя умреше...

Неспокойно отметна юргана встрани, облече халата си и отиде в кухнята. Изпи чаша вода и се запъти към малката стая зад кухнята, която бе превърнала в кабинет. Пусна компютъра, поколеба се няколко секунди, но все пак отвори написаната до средата дисертация.

Въпросът беше дали някога щеше да я завърши.

Тя въздъхна. Наистина силно се интересуваше от темата; не знаеше защо не завършваше работата си. Вече є бе посветила няколко университетски години учене, беше проучвала крад-ците на дребно и техния начин на мислене, модел на действие и подбуди. Защо човек ставаше крадец? Защо избираше подобен начин на живот?

Всъщност беше разсъждавала върху тези въпроси през целия си живот. Беше израснала с тях в едно стопанство в норландските гори.

По-голямата част от рода є не можеха да се похвалят с нито една честна постъпка през целия си мизерен живот.

Местеше текста нагоре и надолу, четеше безразборно.

Може би отново трябваше да се заеме с написаното, да го завърши и защити.

Толкова ли беше трудно!

Защо не успяваше да направи нищо както трябва?

Всичко, с което се захващаше, стигаше до половинчати действия, независимо дали ставаше дума за работа или любов.

Спря компютъра и се върна в кухнята.

Идеалният партньор не съществуваше, това го знаеше, и боговете трябваше да са наясно, че познанията є по въпроса се базираха на солидно проучване. Другата половина на портокала беше един мит. Ставаше въпрос за компромиси, за балансиране, за търпение.

Габриела беше фантастично момиче, красива и секси и невероятно влюбена в нея.

Това се отнасяше и за Кристер. Ако Кристер не беше поискал развод, вероятно все още щеше да е омъжена за него. Въпреки че едва ли щеше да бъде забавно?

Изпи още една чаша вода и погледна стенния часовник – 1,43. Защо каза на американеца, че е била на среща? Защо спомена името на Бергман? Нима искаше Канън да знае, че се среща и с мъже? Защо искаше той да знае това?

Постави чашата на сушилнята за съдове и почувства, че е малко гладна. Може би имаше някой застоял сухар в килера.

Ако не друго, можеше да се опита да вдъхне живот на умрелите моркови.

22.

ПОЕТЪТ СИ БЕШЕ ЗАМИНАЛ за Финландия и бе оставил Джейкъб сам в „килията“. В тясната стая не се побираше нито стол, нито писалище, така че той се беше разположил на изоставеното легло на финландеца. Служебното оръжие и снимката на Кими в рамка беше поставил в дълбоката ниша на прозореца.

Наведе се напред и погали с пръст бузата на дъщеря си. Тя се усмихваше. Тази снимка, направена същата пролет, когато я приеха в „Джулиард“, беше пуснал в пресата след смъртта є.

Джейкъб стана, взе платнената торба, измъкна от нея бутилка вино и я отвори. Застана с бутилката в ръка и се втренчи навън в светлата лятна нощ.

Под прозореца му имаше плаж. Няколко младежи с абитуриентски шапки се опитваха с пиянски викове и крясъци да се набутат във водата с дрехите.

Той спря поглед върху тъмната водна повърхност.

Кими не обичаше да се къпе. Всички малчугани в квартала обичаха да слизат до „Брайтън Бийч“, но Кими никога не се научи да плува добре. Тя предпочиташе големите паркове на „Стейт Айланд“ с пълзящите насекоми в тях. Беше истинска мъжкарана, мъжко момиче, което винаги ходеше облечено в панталон и събираше паяци и хлебарки.

Само едно нещо обичаше повече от малките си животинки – пианото на леля си Марта. Тя ходеше там и свиреше всеки следобед след училище, нещо, за което Джейкъб винаги щеше да бъде благодарен, защото я предпазваше от неприятности.

Но в онзи следобед, преди две години, когато му каза, че е кандидатствала в „Джулиард“, най-добрият университет в света за музика, танц и драма, той бе почти потресен. Никога не беше чул млад човек от района на Бруклин Бей Бридж да е бил дори и близo до прием. Беше проверил: от всички кандидати приемаха само пет процента.

Но Кими щеше да бъде една от тях. Тя беше специалист по Франц Лист, един от композиторите, изискващи най-добра техника, и беше избрала за приемния си изпит сугестивния му концерт за пиано номер 1 „Танц на смъртта“.

Разплака се от гордост, когато разбра, че е приета, а по това време плачеше много рядко.

Още първия ден в университета тя срещна Стивън, бъдещ композитор на класическа музика. Сгодиха се и бяха решили да се оженят веднага, след като се дипломират.

Стивън беше супер момче, но Джейкъб смяташе, че младежите трябва да видят света, преди да се отдадат на спокойс-

твието. Затова им подари за Коледа пътуването до Рим.

Бяха убити ден преди да се приберат у дома, в Ню Йорк.

Джейкъб стоеше в залата за пристигащи на летище „Кенеди“, когато получи вестта за смъртта.

Все още не помнеше, как излезе оттам.

Пое дълбоко въздух и отново се обърна към тясната „килия“.

Крещящите младежи на брега бяха изчезнали.

Потъна в леглото на финландеца и постави снимката на Кими на коляното си.

Разпозна мъртвото є тяло в морга в покрайнините на Рим в първия ден на новата година. Година, която досега беше най-ужасната в живота му.

Взе своя „Глок“ и напъха цевта в устата си, както правеше по навик всяка вечер, опита барута и метала и намери утеха в самата мисъл: болката имаше край. Леко накланяне на показалеца и отчаянието му, заради отчайващата липса, щеше да свърши.

Но, все още не. Все още не.

Все още не.

23.

Понеделник, 14 юни

ВЕСТНИК „АФТОНПОСТЕН“ се намираше във виеща се надолу спирала. Тиражът падаше, което намаляваше интереса на рекламодателите, а с това и приходите; в резултат: редакцията трябваше да спестява и тиражът все повече отиваше надолу.

За да спре негативната тенденция, ръководството все по-често прибягваше към дръзки и грозни действия. И обикновено грешеше.

Имаше дни, в които атмосферата се нажежаваше до пръсване.

Този беше един от тях.

Деси се беше паркирала пред бюрото си с днешния брой на вестника. Беше пълен с информация за убийствата в Даларьо.

Заглавието на първа страница надаваше вой: „Заклани от убийците с пощенските картички“. Красива снимка на немските младежи буквално крещеше. Клаудия Шмит и Ролф Хетгер, прегърнати и усмихнати щастливо.

Деси прелисти страниците с най-много новини – шеста и седма. „Смърт в архипелага“ гласеше драматичното заглавие. Ето, бяха избрали една от нейните снимки на жълтата дървена къща. Тя беше наистина успешна, с контраста между идиличната стъклена веранда и тежките облаци на небето. Погледна набързо текста, написан от Сузана Грьонинг, една от звездните репортерки.

Страница осма съдържаше актуализиран преглед на убийствата в Европа с карти и графика. Страница девета беше творение на Александър Андершон със заглавието: „Убийците с пощенски картички – жестоки и похотливи“.

Андершон се позоваваше на „анонимни с оглед на разследването източници“, за които се твърдеше, че „имат добра представа за убийците“.

Според тях убийците с пощенски картички бяха най-малко двама мъже със сериозни психически увреждания и евентуални военни травми. Те се наслаждаваха похотливо на човешкото страдание. Голямата жестокост намекваше, че поне единият от тях беше с яка структура и много силен. И понеже жертвите обикновено бяха заможни туристи, мотивът се приравняваше с тероризъм: престъпленията бяха атака срещу западния начин на живот.

Деси прочете текста два пъти с нарастващо недоумение.

След това стана и отиде при новинарите. Групата на Форшберг се смееше от сърце на нещо, когато тя влезе.

– Александър – каза тя и вдигна девета страница, – откъде си измъдрил това?

Репортерът повдигна вежди и се усмихна.

– Разследваш източниците ми?

– Не е нужно – каза Деси, – защото са напълно безполезни.

Александър Андершон спря да се усмихва и стана. Деси почувства мъжките погледи върху себе си.

– Това не е вярно – продължи тя. – Нищо в разследването не насочва към тероризъм или похот. Напротив.

– И ти го знаеш, защото са ти изпратили картичка?

Повечето от мъжете се разсмяха. Деси усети кръвта да нахлува в лицето є.

– Тази статия е напълно погрешна, знаеш това. Ако наистина имаш някакъв източник, информацията му е на светлинни години от това, което се случва в действителност...

Форшберг също стана и я хвана за ръката.

– Ела – каза той, – да прегледаме какво ще правиш днес.

Александър Андершон направи крачка към нея.

– Като знаеш толкова много, защо, по дяволите, не го пишеш във вестника?

Тя освободи ръката си и погледна репортера.

– Знам, че ще ти се стори напълно непонятно, но моята цел в живота не е да видя името си, написано във вестника.

Върна се обратно при бюрото с Форшберг след себе си.

– Трябва да внимавате с Александър – каза тя. – Той лъже.

– Деси – спря я Форшберг, – чуй ме. Имам една работа за теб. Прочете ли статията на Хюго Бергман за претоварването на прокурорите с работа?

Деси погледна шефа си и премигна.

– Тази от петъчния брой?

– Вдигна голяма дандания – продължи Форшберг и є подаде няколко разпечатки. – Позвъни на Бергман и го интервюирай. И провери колко оплаквания са направени в областните прокуратури в страната.

Деси не се и опита да вземе разпечатките. Тя видя Хюго Бергман такъв, какъвто го беше оставила предишната вечер, да се клатушка като борова корона пред „Опера шеларен“.

– Опитваш се да ме отстраниш от историята с убийствата – констатира тя.

Новинарският шеф седна на бюрото є и снижи глас.

– Деси – каза той, – има хора, които питат, защо точно ти си получила картичката. Чудят се какви контакти всъщност имаш с подземния свят.

Тя преглътна незабележимо.

– Тук съм днес, защото полицията ми нареди – добави тя. – Иначе в понеделник и вторник почивам. Не претендирам за авторско право върху информацията за тези убийства, наистина не, но ако...

Тя бе прекъсната от гръм и трясък откъм фоайето. Прозвуча така, като че ли нещо се счупи, нещо голямо и тежко.

Форшберг се изправи.

– Какво, по дяволите, беше това?

Яростен мъжки глас прониза стените. Думите не можеха да се различат, но не беше и нужно.

– Почакай тук – каза Деси и побягна към изхода.

24.

ДЖЕЙКЪБ КАНЪН РЕВЕШЕ нечленоразделно в затвореното прозорче, зад което Алберт, охраната на входа, се беше барикадирал. Деси блъсна непохватно вратата на редакцията и се втурна във фоайето на вестника.

– Ще є се обадиш сега – крещеше американецът. – Ще набереш телефона и ще є кажеш, че съм тук сега, проклет...

– Какво правиш? – попита задъхано тя и го сграбчи за рамото.

Джейкъб Канън се завъртя и я погледна. Спря точно по средата на псувня, след което си пое дъх.

– Говорила ли си със следователите днес? – попита той. – Какво казват те?

Деси хвърли поглед през рамо към редакцията, после сграбчи мъжа здраво за ръката и го задърпа към изхода.

– Доверието към теб е вече доста слабо – каза тя и го избута през подвижната врата. – Няма да си го върнеш, ако стоиш тук и зяпаш. И какъв беше този трясък?

Излязоха навън на слънце.

– Дървената пейка – отговори полицаят враждебно. – Удари се в един радиатор.

Тя го погледна скептично, след което се заля от смях.

– Ти си луд.

Чувстваше погледа му върху себе си, когато заедно се отправиха надолу към Фридхемсплан.

Влязоха в едно празно кафене, където се събираха таксиметрови шофьори, на около стотина метра от редакцията.

– Говоря сериозно – поде полицаят, когато седнаха в един ъгъл с чаши димящо кафе. – Шведските полицаи са с прекалено ограничено мислене. Никога няма да открият убийците, ако продължават така.

Деси бъркаше в чашата така, че лъжичката кънтеше в порцелана.

Ако някой имаше ограничено мислене, това беше тя. Поведението є в редакцията преди малко не беше особено тактично. Трябваше да престане да се държи като слон в стъкларски магазин.

– Аз не мога да ти помогна – каза тя. – Не работя по убийството във вестника. Други се занимават с него.

Джейкъб Кенън се наведе над масата с искрящите си очи.

– Не можеш ли да се опиташ да се върнеш в работата по случая?

Деси погледна американеца. Ангажираността му не подлежеше на обсъждане. За разлика от нея самата, той беше отдаден, изгаряше, имаше поставена цел. Какво щеше да загуби, ако напише няколко обикновени статии за убийството? Да вземе няколко нормални интервюта?

– Може би мога да те интервюирам за Кими – каза тя замислено.

Това всъщност не беше лоша идея. Скърбящ баща проговаря за мъката по обичаната дъщеря...

Тя се протегна да вземе тетрадка и химикал.

– Ще разкажеш за Кими като малка. Как реагира, когато разбра, че тя...

Джейкъб Канън удари с юмрук по масата така, че чашите подскочиха. Деси изпусна химикалката и се дръпна уплашена. Сервитьорката погледна набързо в тяхната посока, но после извърна очи.

– Не давам никакви интервюта за Кими – каза Джейкъб.

Деси помълча дълго, преди да отговори.

– Имах предвид само като начин да...

– Аз разследвам убийства – прекъсна я той. – Говоря с хората, но никога не давам интервюта. За каквото и да било.

– Нямах предвид да ти задавам въпроси в качеството ти на полицай, а на баща.

Той я изгледа с особените си, пронизващи очи. След това разтвори спортния си сак, изрови пакет хартия и удари едно фотокопието по масата.

– Това е Кими – каза той.

Деси чу, как си поема дъх.

25.

ДВАМАТА МЪРТВИ МЛАДЕЖИ лежаха на пода в една хотелска стая. Гърлата им бяха прерязани със същата бруталност, както при убийството на остров Даларьо. Раните зееха тъмночервени, подът беше прогизнал от кръв.

Устата на Деси пресъхна, пулсът є се ускори.

– Кръвта е все още светла и прясна – каза тя. – Били са живи само допреди няколко минути.

Застави се да диша спокойно и ритмично.

Джейкъб сложи друга снимка пред нея.

– Карен и Били Каули – каза той.

Младата двойка от Австралия, пристигнала в Европа, за да преодолее смъртта на малкия си син, не се беше разминала само с прерязване на гърлата. Седяха изправени, един до друг, с глави, наведени назад към нещо, което вероятно беше табла на легло. Левите им очи бяха избодени, кръв и слуз течеше от очните кухини.

– На двойката в Париж са отрязали десните уши – каза Джейкъб и положи трета снимка пред нея. – Казвали са се Линдзи и Джефри Холбърн.

Тя гледаше снимките, като се опитваше да не забелязва кръвта и насилието.

– Те казват нещо – посочи Джейкъб разгорещено. – Убийците говорят чрез снимките. Погледни ето тези, от Флоренция.

Една спалня: млада жена вляво, млад мъж вдясно. Снимката е направена отгоре, което означава, че фотографът е стоял на леглото, между мъртвите тела.

– Какво ще кажеш? – попита Джейкъб.

Жената и мъжът лежаха в еднаква поза, с крака паралелно наклонени леко вляво, с дясна ръка върху гръдния кош и лява – върху половите органи.

– Не може да са лежали така, когато са издъхнали – каза тя.

Джейкъб кимна.

– Знам – продължи той, – но защо?

Деси взе снимката от Париж. Двете жертви седяха с ръце върху корема.

– Изглеждат така, като че ли са преяли на вечеря – забеляза Деси.

Те позираха.

Труповете позираха.

Показваха нещо или представяха нещо.

Погледна Джейкъб.

– Дай да видя тази, която ми изпратиха.

Подаде є снимката от Даларьо; тя я взе, като все още усещаше смрадта в топлата дневна.

Жената, Клаудия, седеше изправена на облегалката на дивана. В скута є имаше възглавница, която вероятно е била бяла. Бе надвесена над мъжа, Ролф, който лежеше с глава на възглавницата в скута є.

Мъжът се беше опънал в много странна поза. Коляното му беше свито, пръстите, разперени върху сърцето. В ръката си държеше нещо, което приличаше на табелка или на шпатула.

– Това определено е аранжирано – каза тя.

– Говори ли ти нещо?

Тя дълго гледа снимката.

– Познато ми е. Само че не знам откъде. Не мога да определя точно какво е.

– Помисли внимателно – насърчи я Джейкъб.

Tя се втренчи в снимката, докато цялото є зрително поле се замъгли.

– Съжалявам.

Джейкъб погледа жената няколко дълги секунди, след което събра всички снимки и я заряза на масата, без да каже нито дума.

26.

ДЖЕЙКЪБ СЛЕЗЕ ОТ АВТОБУСА пред полицейското управление на остров Кунгсхолмен в централната част на Стокхолм.

Нощта, в която пристигна, беше направил десетина кръгчета около гигантския комплекс – управлението на полицейската служба на Швеция. Отделни пристройки бяха изградени и свързани през последното столетие, което придаваше на сградата крайно шизофреничен вид. Източната част напомняше за дворец на Дисни, южната беше в стил фънки, северната изглеждаше като бетонен колос, а западната беше наследство от същата съветска епоха, както предградията, през които мина на път за местопрестъплението.

Разхвърляната конструкция не бе направила хората, които работеха там, особено гъвкави. Това му беше станало ясно много бързо. Следователите отказаха да приемат обажданията му. Телефонистът от централата го свързваше последователно с автоматичен телефонен секретар, който функционираше като указател.

Край на всичко това.

Сега щеше да влезе вътре, каквото и да му струваше.

Той стисна ръце и се приготви.

Входът се намираше в старата комунистическа част на комплекса. Влезе във фоайето и получи дежа вю от фоайето на вестник „Афтонпостен“: каменният под, светлото дърво, стъклената будка. Надяваше се приликите да спрат до тук, изкашля се и постави полицейската си значка на плота.

– Джейкъб Канън, нюйоркска полиция – каза той. – Имам среща с комисар Мац Дювал. Става въпрос за убийството на Даларьо.

Жената с наднормено тегло зад преградата погледна впечатлена полицейската му значка.

– Той очаква ли ви?

– Би трябвало – отговори Джейкъб. Прозвуча съвсем достоверно.

– Ще му се обадя – каза тя и вдигна телефонната слушалка.

– Не е необходимо – спря я Джейкъб. – Аз ще се оправя до горе. Той е на петия етаж, нали?

Беше проучил сградата отвън и преброил седемте етажа на офисната част.

– На четвъртия – поправи го дебеланката и постави обратно слушалката, като едновременно отключи вътрешната врата с едно копче. Да!

Влезе в асансьора, качи се на четвъртия етаж и закрачи по тесен коридор с нисък таван и бръмчащи неонови лампи. Измина около десетина метра напосоки, преди да почука на една врата, да надникне в малка канцеларийка и да попита:

– Здравейте, извинете, Дювал? Къде е офисът му?

Една жена с конска опашка и очила го погледна изненадано:

– В момента прави преглед на случая Даларьо – уведоми го тя. – Конферентна зала С, струва ми се.

– Благодаря – каза Джейкъб и се върна обратно; беше подминал конферентна зала С. Застана плътно до вратата, чу неясни гласове и влачене на столове. Пое си дълбоко въздух, почука силно и отвори вратата, без да чака отговор.

Вътре седяха десетина души, ядрото на разследващия екип: Мац Дювал, Габриела Оскаршон, една жена около петдесетте в костюм, две други, доста млади, и петима мъже на различна възраст. На масата имаше сладкиши и термоси с кафе. Влезе в залата и затвори вратата след себе си.

Чашите за кафе увиснаха във въздуха, ръцете застинаха, десет чифта очи го погледнаха учудено.

– Разследването ви отива по дяволите – каза той, издърпа един стол и седна.

27.

В ЗАЛАТА НАСТЪПИ мъртва тишина. Безспорно беше привлякъл вниманието им. Сега имаше около десет секунди на разположение, преди да бъде изхвърлен.

– Вероятно сте констатирали, че паспортите и портфейлите на жертвите липсват – каза той. – Както бижутата, фотоапарати и други ценности. Банковите им сметки са изпразнени, кредитните им карти също, чрез теглене в брой. Когато проследите движението по тях, ще откриете поне една голяма покупка преди началото на тегленията.

Той млъкна. Никой не помръдна.

– Тези, които търсите, са атрактивна двойка на около двадесет и пет – продължи. – Може и да са по-млади. Мъж и жена, говорещи английски, заможни, вероятно белокожи и с поведение на обикновени туристи.

Мац Дювал се изкашля.

– На колегите си мога да кажа, че този мъж е следовател от нюйоркската полиция. Казва се Джейкъб Канън и е запознат с всички разследвания от Нова година насам. Има личен мотив.

– Моята дъщеря Кимбърли е една от жертвите в Рим – допълни Джейкъб.

Остави погледа си да кръжи над групата. Шокът от появата му започна да преминава в гняв при някои от тях. Един от по-възрастните мъже, плешив, облечен в костюм с жилетка, изглеждаше истински подразнен.

– Това е Швеция – каза плешивият. – Тук шведската полиция е разследващият орган. Не ни трябват лекции нито от ФБР, нито от други каубои.

– Сътрудничество отвъд националните граници е абсолютно необходимо, за да спрем тези убийци – посочи Джейкъб. – Трябва да се проследи начинът им на действие, а затова се изисква координация...

– Не е необходимо – продължи плешивият. – Изисква се обикновена, честна следователска работа, която умеем да вършим добре в Швеция.

Джейкъб стана толкова бързо, че столът се обърна зад него.

– Не съм тук, за да препикавам територията си – каза той дрезгаво.

Плешивецът с жилетката също стана, с обляно в пот чело и присвити очи.

– Еверт, остави го да говори.

Обади се жената в костюма. Гласът є беше нисък и спокоен. Тя стана и отиде при Джейкъб.

– Сара Хьоглунд – каза и протегна ръка. – Шеф на шведската криминална полиция. Извинете прокурор Ридервал, той е много всеотдаен ръководител на предварителното следствие.

Прокурорът седна и прокара раздразнено ръка по темето.

Жената гледаше Джейкъб внимателно – от глава до пети.

– Detective Kanon from New York City8 – каза тя. – Кой район?

– 32-ри, – отговори Джейкъб.

Очите є проблеснаха.

– Харлем – продължи тя.

Той кимна, шефката познаваше нюйоркската полиция.

Тя се обърна към Мац Дювал.

– Всяка помощ е добре дошла в този случай. Потвърдете статута на господин Канън с Интерпол. Тези копелета трябва да бъдат спрени.

Джейкъб стисна ръце триумфиращо. Беше приет на борда.

8 (От английски) Детектив Канън от Ню Йорк сити – бел. прев.

28.

ВАШИНГТОН ПОТВЪРДИ статута му, Берлин доказа, че се е свързал с тях при разследването на немския случай, и след два по-късни разговора той беше официално приет в екипа, макар и с ограничаващи условия.

– Нямаш мандат да взимаш собствени полицейски решения – заяви Мац Дювал. – Не трябва да си въоръжен, така че те моля да предадеш служебното си оръжие. И през цялото време ще те придружава шведски колега.

Джейкъб погледна твърдо полицая.

– Не нося служебно оръжие – каза той. – С кого ще работя?

Мац Дювал се огледа около масата.

– Габриела, нали ти разследваш случая от началото?

Габриела Оскаршон сви устни, докато се слеят в грозна гримаса.

– Добре – обобщи комисарят и раздаде хартиени копия на присъстващите около масата.

Атмосферата в залата беше напрегната и доста конфузна. Големи съвещания като това почти винаги съдържаха моменти на йерархически сблъсъци и Джейкъб разбра, че поведението му беше наляло масло в огъня. Mац Дювал се изкашля и продължи да разглежда движението по кредитните карти на жертвите. Последната покупка беше направена в „НК“ в събота на обед. Клаудия Шмит бе пазарувала на щанда за парфюмерия, а Ролф Хетгер – в бижутерията. След това бяха минали няколко часа, преди да започне тегленето в брой. Джейкъб разглеждаше копието. То беше на шведски, но часовете и цифрите не можеха да се сгрешат.

За по-малко от шест часа убийците бяха успели да измъкнат кодовете за кредитните карти от жертвите, да ги дрогират, да откраднат вещите им, включително наетия автомобил, да се

отърват от него и да започнат да източват сметките.

– Немците са умрели в промеждутъка от парфюмерийния щанд до първото теглене на пари – констатира той.

Прокурор Ридервал се наклони над масата.

– По предварителните резултати от аутопсията не може да се определи точният час на убийството – посочи той. – Наистина ли ще седим тук и ще гадаем?

Джейкъб остави листа и погледна тлъстия нисък мъж, печалното му изражение и боен поглед. Трябваше да прекрати моментално това заяждане.

– Ще продължим ли обсъждането – попита той, – или ти и аз ще излезем да се бием в задния двор?

Габриела въздъхна високо и измърмори нещо, което прозвуча като „Исусе Христе“. Прокурорът не отговори. Джейкъб отново взе хартията. Ролф Хетгер беше напазарувал за 22 590 крони в бижутерския магазин.

– Знаем ли какво е купил? – попита Сара Хьоглунд.

– Сега проверяват в „НК“ – каза комисарят.

Прелистиха страницата и продължиха с прегледа на тегленето на пари. Адресите нищо не говореха на Джейкъб.

– Къде се намират тези банкомати?

– В центъра.

Той кимна. Дотук убийците досущ следваха обичайните си действия.

– Някои от банкоматите са под видеонаблюдение – намеси се Габриела Оскаршон. – Поискали сме записите.

– Има ли камери в търговския център?

– И тези записи са на път.

– Какво са показали камерите в другите градове? – попита Мац Дювал.

Джейкъб изрови един бележник от сака си. Отговори, без да го разгърне, знаеше съдържанието му наизуст.

– Висок мъж с кафява коса, кепе и слънчеви очила. Носи дълго до коленете тъмно манто и светли обувки.

– На всички записи? – попита комисарят.

– На всички записи – отвърна Джейкъб.

Прегледаха ценностите, които според родителите на жертвите вероятно са били откраднати в Даларьо.

– Марка на фотоапарата? Карати на пръстена? – попита Джейкъб.

– Родителите ще се ровят сред стари касови бележки – каза Габриела раздразнено. – Те току-що са загубили децата си.

Прояви малко разбиране...

Джейкъб я погледна и почувства, как стисна челюсти.

Тишината беше ужасяваща. Най-накрая Сара Хьоглунд пое командването.

– Как да продължим? Предложения?

Джейкъб се поклати на стола няколко секунди, преди да отговори.

– Трябва да прекъснем обичайните им действия. Трябва да ги провокираме да започнат да правят грешки.

Сара Хьоглунд вдигна вежди.

– И как ще стане това?

– Като използваме канала, който самите те са създали.

Погледнаха го десет чифта скептични очи.

– Картичката до вестник „Афтонпостен“. Убийците искат да общуват и ето че ние ще им отговорим.

Габриела Оскаршон направи гримаса с очи, Мац Дювал кимаше насърчително.

– Продължавай.

Джейкъб ги изгледа един по един, преди да продължи.

– Деси Ларшон ще напише открито писмо до убийците, което ще се публикува в утрешния брой. Тя ще им предложи да ги интервюира.

Еверт Ридервал се възмути.

– Откъде накъде убийците ще отговорят на подобно нещо?

Джейкъб го погледна, без да помръдне.

– Ще им предложим адски много пари – отговори той.

29.

СИЛВИЯ МАХНА С РЪКА на келнера. Имаше перфектен маникюр.

– Искаме да погледнем отново листа с вината – каза тя и после се наведи, хихикайки, към рамото на холандката до себе си. – Толкова е „палаво“ да пиеш вино на обяд, нали?

Холандката кимна и също се закиска.

Седяха в бистро „Бернс“, приятен френски ресторант, точно до парка Берзелий в централната част на града. Силвия и холандката обядваха топло козе сирене върху френски хляб със салата от червено цвекло и орехи, а мъжете си бяха поръчали телешко по бургундски и сега бяха готови за още една бутилка червено вино.

– Мисля, че финансовата криза ще доведе до точно този тип прочистване, необходимо на днешния капиталов пазар – каза холандецът и си придаде важен вид.

Много му се искаше да впечатли събеседника си. Мак се преструваше на заинтересован.

– Това е положителният сценарий – отвърна той. – От друга страна, може би трябва да се поучим от историята. Финансовите сътресения през изминалото столетие не спират преди края на Първата световна война. Депресията през тридесетте години пък продължава до края на Втората.

– Гооосподи, колко сте скууучни – простена Силвия и отново махна на келнера. – Аз все пак ще си поръчам десерт. Друг желаещ?

Холандката си поръча крем брюле, мъжете взеха кафе.

– Чухте ли какво се е случило тук, в града? – каза Силвия и наля още вино в чашите. – Убили са двама туристи на някакъв остров.

Очите на холандката станаха големи, колкото чаена чинийка.

– Наистина ли? – попита ужасена тя.

Силвия вдигна рамене.

– Каза го момичето от хотела. Нали така, Мак, двама туристи са убити на един остров?

Мак кимна.

– Да, така каза. Двама германци. Отвратителна история, очевидно. Прерязали са гърлата им.

Ето че и господин „Гаджето“ облещи очи.

– Прерязали са гърлата им? – каза той. – Подобно убийство на туристи имаше и в Холандия. В Амстердам, не толкова отдавна. Нали, Нийнке?

– Така ли? – попита холандката и облиза лъжицата. – Кога?

– Наричат ги „убийците с пощенските картички“ – допълни Мак. – Изпратили са и картичка на някакъв вестник.

– Какви болни типове – каза холандката, като остъргваше остатъците от крема брюле с лъжицата. – Откъде си купила тази блуза?

Въпросът беше към Силвия. Убитите германци вече бяха излезли от малката сладка главица на холандката.

– „Емпорио Армани“ – отвърна Силвия. – Има фантастичен магазин тук, зад ъгъла на „Библиотексгатан“...

Тя стана, заобиколи масата и се навря в скута на Мак.

– Скъпи – зачурулика, – такъв фантастичен ден. Бих искала да запазя спомен от него, един сувенир...

– Не – каза Мак и се изправи внезапно.

Силвия почти се строполи на пода.

– Какво – засмя се тя и господин „Гаджето“ є помогна да стане. – Мислиш ли, че ще бъде прекалено скъпо?

– Не, Силвия – отказа той. – Не сега. Не днес.

Устните му се изкривиха в сърдита гримаса.

Силвия се смееше и увиваше ръка под тази на холандеца.

– Ах – каза тя, – колко е скучен. Мисля, че ти си много по-забавен. – Тя се повдигна на пръсти и го целуна по устата.

– Тръгваме, Силвия – каза Мак и я хвана под другата ръка.

– Почакайте – спря ги холандецът и подаде на Мак визитната си картичка. – Обадете се, ако искате да хапнем някоя вечер.

– Непременно! – крещеше Силвия, докато Мак я дърпаше навън от ресторанта.

Когато се скриха от погледите им, Силвия се освободи от него.

– Дано да имаш добро обяснение – каза тя и разтърка ръката си.

Мак не отговори.

Паркът Берзелий гъмжеше от хора, които ядяха сладолед, караха колелета и бутаха детски колички.

Силвия се присламчи по-близо до Мак и го целуна по шията.

– Сърдиш ли ми се? – прошепна тя. – Как да ти се реванширам?

– Трябва да работим – отсече той.

Тя въздъхна театрално, но хвана ръката му, осмука показалеца му и после го целуна по устата.

– Аз съм твоя робиня – прошепна тя.

Върнаха се в Стария град по моста Стрьомбрун. Силвия бе обгърнала с ръце талията на Мак; беше малко трудно да върви така, затова се препъваше по ръба на кея. Най-накрая Мак омекна и сложи ръка на раменете є.

Отбиха се в „Севън Илевън“ на „Вестерлонггатан“, между средновековните сгради, Силвия купи днешните вестници, а Мак – половин час ползва интернет.

– Пише ли нещо за Осло? – попита Силвия.

Мак шареше бързо с пръсти по клавиатурата.

– Не – каза той.

Силвия разгърна страница шеста и седма на „Афтонпостен“ и разпозна къщата.

– Сети ли се нещо? – попита тя. – Холандците останаха със сметката.

Мак се засмя.

След това вкара паролата и започна да работи.

30.

ПРОДАВАЧКАТА ОТ „НК“ беше четирийсетгодишна жена от Рига на име Олга. С изрусена коса и големи обеци, дипломиран златар и говореше отлично пет езика. Шведският не беше един от тях. Назначена бе на бижутерския щанд в търговския център, за да обслужва чужденците през туристическия сезон.

Два дена по-рано беше продала часовник „Омега“, по-точно „Дабъл Иигъл Хронометър“ от стомана и злато с перлена инкрустация на немския турист Ролф Хетгер.

Сега седеше в стаята за разпити, на четвъртия етаж в сградата на стокхолмската полиция и беше във видимо лошо настроение.

Джейкъб изучаваше жената от мястото си до стената. Изглеждаше значително по-стара от четирийсетте си години. Чудно защо толкова нервничеше.

– Можеш ли да опишеш как премина срещата ти с Ролф Хетгер? – интересуваше се Мац Дювал.

Латвийката облиза устни.

– Искаше да види един часовник – каза тя. – Придружаваше го друг мъж. Говореха си на английски. И двамата много елегантни.

Изчерви се.

– Можеш ли да опишеш вида на другия мъж?

– Американецът? Беше рус, направо светлорус. Приличаше на филмова звезда. Много чаровен. С чувство за хумор и привличащ вниманието.

Тя сведе поглед към масата. Джейкъб почувства напрежение в мускулите: убиецът беше американски флиртаджия?

– Какво те кара да мислиш, че русият мъж е бил американец? – чудеше се комисарят.

Олга опипа едната си обеца.

– Говореше американски английски – каза тя.

– Сигурна ли си?

Бузите є станаха още по-червени.

– Той звучеше... изглеждаше... като този приятен актьор. С дългата коса от „Легенди за страстта“...

Мац Дювал имаше ужасно любопитно изражение.

– Брад Пит – каза Джейкъб.

Комисарят хвърли изненадан поглед в неговата посока.

– Как премина срещата?

– Разглеждаха часовниците. Отначало немецът искаше да купи „Суоч“, но американецът го убеди да купи друг. И той купи друг...

Повече от 22 000 крони за импулсивна покупка, помисли си Джейкъб. Това са почти 3000 долара.

– Ролф Хетгер подписа ли се, или вкара пинкода си?

Олга дишаше тежко няколко секунди.

– Набра код.

– А къде беше американецът през това време?

– Стоеше до него.

– Мислиш ли, че ще разпознаеш американеца, ако го видиш отново?

Тя се поколеба, после кимна.

– Как е възможно това? – попита Мац Дювал.

Олга го погледна объркано.

– Кое?

– Трябва да имаш стотици клиенти на ден. Как така си спомняш точно тези двамата?

– Не са стотици – каза тя, – и не всеки купува скъпи

„Омеги“.

Тя склони поглед и Джейкъб разбра, че излъга.

Олга си спомняше мъжете, защото бяха млади, заможни, изглеждаха добре и бяха флиртували с нея.

Той стисна ръце, това беше чакал: една грешка, бяха проявили небрежност, бяха се разкрили.

– Имате ли оборудване за изработване на снимки-робот? – попита той.

– Два етажа по-долу – отговори Мац Дювал.

Разпитът приключи. Полицейски инспектор заведе жената при техника, чийто компютър беше пълен с носове, очи и различни очертания на косата спрямо челото.

– Мина много добре – каза Мац Дювал, когато се върнаха в стаята му. – Пробив, наистина, победа за полицейската работа на улицата.

– Донякъде – каза Джейкъб. – Олга не беше напълно искрена с нас.

Мац Дювал вдигна леко вежди.

– Тя не е латвийка – продължи Джейкъб. – Мисля, че е от малко пљ на изток, Русия или Украйна, което означава, че е тук с фалшив паспорт. И не е на 40, по-скоро на 50. Ако бях на твое място, щях да я „зашия“.

Комисарят седна на бюрото си и включи компютъра.

– Не „зашиваме“ хора току-тъй в тази страна и определено не поради необосновани предположения за фалшиви паспорти.

– Не заради паспорта – каза Джейкъб и се застави да не изкрещи. – Изплашихме я до смърт, така че ще изчезне при първа възможност.

Мац Дювал пишеше нещо на компютъра си и не отговори.

Джейкъб направи няколко крачки към бюрото на комисаря и се наведе над екрана на компютъра.

– За първи път някой е видял убиеца и си го спомня толкова ясно – каза той. – Ако тя изчезне, изчезва и шансът ни да го идентифицираме.

Мац Дювал погледна часовника си.

– Време е да отидем в „Афтонпостен“ – каза той.

31.

ДЕСИ НЕ ПОВЯРВА на ушите си.

– Сериозно ли говорите?

Тя седеше на масата в конферентната зала зад спортния отдел заедно с главния редактор, шефа на новините Форшберг, Джейкъб Канън, Габриела и Мац Дювал.

– Не сме се събрали, за да постигаме съгласие – каза Роберт Стенвал. – Ръководството е единодушно, въпросът е решен. Ще публикуваме писмо до убийците утре.

Деси стана.

– Да дадем пари на тези свине? Разбирате ли колко неетично е това?

– Преценяваме го като добра възможност да ги накараме да общуват с нас – каза Мац Дювал. – Убийците търсят внимание-то на медиите, иначе няма да изпращат картички или писма.

Деси гледаше ту на едната, ту на другата страна. Лицата им бяха каменни. Бяха решили.

– Не е задача на медиите да вършат работата на полицията по този начин – каза тя. – Ние трябва да отразяваме убийствата, не да ги разкриваме.

– Имаме шанс да съчетаем нещата в този случай – поясни главният редактор малко напрегнато.

Деси скръсти ръце на гърдите.

– Тогава мисля, че ти самият можеш да подпишеш това писмо – каза тя. – Защо непременно моето име трябва да стои там?

Форшберг се завъртя нервно; не обичаше разногласията.

– Те избраха теб – каза Мац Дювал. – Няма да има същия ефект, ако някой друг го направи.

Журналистката погледна пода.

– Това е погрешно – каза тя. – Погрешно е да им се плаща за издевателствата.

– Деси – намеси се Габриела, – стегни се. Няма да получат никакви пари, това е само стръв.

– А ако откажа?

Изведнъж Джейкъб стана от стола, хвана я за ръката, отвори вратата и я натика в един ъгъл в спортната редакция.

Деси хвърли поглед през рамо и успя за види събраните в изненада вежди на главния редактор и присвитите устни на Габриела.

– По дяволите – каза Джейкъб. – Трябва да го направиш. Никога не сме били толкова близо до тях. Ръководството на вестника постъпва съвсем правилно, като се съгласява да публикува. Така поема своята отговорност.

Деси се освободи от ръката му.

– Глупости – каза тя. – Стенвал иска само да продава. Иска да бъде цитиран във „Вашингтон поуст“. Това е против всички морални принципи!

Очите на американеца помръкнаха. Той направи крачка към нея, дъхът му пареше.

– Ти говориш за принципи. Аз говоря за спасяване на животи. Ако го напишеш, както трябва, можеш да ги накараш да нарушат модела на действията си, а точно това ни е нужно.

Тя погледна в очите му – блестяха силно.

– Осъзнаваш ли, колко много упреци ще получа от колегите си? – попита тя.

Той се втренчи в нея, безмълвен за няколко секунди.

– Значи твоята кариера е по-важна от няколко млади живота – каза той.

Деси премигна.

– Не, не казвам това...

– Напротив, точно това казваш. Репутацията ти е много по-значима от залавянето на убийците на Кими.

Той прекара ръце през косата си и се извърна от нея; изглеждаше така, като че щеше да събори нещо с крак.

Внезапно се почувства несигурна. Ами ако Джейкъб беше прав. Нима не носеше по-голяма отговорност като човек, отколкото като журналист?

– Какво трябва да съдържа писмото? – попита тя. – Освен предложението за пари?

Той затвори очи за няколко секунди.

– Трябва да ги предизвикаш – каза той. – Да ги разтресеш, да ги провокираш да направят нещо неразумно. Аз, естествено, ще ти помогна.

– На какъв език тогава? Английски или шведски?

– Ще се справиш ли и на двата?

– Пиша дисертацията си на английски.

Спогледаха се в тишина.

– Ще се разкайвам за това – каза Деси.

32.

Вторник, 15 юни

СИЛВИЯ НАГЛАСИ ВЪЗГЛАВНИЦИТЕ и разгърна вестник „Афтонпостен“. След което избоботи малко разочаровано:

– Не си приличаш особено – забеляза тя, като разглеждаше снимката робот на Мак, която се набиваше на очи на шеста страница. – В действителност си много по-красив.

– Дай да видя – каза Мак и се опита да є отнеме вестника.

– Почакай малко – ядоса се Силвия и дръпна обратно страниците. – Има текст на английски, искам да прочета какво пише.

Мак се разсърди и отиде в банята. Силвия погледна с възхищение стегнатия му задник, който изчезна под душа, отмести подноса със закуската, поставен на коленете є, за да може да чете по-добре.

Писмото беше написано и на английски, и на шведски, и адресирано до „убийците с пощенските картички“. Носеше заглавието: „Приемете предизвикателството ми, ако смеете“.

Силвия търсеше с очи по страницата, кой беше подателят на писмото.

– Ехо – извика тя към банята. – Нашата приятелка Деси Ларшон ни е написала писмо.

Душът не спря. Мак не отговаряше.

„Сърди се, щом искаш“, помисли си тя и започна да чете.

„Вие ми писахте, сега ви пиша аз. За разлика от вас, аз стоя зад написаното. Не се крия, а поемам пълна отговорност за действията си. И така смятам да продължа. Затова аз и вест-

никът „Афтонпостен“ избрахме да ви отговорим с това писмо...“

Тя прочете текста бързо и повърхностно.

Беше написано, че полицията е по петите им и че е само въпрос на време да ги заловят. Че са станали прекалено самоуверени, че са започнали да правят грешки. Че ще се хванат в собствения си капан. Че немците на остров Даларьо щяха да бъдат последните им жертви.

Мак застана на вратата на банята с хавлия около врата и я загледа, докато четеше.

– Какво пише?

– Повечето са глупости – каза Силвия, – но краят е интересен. Тя иска да ни интервюира.

Мак се изкикоти.

– Каква идиотка. Защо ни е да є позволим да ни интервюира?

Силвия му подаде вестника.

– Предлагат ни сто хиляди долара.

Новоизбръсната брадичка на Мак увисна.

– Стига бе – каза той, взе вестника с две ръце и потъна в неоправеното легло. – По дяволите, сто хиляди долара, та това е супер!

Силвия стана и отиде до прозореца на хотелската стая. Протегна ръце над главата си и се прозя широко. Осъзнаваше перфектно, че се вижда напълно, в цялата си голота.

От другата страна на улицата се намираше солидна сграда в романтичен стил с кула и меден покрив, чиито прозорци, с малки решетки, блестяха на сутрешното слънце: кметството на Стокхолм, мястото, където неудачници престъпници биваха изправяни пред съда, за да изкупят жалките си грехове. Тя се повдигна на пръсти, там, отзад, надничаше сметановожълта сграда, подобна на дворец, с куполи, часовникова кула и богато украсени парапети – стокхолмската полиция, където глупави, нищожни комисари скубеха косите си в отчаяние и измисляха лъжи, за да ги накарат да се предадат.

– Силвия – каза Мак, – струва си всъщност да помислим върху това. Тя ни обещава пълна защита на източника, никога да не разкрие кои сме. А и парите наистина ни трябват. Виж, тук има номер, на който можем да се обадим!

Тя галеше с поглед кафяво-сивата фасада на кметството.

– Идеята никак не е глупава – каза и се обърна към Мак. – Но защо да спрем до сто хиляди долара?

– Мислиш ли, че може да искаме повече?

Силвия се усмихна.

– Пазиш ли визитната картичка, която получи от холандеца?

Мак премигна с дългите си мигли.

– Защо?

Тя отиде до леглото и пълзейки бавно, се разположи до него. Взе визитната картичка и я постави на нощното шкафче, ухапа го лекичко по меката част на ухото и задиша в шията му.

Потъна в него, топла и влажна.

33.

МЕСИНГОВИЯТ ЧАСОВНИК на вратата цъкаше с крехък отчетлив звук, който подхождаше на изисканата среда.

Деси влезе в галерията на „Йостерлонггатан“9 в Стария град със затаен дъх.

– Ало – провикна се тя предпазливо.

Винаги се чувстваше толкова мръсна, когато идваше тук. Подът, таванът и стените бяха боядисани целите в тебеширенобяло. Дори тоалетната за клиенти и стълбата към офиса на тавана напълно белееха. За да „се улови светлината“ и „да се даде право на изкуството“.

– Кристер? Тук ли си?

Чувстваше се така, като че илюзията за чистота щеше да стане на парчета, ако викнеше прекалено силно.

– Здравей, Деси – каза изненадан глас зад нея. – Какво правиш тук?

Деси се обърна, не го чу да идва.

Кристер, бившият є съпруг, беше облечен както обикновено: с черно поло, черни панталони и меки мокасини. Той изглеждаше като карикатурата на галерист. Връзката им беше, меко казано, обтегната. И остана такава, откакто Кристер се беше прибрал вкъщи и бе намерил Деси в леглото с Линда, приятелка от студентските години.

– Извинявай, че те притеснявам – каза тя и се усмихна, една доста смутена усмивка. – Нужна ми е помощ за нещо.

Бяха женени две години.

Бракът бе дал на Кристер съпруга, която да обича, Деси бе получила среда, в която да се впише, партита, на които да ходи, хора, с които да говори.

Той я погледна изумено.

– Разбира се, за какво?

Почувства, че дланите є се навлажниха. Може би това беше пълна лудост? Хрумването є вероятно е съвсем безумно.

– Малко е сложно – каза тя. – Всъщност само ми дойде наум...

Пое дъх, все пак вече беше тук. Мнението на Кристер за нея не можеше да стане по-лошо.

– Става въпрос за една картина – каза тя. – Нужна ми е помощ, за да идентифицирам една картина.

Кристер вдигна ръце във въпросителен жест.

– Имаш ли снимка?

Деси се поколеба.

– Не – отговори тя. – Не точно. Всъщност представлява жена, която седи с възглавница в скута и младеж, легнал в скута є с глава на възглавницата...

Кристер не разбираше.

Тя постави раницата и велосипедната каска на пода. След това седна до тях.

– Една жена – каза тя, – седнала ето така.

После легна на пода.

– И един мъж, който лежи ето така.

Тя сви единия крак нагоре, разпери пръстите на едната ръка, а другата задържа право напред.

Кристер премигна няколко пъти.

– Деси – каза той. – Какво правиш?

Деси се изправи.

Фотокопието на снимката на убитата двойка от Даларьо беше в раницата. Щеше є се да не го показва на Кристер, той беше толкова чувствителен към кръв. Дори му беше доста неприятно, когато тя беше неразположена.

– Една снимка – каза тя. – Търся снимка или картина с хора в позите, които току-що показах.

Той я погледна замислено.

Деси легна отново и опря дясната ръка на пода.

– Ето така. Мъжът държи в ръката си лопатка или нещо подобно. Би могло да бъде компактдиск.

– Деси – понижи глас той, – защо дойде тук?

Бузите є пламнаха. Той мислеше, че картината беше само претекст.

Tя тръсна глава, стана, отвори раницата и извади фотокопието.

– Може би трябва да седнеш.

Той направи крачка към нея.

– Казвай направо – подкани я с усмивка, топла и изпълнена с надежда.

Деси му показа хартиеното копие. Видя как очите му се ококориха, а лицето стана бяло като стените.

Хвана го точно преди да падне.

– Милостиви Боже – промълви той. – Това... това хора ли са?

Отговорът є беше ненужно груб.

– Вече не. Погледни как са разположени. Нали напомнят за нещо? Къде съм го виждала преди?

– В името на всички небесни сили – каза той и затвори очи. – Махни го.

– Не – упорстваше Деси. – Погледни внимателно. Погледни мъжа.

Тя помогна на Кристер да седне на пода, той дишаше дълбоко и свря глава между коленете си за няколко секунди.

– Дай я – каза след това, взе снимката, хвърли є поглед и отново я отмести.

– „Умиращото конте“, Нилс Дардел, 1918 г. Изложена е в Музея за модерно изкуство.

Деси затвори очи, видя картината пред себе си. Естествено! Тя изскочи в паметта є, знаеше точно коя е.

Наведе се и целуна бившия си съпруг по бузата.

– Благодаря – прошепна.

9 Улица в Стария град на Стокхолм – бел. прев.

34.

ДЖЕЙКЪБ ВЪРВЕШЕ НАПРЕД по улица „Кунгсхолмсгатан“ и се чувстваше като скитащо ченге от ФБР, единственото на целия континент. Всъщност Европа нямаше подобна служба. Въпреки многото страни, които членуваха в Европейския съюз, регламентирано полицейско сътрудничество липсваше. Вместо това съществуваха един куп национални полицейски служби, които работеха изключително зле заедно.

Вместо това съществуваше той, Джейкъб Канън, заместник федерален агент, който започваше дяволски да се отегчава в потискащата си стая в туристическата спалня.

Съществуваха и Европол, и Интерпол, две организации, които той отхвърляше като ограничени и тромави.

Европол не разполагаше с оперативни правомощия. Нейните агенти нямаха право нито да арестуват, нито да разпитват отделни лица или да разследват евентуално престъпление. Интерпол пък представляваше бавен модем, що се отнасяше до предаването на информация. Във всеки отделен случай, който изискваше надгранично сътрудничество, се формираше така наречения ОРЕ – Обединен разследващ екип.

Немците бяха създали такъв, който сега щеше да сравнява и анализира материали от всички местопрестъпления.

Тази сутрин очакваха съобщение от Берлин, дали находките на остров Даларьо съвпадаха с някои доказателства от другите разследвания.

Той не таеше особена надежда.

Никакви физически следи от убийците не бяха открити на нито едно от местопрестъпленията или по-точно казано: не бяха открити следи, които да се свържат с убийците. Местопрестъпленията представляваха, без изключение, що-годе прилични хотели или жилища под наем, видимо чисти, но се бе оказало, че всяко едно съдържа истинска гора от пръстови отпечатъци, често стотици. Само в хотелската стая в Париж бяха идентифицирани двадесет различни ДНК от петната сперма върху кувертюрата.

Доколкото беше известно, два еднакви пръстови отпечатъка не се срещаха на нито едно от местопрестъпленията.

Върху телата на жертвите също никога не беше открито чуждо ДНК. Напротив, труповете бяха толкова чисти, че изглеждаха като измити. Не с хлор, а с нещо друго, което убива бактерии.

Мина покрай „Амарант“, хотел от среден клас с ресторант и спортен бар, който се намираше почти до кметството на Стокхолм.

Само ако можеше да си позволи да живее тук, помисли си той разсеяно и погледна нагоре към анонимната фасада. Тогава щеше да ми е близо до работата.

Убийствата в Даларьо бяха седемнайсетото и осемнайсетото по ред, откакто бе започнало безумството във Флоренция на 27 ноември.

„Скоро трябва да направят грешка“, помисли си Джейкъб. Във всичко се стига до рутина, дори и в серийните убийства.

Само ако можеше да се види моделът.

Само ако можеха да разберат мотива.

Спря и купи вестник „Афтонпостен“ в едно магазинче за тютюн, намиращо се стена до стена с хотела.

Както рекламният афиш, така и първата страница бяха заети от писмото на Деси до убийците. Застана пред магазинчето и хвърли поглед на текста още веднъж.

Това щеше да свърши работа. Не знаеше как, но беше убеден, че нещо е напът да се случи. Щяха да прочетат писмото и да реагират. Публикуваният телефонен номер, разбира се, не беше на Деси, а на централата в криминална полиция. Въпреки че предвиждаха редица фалшиви обаждания, имаше шанс свинете наистина да позвънят.

Сгъна вестника, напъха го в задния джоб на дънките си и се огледа наоколо.

Млади мъже с детски колички, бягащи жени със слушалки на айпод в ушите, тийнейджърки, дъвчещи дъвка, и прегърнати млади двойки с туристически карти.

Всеки един от тях, помисли си той, е потенциална нова

жертва.

Те бяха останали в града, все още беше сигурен в това. Можеше да почувства присъствието им, не бяха много далеч.

Отправи се към полицията с решителни стъпки.

35.

ДЕСИ СИ ПОЕ ДЪХ, докато заключваше колелото пред входа на Музея за модерно изкуство на остров Шепсхолмен. Жълтата сграда беше така осветена от слънцето, че тя неволно присви очи.

Не беше идвала тук, откакто се омъжи за Кристер.

Влезе в горното фоайе и попадна в същата обстановка, както в галерията на бившия є съпруг: тебеширенобяла и ярко осветена. Изглеждаше така, както си я спомняше: стъклените стени, еспресо барът, хромовите лампи.

Бяха идвали на купон тук, във фоайето, само няколко седмици преди бракът им да приключи.

Беше се разхождала по белия варовиков под, облечена в черна прилепнала рокля, обсъждала бе естетиката на изкуството от юридическа гледна точка (въпреки всичко тя беше криминален журналист), навеждала се бе към светлите дъбови мебели, вдигала бе наздравица с дизайнерски чаши с неистово желание да си тръгне.

Стигна до гише за информация, където стоеше жена в черен костюм.

– Извинете – каза Деси. – Търся една картина – „Умиращото конте“?

– Осемдесет крони – отговори жената.

Да, новото дясно правителство беше премахнало свободния вход в музеите в страната. Деси плати.

– Намираш се на точния етаж. Следвай коридора вляво, докато свърши, завий надясно и после веднага вляво.

Не си спомняше повода за купона, вероятно някой бе имал рожден ден или бе успял да направи изложба на някое забележително място. Прогони мисълта си и загледа коридора зад еспресо бара.

Музеят беше почти празен. Чу хора да говорят тихо някъде навътре в катакомбите, но не видя никого. Най-накрая намери точната зала.

Там висеше тя. Веднага я позна. „Умиращото конте“ – масло.

Картината бе висока метър и половина, широка почти два метра. Една от най-известните в Швеция от миналото столетие.

Застана пред нея и я обзе странно вълнение.

Беше впечатляващо творение, с шеметни форми и ярки цветове: кокетният мъж, който лежи умиращ на бялата възглавница, все още с огледало в ръката. Префърцунените му като самия него приятели са се събрали наоколо. Те тъжат, но единственият, който плаче, е мъжът с лилавото сако и оранжевата риза в горния ляв ъгъл. Жената, която го държи на бялата възглавница в скута си, изглежда почти весела.

Нямаше никакво съмнение, това беше моделът на убийството на остров Даларьо.

Извършителите трябва да са познавали тази картина. Може би са били тук. Може би бяха стояли точно където стоеше тя сега и бяха размишлявали върху творението на Дардел: дали представляваше алегория на творческите условия? Или Дардел изкарваше чисто и просто на преден план забранения хомосексуализъм? Тръпки я побиха по гърба от тази мисъл. Пое си дълбоко въздух, погледна нагоре към тавана и почувства адреналинът є да се покачва.

Най-горе в единия ъгъл, точно над вратата, имаше дискретна наблюдателна камера.

Точно сега образът є се записваше някъде.

Извади мобилния си телефон и позвъни на Габриела.

36.

ЗНАЧИ ИМИТИРАТ произведения на изкуството? – каза Джейкъб скептично.

Деси държеше с едната ръка цветна разпечатка на творбата на Дардел, а с другата – снимката от Даларьо.

Оказа се права.

Бюрото на Габриела беше покрито с картичките и снимките на трупове на Джейкъб. До тях лежаха разпечатки, които беше извадила от интернет. Габриела погледна снимките и опули очи.

– Боже мой – каза тя и взе снимката на убитите немци.

– Всъщност, извинете – намеси се Джейкъб, – но за какво говорите?

Деси погледна непокорната му коса, изглеждаше така, като че буквално я беше оскубал.

– Аранжират труповете по известни картини – каза тя. – Погледни това.

Деси взе снимката от Париж. Телата на Емили и Клайв Спенсър седяха едно до друго на леглото, и двете с дясна върху лява ръка на корема.

– Мона Лиза – каза тя и положи копие на известната картина на Да Винчи.

Джейкъб така сграбчи снимките, че ги смачка.

Загадъчно усмихващата се жена на картината държеше дясната ръка върху лявата, отпуснати на корема.

– Да, по дяволите – прошепна той. – Те имитират произведения на изкуството.

– Карен и Били Каули – каза Деси.

Тя постави снимката на убитата двойка в Берлин, направена в профил, с избодените очи, обърнати към фотоапарата.

До нея добави компютърна разпечатка на една египетска статуя.

– Бюстът на Нефертити, най-копираната творба на античния Египет. Намира се в Стария музей в Берлин.

Габриела се наведе напред. Лицето є бе придобило цвят, две червени петна горяха на бузите є. Деси я погледна плахо.

Всъщност бяха ходили заедно там, в този Стар музей, на първата си съвместна почивка.

Джейкъб взе снимката и я заразглежда напрегнато.

– Какво имаш предвид? – попита той. – Какво общо имат левите им очи?

– На бюста на Нефертити липсва лявото око – каза Габриела.

37.

ДЕСИ НЕ СЕ ИНТЕРЕСУВАШЕ особено от изкуство. Беше научила едно-друго по време на брака си с Кристер. Не искаше да изглежда като необразована селянка от Норланд10 на вернисажите, но досега не бе открила някакво определено чувство или наслада от живописта. Габриела, напротив, проявяваше истински интерес. Разбираха се много добре с Кристер, фактически много по-добре от Деси.

– Амстердам – каза Деси и постави копие на следваща картина. – Винсент ван Гог, познаваш ли го?

Джейкъб я погледна с повдигнати вежди.

– Аз съм американец – отговори той, – а не павиан.

– Един от неговите автопортрети – поясни тя. – Обикновено е изложен в Лондон, но през пролетта е гостувал в музея на Ван Гог в Амстердам. Той всъщност реже лявото си ухо, но убийците вероятно не са видели това, защото те режат...

– ...десните уши на жертвите в Амстердам – допълни Джейкъб. – Да, по дяволите.

Стаята утихна.

Джейкъб барабанеше с пръсти по бюрото, нещо, което очевидно правеше по навик, когато мислеше интензивно. Габриела разгледаше снимките на труповете и ги сравняваше с картината, която Деси беше разпечатала.

– Във Флоренция е „Раждането на Венера“ на Ботичели?

– Галерия „Уфици“ – потвърди Деси.

– А в Залцбург? Коя творба е в Залцбург?

– Това всъщност не знам, нито пък коя е в Атина. Но в Мадрид трябва да е „Голата Маха“ на Гоя, изложена в „Прадо“. Какво ще кажеш, Джейкъб?

Но Джейкъб не слушаше. Той беше съвсем пребледнял. Беше се втренчил, без да вижда нищо, в зеленината на парка Круноберг.

– Коя беше Кими? – попита той. – Коя картина е тя?

Деси почувства, как дланите є се изпотиха. Тя порови из разпечатките и после ги показа на полицая.

– Сикстинската капела – каза тихо. – „Сътворението на Адам“, детайл от стенописите на тавана. Микеланджело, знаеш...

Тя му показа както голямата картина, където Господ лежи върху хора и протяга ръка към Адам, така и тази в близък план, където показалецът на Господ почти докосва ръката на Адам.

Джейкъб обърна поглед към Деси. Очите му бяха толкова наситеносини и излъчваха тъга, която тя не можеше да разбере.

„Това е бащата на Кими“, помисли си тя. „Не полицаят Джейкъб, само бащата Джейкъб“.

Спонтанно постави длан върху ръката му.

– Но какво всъщност ни говори това? – каза Габриела. – Че убийците са перковци? Вече ни е добре известно.

Тонът є беше насечен и презрителен. Деси я погледна изненадано. Отръпна ръката си.

– Повече от това – каза Джейкъб и сега отново бе полицаят. – Говори много неща. Те се излагат на показ. Те презират. Показват, че контролират живота и смъртта, че смъртта е форма на изкуство, която използват, както им харесва.

Телефонът за бърза връзка на Габриела звънна.

– Записите от Музея на модерно изкуство се намират на рецепцията на улица „Берисгатан“ – съобщи един глас.

Джейкъб стана.

– Изискай записите от всички музеи – нареди той.

Габриела изви врат.

– Разбираш ли за колко много файлове става дума? И освен това, те не се пазят, след толкова дълго време.

Но Джейкъб вече беше напуснал стаята.

10 Северна провинция в Швеция – бел. прев.

38.

КАДРИТЕ ОТ НАБЛЮДАТЕЛНИТЕ камери на Музея за модерно изкуство бяха с относително добро качество. Малко на пиксели, с леко неутрализирани цветове, но лицата, които влизаха и излизаха, се виждаха ясно на острата светлина. Не бяха озвучени.

Джейкъб и Габриела се бяха барикадирали в една видеозала в мазето на полицията с купчина компютърни дискове около себе си. Файловете не бяха запаметени или подредени в някакъв специален ред, което означаваше, че те трябваше да проверяват и да търсят наред.

– Откъде ще започнем? – попита Габриела с леко примирение.

Джейкъб ровеше из дисковете и мислеше на глас.

– Убийствата са извършени в събота следобед, следователно са посетили Музея за модерно изкуство малко по-рано.

– Ако изобщо са били там – вметна Габриела.

Джейкъб пренебрегна презрителното є отношение.

– Събота преди обед не е особено вероятно – продължаваше той. – Тогава са имали други задачи.

– Какви? – попита Габриела.

Погледна я с леко примирение.

– Купили са шампанско и са попушили.

Разделиха си файловете и започнаха да ги преглеждат. Джейкъб проучваше екрана, където група ученици отпуснато се влачеха в залата с шведско изкуство в 9,26 часа в петък сутринта. Той пусна филма на бързо превъртане, класът припна като ужилен и заподскача из залата като актьор в стар ням филм.

– Какво мислиш за Деси? – попита изведнъж Габриела, без да изпуска екрана от поглед.

Джейкъб я погледна изненадан.

Колежката му също беше пуснала записа на бърз кадър и бе стигнала до четвъртък, 14,23 часа.

– Доста умно момиче, поне за журналистка. Защо?

Той стигна до края на филма и грабна друг диск от купчината. Петък, 15,00 часа, започваше с три дами, които, изглежда, се интересуваха повече една от друга, отколкото от заобикалящото ги изкуство.

Габриела забави кадъра и заразглежда група японци, които до един се снимаха пред картината на Дардел.

– Прекалено брани собственото си пространство, което я прави по-сериозна, отколкото е. Вероятно сгрешихме, като я заставихме да напише това писмо.

Японците изчезнаха, тя отново превъртя филма бързо напред.

– Виж това – каза Джейкъб.

В 15,27 часа двама младежи влязоха в залата, спряха и загледаха „Умиращото конте“. Виждаха се само гърбовете им. Жената имаше дълга коса, тъмна, но не и черна; трудно беше да се установи точният нюанс поради цветовото възпроизвеждане. До нея вървеше висок, добре сложен мъж със светлоруса коса. Мъжът постави ръка върху раменете на жената, тя го погали по гърба и пъхна ръка под колана на дънките му. Заедно пристъпиха много близо до картината, сякаш я проучваха концентрирано.

– Мислиш ли, че това могат да бъдат...? – попита Габриела.

Джейкъб не отговори.

Двойката стоеше пред картината и си говореше само от време на време. Не обръщаха внимание на нито една друга творба. Джейкъб се отказа от бързото превъртане, за да не пропусне нещо.

Младежите останаха пред платното почти петнадесет минути. През цялото време прегърнати.

След това се обърнаха обратно, за да напуснат залата. Жената държеше главата си наведена, но в мига, в който мъжът мина под вратата, отметна косата си назад. Красивите черти на лицето му се запечатаха добре от наблюдателната камера.

Габриела си пое дъх.

– Това е той – каза тя. – Това е младежът от снимката робот.

Джейкъб се хвърли напред и замрази кадъра. Гласът му стана дрезгав от възбуда.

– Сега те хванах, копеле мръсно!

39.

ДЕСИ РАЗПРЪСНА БЕЛЕЖКИТЕ и разследващия си материал на бюрото на Габриела.

Имаше един елемент в модела на убийците, който бе отбелязала няколко пъти: те крадяха. Взимаха със себе си фотоапарати, бижута, електронни пособия, като айпод и мобилни телефони, кредитни карти и други ценности, които имаха едно общо нещо: най-лесно можаха да бъдат пласирани на черния пазар.

Облегна се на стола, дъвчейки молива си. Ако се абстрахираше от убийствата и жестоките асоциации с изкуството, какво тогава оставаше от убийците с пощенските картички?

Да, една проста двойка крадци на дребно.

А какво поведение имаха такива крадци?

Не є беше нужен разследващ материал пред нея, за да знае това.

Те имаха навици като всички останали.

Злодеите, посветени на жилищни кражби с взлом, започваха почти винаги в спалнята. Там намираха бижутата и парите в брой. След това на ред бе кабинетът с преносимите компютри и видеокамери. И накрая претърсваха всекидневната, защото там се намираха всички „тромави“ предмети като телевизори и стереоуредби.

След престъпното деяние трябваше да се отърват от крадените вещи и тук според Деси ставаше най-интересно.

Най-обичайно бе крадците да доставят плячката си на посредник, често на по-ниска цена. Обстоятелство, което крадецът приемаше. Да има установен канал, по който да разкара крадените си вещи, беше огромно предимство.

Но какво правеха престъпниците, които нямаха такъв канал?

Те продаваха на заложни къщи, на наркопласьори, на магазини, на познати или на напълно непознати.

С какви канали обаче разполагаха убийците с пощенските картички?

Бяха напълно непознати на всяко място, което означаваше, че им липсваше каквато и да било местна мрежа. Следователно нямаха нито посредници, нито познати, а и едва ли щяха да поемат риска да се опитат да продадат крадените си вещи на съвсем чужди хора.

Тя вдигна телефонната слушалка, обади се на централата и помоли да бъде свързана с Мац Дювал.

Той отговори от стаята си и тя записа директния му телефон, който видя на дисплея.

– Здравей, ами извинявай, Деси Ларшон е, имам един бърз въпрос: проверявате ли заложни къщи?

– Заложни къщи? Защо да го правим? Та ние не знаем какво е откраднато.

И затвори.

Деси седеше със слушалка в ръка.

Все пак в този случай се знаеше.

Габриела беше споменала марката на ръчния часовник, тя всъщност я беше записала.

Взе бележника и се зачете.

„Омега Дабъл Иигъл Хронометър“ от стомана и злато с инкрустирани перли.

Не може да са получили много такива в стокхолмските заложни къщи от събота следобед насам, не и все още в оригиналната опаковка.

Тя отиде до компютъра на Габриела, избра „Заложни къщи“ от жълтите страници и получи осемнадесет попадения.

Вдигна слушалката и набра номера на първата.

– Здравейте, казвам се Деси Ларшон, да, всъщност е страшно неудобно, аз и гаджето ми заложихме моята нова „Омега“, един пръстен с изумруд и още някои неща в събота, и да... бяхме пили няколко бири, и ето че гаджето ми е изгубило квитанцията, а аз не си спомням, в коя къща бяхме. Часовникът беше „Омега Дабъл Иигъл Хронометър“ от стомана и злато с инкрустирани перли...

Никой нямаше да потвърди, че часовникът се намираше в тяхната къща, това нарушаваше закона, но служителите, които работеха там, бяха просто хора. Ако наистина бяха получили подобен часовник и изумруден пръстен, щяха да реагират.

– Можете ли да ми помогнете?

Категоричен отказ.

– Благодаря, все пак ...

Тя прекъсна разговора и позвъни на следващия номер.

40.

ЗА СЪЖАЛЕНИЕ, ОЛГА беше принудена набързо да напусне бижутерския магазин в „НК“. Била разстроена и съжалявала много, защото наистина се чувствала добре на работата си, но мъжът є получил удар и тя, естествено, трябвало да побърза към дома, за да се грижи за него. Ръководството на „НК“, показало пълно разбиране и є позволило да получи както неизплатената заплата, така и обезщетението за отпуска, което се бе натрупало досега.

Беше се върнала в Рига късно предната вечер.

Джейкъб удари с юмрук по щанда, така че златните пръстени подскочиха.

– Гадна работа! – изкрещя той.

Клиентите в магазина се отдръпнаха назад ужасени.

Той стоеше тук със снимка на убиеца на Кими и единственият човек в целия свят, който можеше да го идентифицира, се беше изпарил.

– Тя остави ли някакъв адрес в Рига? – попита Габриела и хвърли на Джейкъб крайно неодобрителен поглед.

Шефът на магазина отиде в офиса, за да провери, но Джейкъб не си направи труда да почака. Адресът щеше да бъде фалшив. Съпруг, получил удар, естествено, също не съществуваше.

Той застана на тротоара пред магазина и притисна с ръце очите си. Хората го заобикаляха от всички страни. Те се смееха и говореха, някой вървеше и свиреше на хармоника.

Беше той, беше русокосият от записа, Джейкъб беше напълно сигурен.

Убиецът на Кими, ето така изглеждаше той.

Габриела дойде тичешком с мобилния телефон в ръка.

– Дювал се обади – каза тя. – Деси е открила „Омегата“.

Той се обърна и я погледна.

Какво? Къде?

Една заложна къща на площад „Кунгсхолмстори“, само на квартал разстояние от полицията.

– Нахални са – каза Джейкъб и се втурна към автомобила – един сааб, който беше видял и по-добри дни.

Габриела го отключи с дистанционното, докато тичаше. Постави синя лампа на покрива и пусна сирените в момента, в който се впусна в натоварения следобеден трафик.

Заложната къща се намираше на ъгъла на оживена улица и изглеждаше както обикновено изглеждат заложните къщи, малко разхвърляна, опърпана и молеща за извинение.

Паркираха на пешеходна пътека точно пред магазина.

На тезгяха стояха цифров фотоапарат, кутия с изумруден пръстен, някакви други бижута, както и една „Омега“ от злато и стомана с инкрустирани перли.

Мац Дювал, облечен безупречно в блейзър и спортни панталони, беше вътре заедно с Деси, шефа на магазина и двама от следователите, наведени над компютърния екран.

– Записан ли е? – попита Джейкъб задъхано.

– Надяваме се – каза комисарят.

– С какво се е легитимирал?

Мац Дювал подхвърли тефтера със заложени вещи, без да изпуска екрана от поглед. Нещата на тезгяха в магазина бяха заложени от мъж, легитимирал се с американска шофьорска книжка, издадена от щата Ню Мексико на името на Джак Бауер. Беше се подписал срещу общо 16 430 крони.

– Това някаква проклета шега ли е? – попита Джейкъб. – Как може някой да се измъкне, като се нарече Джак Бауер?

– Ето го – каза Мац Дювал и обърна екрана към Джейкъб.

Висок мъж, облечен в тъмно манто, с кафява коса, кепе и слънчеви очила точно подписваше заложния документ на тезгяха в магазина.

Никакъв добре сложен русокоско. Никакъв Брат Пит.

Какво бе очаквал?

– Предполагам, че го разпознаваш – каза Мац Дювал.

Джейкъб кимна кратко.

Беше същият мъж, който източваше кредитните карти на убитите младежи в цяла Европа.

41.

КОМИСАРЯТ СЕ ПОГРИЖИ компютърните файлове с актуалните филми от наблюдателните камери да бъдат съхранени като доказателства. По-късно те бяха изпратени в полицията, заедно със заложените откраднати вещи.

После изкара шефа на магазина от офиса и каза на Габриела да влезе и да затвори вратата.

– Дежурният телефон в криминална полиция е приел повече от осемстотин обаждания през деня – каза той. – Доста над очакванията, но нито един от тях не изглежда да е от нашите убийци с пощенски картички.

Деси не можеше истински да се концентрира върху думите на комисаря. Чувстваше се изморена. Когато разбра, че е открила часовника на жертвата, мислите около писмото за миг се разсеяха, но ето че неприятното чувство се върна отново.

– Ще продължим обслужването на телефоните още два дни, преди да направим оценка на опита – каза Мац Дювал и погледна часовника си. – Доколкото разбирам, няма да стигнем по-далеч днес. Някакви възражения?

Деси гледаше полицаите в стаята с периферното си зрение, особено Джейкъб Канън. Всички изглеждаха обезсърчени. Никой не казваше нищо.

– Добре тогава, така да бъде – каза комисарят. – Съвещание в осем нула нула утре сутринта.

Той стана и напусна офиса, без да се огледа. Двамата следователи го последваха.

Деси остана до бюрото на шефа на заложната къща заедно с Джейкъб и Габриела. На етажерката до компютъра лежеше днешният брой на „Афтонпостен“. Собствените є думи ревяха във войнственото заглавие: „Приемете предизвикателството ми, ако смеете“.

Тя обърна вестника, за да не вижда текста. Габриела забеляза жеста є.

– И аз не смятам, че това с писмото беше особено разумно – каза тя и кимна към вестника.

Деси си пое дълбоко дъх и си нагласи раницата.

– Ще се видим утре – бе лаконична, взе каската в ръка и тръгна към изхода.

– С колата съм – извика Габриела след нея. – Искаш ли да те закарам вкъщи?

Деси продължи да върви.

– Колелото ми е до полицията.

Джейкъб Канън се присъедини към нея.

– Тогава и аз тръгвам с теб.

– Мога да кача колелото в багажника – викаше Габриела след тях.

Деси се обърна внезапно.

– Няма нужда. Ще се оправя. Благодаря все пак.

Тя бутна вратата и излезе на тротоара.

Вечерта бе дошла. Въздухът беше хладен от влагата, слънцето стоеше ниско на хоризонта.

– Както искаш – съгласи се Габриела, седна в служебния сааб и отпраши. Беше кисела.

Деси погледна след колата с един вид меланхолия.

– Ти сложи край на връзката ви, нали? – каза Джейкъб.

Тя въздъхна дълбоко.

– Гладна ли си? – попита американецът.

Тя сложи ръка на стомаха си, после кимна, за да потвърди.

42.

НАМЕРИХА ЕВТИН ИТАЛИАНСКИ ресторант с покривки на червени квадратчета и паста, и пица в менюто. Джейкъб поръча веднага цяла бутилка червено вино от Тоскана и наля в двете чаши.

Деси отпи малка глътка, наклони се към облегалката на стола и затвори очи. Досега писмото не носеше никаква полза. Беше ли уместен наглият коментар на Габриела? Глупаво ли беше, че го написа?

– Постъпи правилно – каза Джейкъб, като че можеше да чете мислите є. – Вече прекъснахме кръга им. Ще допуснат грешка. Наздраве.

Джейкъб си поръча пармска шунка и спагети болонезе, Деси взе салата капрезе и канелони.

– Чух, че ти си открила часовника – каза той. – Добър ход.

Тя изведнъж се смути.

– Те не са само убийци, но и крадци на дребно.

– Как така се интересуваш от такива типове? – попита американецът и наля още вино в чашата си.

Деси се засмя.

– Аз съм един мързелив човек – каза тя. – Цялата ми дисертация се корени в детството ми.

Джейкъб повдигна въпросително вежди; имаше изключително изразително лице. Когато се ядосаше, то направо почерняваше от гняв, когато беше весел, то светеше като камина, а когато бе учуден, както сега, изглеждаше като любопитно дете.

– Израсла съм с майка си и петима вуйчовци. Майка ми работє в социалната служба през целия си живот, но вуйчовците ми всичките бяха мошеници и бандити.

Погледна го скришом, за да види как ще реагира.

– Социалната служба?

– Помагаше на възрастни и болни. Никой от вуйчовците ми не се ожени, но все пак имаха много деца от различни жени. Винаги съм имала много братовчеди.

Джейкъб си отчупи късче хляб.

– В кой град си израснала?

Деси избухна в смях. Джейкъб изглеждаше изненадан.

– Какво? – попита той.

– Идвам от едно малко стопанство в горите на Одален, отговори тя. – Част от Норланд, където военните са застрелвали работници чак до трийсетте години на двайсети век.

Американецът я погледна мрачно.

– Сигурен съм, че са имали добро основание за това – каза той.

Деси погълна сиренето от биволско мляко.

– Какво каза?

– Военните не застрелват своите граждани без причина – поясни Джейкъб и отпи от чашата си.

Деси не повярва на ушите си.

– Защитаваш държавни убийци? Посвещаваш професионалния си живот да залавяш обикновени хора, които държат живота и смъртта в свои ръце, но не се съмняваш, че капитан Местертон е имал право?!

Джейкъб се втренчи в нея, като едновременно дъвчеше съсредоточено жилавата чабата11.

– Окей – съгласи се той. – Грешна тема за разговор. Сменяме я.

Деси остави приборите.

– Смяташ ли, че е добре да се застрелват хора, защото протестират срещу намаляване на заплатите си?

Джейкъб вдигна двете ръце в обезоръжаващ жест.

– По дяволите, не знаех, че си комунистка.

– А аз не знаех, че си фашист – каза Деси и отново взе приборите.

11 Вид италиански хляб – бел. прев.

43.

ДЕСИ НЕ ЗНАЕШЕ какво да мисли за Джейкъб. За нея той беше напълно нов вид, затворен и същевременно изключително завършен индивид. Движеше се малко сковано и тромаво, като че никак не пасваше в мебелирани стаи. Ето че си избърса звучно носа в салфетката, смачка я под чинията и погледна жената пред себе си.

– Разкажи ми повече за твоите вуйчовци.

Деси отмести чинията си с канелони.

– Двама от тях се пропиха и умряха – започна тя. – Вуйчо Рубен беше пребит до смърт в Питео във Валпургиевата нощ преди три години. Тъкмо го бяха пуснали от пандиза в Люлео.

Говореше така, за да го шокира, но Джейкъб като че по-скоро се забавляваше.

– Често ли попадаха там?

– Най-вече с кратки присъди. Успяха да направят само един голям удар в цялата си мизерна кариера: ограбиха бронирана кола с пари, и то значително повече, отколкото бяха предполагали.

Келнерът попита дали искат десерт. И двамата отказаха.

– Хванаха ли ги? – попита Джейкъб. – След обира?

– Иска ли питане – каза Деси и грабна сметката. – Въпреки че части от плячката никога не бяха открити.

– Аз ще платя – каза Джейкъб.

– Престани да бъдеш такъв мачо – възпротиви се Деси и извади картата си „Американ експрес“. – Това е Швеция. Кавалерите са престанали да плащат на дамите още през шейсетте години.

Американецът разля остатъка от виното в чашите и се ухили.

– Значи това е среща? – попита той и очите му заблестяха.

Деси го погледна изненадана.

– Това? Среща? Разбира се, че не е.

– Ти го каза. Каза, че това е среща. „Кавалерите са престанали да плащат ...“

Деси се засмя.

– Говорех принципно. Това не е среща. И никога няма да бъде. А сега, да тръгваме.

Излязоха навън в синята вечер, която скоро щеше да премине в нощ.

– Къде си отседнал? – попита Деси, когато се отправиха надолу към входа на полицията на улица „Полхемсгатан“.

– „Лонгхолмен“ – отговори той. – Една туристическа спалня. Ужасно място.

– Било е затвор преди – добави Деси.

– Благодаря – каза Джейкъб, – знам.

Тя взе колелото и с Джейкъб до себе си вървеше бавно към къщи в стокхолмската нощ. Мъгла покриваше Риддарфиерден, тънки пластове приглушаваха градските звуци: колите, пиянският смях, музиката, която струеше от отворени прозорци.

Придружи я през целия път до дома є.

Тя вдигна поглед към него, беше само силует срещу луната.

– До утре – каза той, махна с ръка за довиждане и изчезна надолу към улица „Йотгатан“.

44.

Сряда, 16 юни

ПИСМОТО ПРИСТИГНА с първата сутрешна поща. Деси веднага разпозна както плика, така и печатните букви. Този път не беше предшествано от предупредителна картичка.

Отвори го с нож за писма, с ръкавици на треперещите си ръце, в присъствието на криминалистите.

Вътре имаше полароидна снимка, както в предишното.

– Аз ще се погрижа за нея – каза един от ченгетата и є взе снимката.

Тя успя да зърне телата и кръвта.

Върна се на работното си място и потъна зад бюрото. Силно неприятно чувство се разстла по цялото є тяло.

Разбира се, текстът є във вестника бе свършил своето, както винаги.

Убийците бяха нарушили стереотипа си. Бяха продължили да убиват в Стокхолм, вместо да продължат към друг град.

Прозрението я задушаваше.

Беше причинила смъртта на още две невинни души.

Как би могла да живее със себе си след това?

Шефът на новините Форшберг, с червени от умора очи, седна на стола до мястото є.

– Трудно ли ти е? – попита той.

Погледна го, без да отговори.

– Може би трябва да си вземеш свободен ден днес? Да си починеш?

Втренчи се в него, безмълвна. Свободен ден? Да си почине?

Той побарабани с пръсти върху плота на бюрото є няколко секунди, преди да стане и да се върне в отдела си.

Деси остана седнала, докато Мац Дювал, Габриела и Джейкъб Канън пристигнаха в редакцията.

– Какво направих? – каза тя и погледна Джейкъб. – Какви ги надробих?

Той я изгледа снизходително.

– Не си ли придаваш твърде голяма важност?

Тя стана изведнъж и се насочи към дамската тоалетна, но Джейкъб я улови здраво за ръката.

– Престани – изсъска той. – Това е неуспех, но грешката не е твоя. Помогни, вместо да седиш и да се самосъжаляваш.

– Конферентната зала – каза Мац Дювал, докато минаваше покрай тях.

Носеше светлосив костюм от някаква лъскава материя с небесносиня риза. Габриела го последва, като им хвърли леко сърдит поглед. Деси, която почувства ръката на Джейкъб върху своята, се откопчи и тръгна към спортната редакция.

Мац Дювал вдигна учуден вежди, когато тя се настани с разследващите на масата.

– Работата ни е на етап предварително разследване и е секретна – каза той.

– Първо убийците ме въвлякоха в това зло – запротестира Деси. – После вие направихте същото. И сега съм тук, независимо от това, дали искате или не.

Комисарят сбърчи вежди.

Джейкъб разпери ръце.

– Ами включи я, толкова ли е трудно? Та досега тя е само от полза.

Мац Дювал изправи гръб.

– Ако останеш като наблюдател, не можеш да пишеш статии върху това, за което говорим, ясно ти е, нали?

– Само и ако не ми наредиш да го направя? – отсече Деси.

Комисарят смени темата. Един от следователите раздаде увеличени цветни копия на последната снимка с трупове.

– Имаме още едно двойно убийство – каза Мац Дювал, – но досега нито едно тяло. Някой, който може да разпознае къде е направена снимката?

45.

ДЕСИ СИ ПОЕ ДЪЛБОКО въздух и погледна внимателно снимката пред себе си. Млад, гол мъж лежеше по корем до облегалката на нещо, което приличаше на кожен диван от типа „Честърфийлд“. Ръцете му бяха опънати над главата. Вляво на дивана седеше млада жена с ръце, прибрани порядъчно в скута. На главата є имаше диадема с уши на Мики Маус.

Диванът се намираше пред голям прозорец. Снимката беше направена отдолу, поради което телата попадаха в отражението на дневната светлина отвън.

– Милесгорден12 – каза Габриела.

Матс Дювал я погледна.

– Разпознаваш тамошната обстановка?

Тя поклати глава.

– Творбата, която имитират. Мъжът представлява летящата статуя в градината отвън. Жената трябва да е „Момичето заек“, статуя, включена в настоящата изложба на открито...

– Донесете записите от наблюдателните камери в Милесгорден – нареди комисарят и един от следователите изчезна през вратата. – Какво значение имат творбите на изкуството в контекста?

– Все още не знаем – каза Габриела.

Деси присви очи и доближи снимката до лицето си, от очила ли се нуждаеше, или снимката беше лоша?

– Мисля, че може би... – поде тя колебливо.

– Какво? – попита Джейкъб.

Тя посочи една сянка, която стърчеше до челото на мъжа.

– Това би могло да бъде парапет или ограда. Тъй като е толкова високо, трябва да е на покрива на висока сграда.

– Е, и?

– Огради по покривите на жилищата в Стокхолм обикновено няма, освен ако не са предназначени за предпазване от свличащ се сняг. Това е нещо друго.

– Какво например?

Тя се колебаеше и опипваше с пръсти химикалката си.

– Всъщност може и да греша...

– Кажи го за бога – изкрещя Джейкъб.

Деси подскочи и изпусна химикалката.

– Кралският дворец – каза тя.

Джейкъб вдигна вежди.

– Кралският дворец? Да не би убийците да са се настанили при краля?

Тя поклати глава.

– Това, което се вижда на заден план, е дворецът. Мястото на престъплението трябва да се намира точно срещу него.

Мац Дювал се надигна.

– „Грандхотел“ – каза той и вече се беше запътил към вратата.

12 Художествен музей и градина със скулптури, разположен на остров Лидингьо в Стокхолм. Основан през 1936 г. в чест на шведския скулптор Карл Милес – бел. прев.

46.

ПЕТЗВЕЗДНИЯТ ХОТЕЛ до пристанището на „Сьодра Бла-зиехолмен“ имаше 371 стаи, разположени на седем етажа. Едва половината от тях гледаха към водата и Кралския дворец.

Директорката на хотела беше въздържана и заядлива.

– Разбира се, че ще сътрудничим – каза тя. – Но бих искала претърсването да стане с възможно най-голяма дискретност.

Мац Дювал заповяда на целия наличен персонал от следователи да участва в акцията.

Джейкъб и Габриела не дочакаха да дойде подкреплението. Заловиха се с втория етаж и преминаха методично от стая в стая откъм страната на морето, придружени от рецепционист с дигитална книга на гостите. Джейкъб чукаше и когато получеха отговор, продължаваше веднага нататък. Поне беше ясно, че убийците едва ли седят до труповете и чакат да бъдат открити. Стаите, в които никой не отговаряше и които бяха болшинството, Габриела отваряше с ключ майка.

Джейкъб се улови как затаява дъх при отварянето на всяка нова врата.

Вторият етаж не даде резултат.

Изтичаха по стълбата към третия.

– Как изглеждаха другите хотели? – попита Габриела, малко задъхана, като тичаше след него по изискания коридор. – Толкова шикозни ли бяха?

Джейкъб почука на вратата на стаята в дъното и получи в отговор едно раздразнено: „Кой е?“.

– Съжалявам – каза той, – обърках стаята.

И веднага премина към следващата.

Почука и на нея, никаква реакция.

– Не – каза той на Габриела, – нито един не беше от този ценови клас.

Габриела напъха картата във вратата и ключалката изпиука. Джейкъб отвори и получи в отговор едно боботещо „Какво по дяволите става?“ от посока на леглото.

– Съжалявам – каза той и затвори.

– Има камери навсякъде – отбеляза Габриела и посочи към тавана.

– Няма ли и на други места – каза Джейкъб и закрачи по-нататък.

В същия миг звънна мобилният телефон на Габриела. Тя отговори с обичайното си грухтене. Послуша седем-осем секунди и затвори.

– На четвъртия етаж – каза тя. – Двама холандски туристи.

47.

НИЙНКЕ ВАН МАУРИК И ПЕТЕР ВИСЕР, които живееха на отделни адреси в централен Амстердам, се бяха регистрирали в „Грандхотел“ в събота вечерта на 11 юни и щяха да останат четири нощи.

Те никога нямаше да се върнат вкъщи.

Джейкъб разглеждаше мъртвите им тела с хладна концентрация. Нямаше място за нещо друго, не тук и сега. Мъката и меланхолията по изгубените им животи щяха да дойдат по-късно, през нощта, в ужасната му затворническа клетка, когато тъмнината ставаше непрогледна и алкохолът в бутилката свършваше. Той не познаваше картините, за които говореше Габриела, но телата определено бяха аранжирани. Ушите играчка на мъртвата жена му подействаха особено зле. Може би защото Кими обичаше Мики Маус и имаше досущ такива уши като малка.

Той се обърна.

По дяволите, колко заплетени бяха тези убийства!

32-ри район на нюйоркската полиция водеше в статистиката за убийства в Манхатан, но нито едно от тях не приличаше на тези. Всичките бяха толкова хладнокръвно обмислени, толкова ужасяващо организирани.

В Харлем убиваха от ревност, борба за надмощие или алчност. Някой отнемаше живота на ближния си заради наркотици, любов или дългове, но не за да прави изложби.

Той плъзна ръце по лицето си. Мац Дювал му хвърли бърз поглед и се обърна към един от следователите си.

– Донесете записите от камерата в коридора – каза той. – Проверете наблюдателния контрол във фоайето и асансьорите. Дойде ли съдебният лекар? Трябва да разберем часа на настъпване на смъртта възможно най-бързо.

– В банята има две бутилки от шампанско – обади се Габриела. – Едната е изпита, другата е наполовина. Има и четири чаши, всичките с остатък от светложълта течност на дъното.

Ако беше вярно, че действията им се повтаряха, щяха да открият циклопентолат в две от чашите, помисли си Джейкъб и разгледа хотелската стая.

Тя не беше особено голяма, предположи, че е около двадесет квадратни метра. Повечето бяха по-големи, тази се отклоняваше от нормата. Нито едно от станалите местопрестъпления не можеше да се сравни по елегантност, но това бе само на повърхността. Тук имаше нещо друго, нещо, което отличаваше въпросното убийство от всички останали, но той все още не можеше да разбере какво.

Съдебният лекар пристигна и Джейкъб се оттегли в коридора, за да му направи място.

Той забеляза, че на вратата на стаята висеше табелка с текста „Не безпокойте“.

След това напусна местопрестъплението.

48.

ПО ОБЯД БЕ ЗАСИЛЕНА ОХРАНАТА на обществени места в стокхолмска област, където се събираха големи групи от туристи и младежи. На присъстващия персонал бе заповядано да се оглежда за лица, които приличат на мъжа от снимката робот от „НК“ или на някой от образите от записите на наблюдателните камери в Музея за модерно изкуство и съответно в заложната къща на „Фридхемсплан“.

Когато предварителната кръвна проба показа, че холандската двойка е пушила марихуана непосредствено преди смъртта си, специално обучени кучета бяха изпратени със самолети от цялата страна, за да участват в издирването. Младежите на възраст над петнайсет години трябваше да дават за претърсване чанти, торби и раници в целия стокхолмски район.

Повечето изпълняваха това, без да протестират.

Деси стоеше в служебната стая на Габриела и гледаше към парка Круноберг.

Четирима униформени полицаи и една голяма немска овчарка бяха блокирали едната пътека към него, която се ползваше често от хората, които искаха да стигнат до брега или магазините, или до спирката на метрото горе до „Фридхемсплан“. Кошници за пикник, торбички с бански и безобразно скъпи дипломатически куфарчета бяха претърсвани еднакво прецизно.

Гледката вероятно трябваше да я накара да се почувства в безопасност, но тя изпитваше само вина.

Джейкъб влезе в стаята с три найлонови опаковки, съдържащи лепкави сандвичи, които бе намерил в някакъв автомат.

– Къде е Габриела?

– Слезе долу, във видеозалата, за да вземе записите от „Гранд-хотел“ – каза Деси и се намести на един стол.

Джейкъб разкъса един от пакетите и заръфа хляба с риба тон с добър апетит. Деси го погледна с отвращение.

– Как може да ядеш? – попита тя. – Никога ли не се вълнуваш от всичкото това насилие, което виждаш?

– Разбира се, че се вълнувам – отговори той и избърса брадичката си с опакото на ръката, беше изтекла малко майонеза. – Всъщност мислех точно за това сега, каква лудост са тези убийства. Но на холандците няма да им стане по-добре, ако ми падне кръвната захар и припадна.

Деси наклони лице към ръцете си.

– Не трябваше да пиша това проклето писмо.

Държеше мобилния си телефон в ръка.

– Ето че се започна – каза тя.

– Какво? – учуди се Джейкъб.

– Получавам обаждания от колеги, които се питат защо ходя по гайдата на полицията.

Джейкъб посочи с ръка към снимките на мъртвите хора в хотелската стая.

– Това е реалността – каза той. – Другото, за което говориш, са претенциозни глупости.

– Точно така – съгласи се тя. – И представи си, че може аз да съм предизвикала тази действителност да се случи.

Той простена.

– Но това е истина – продължи тя с нисък глас. – Ти самият го каза. Те нарушиха стереотипа си, убиха отново в същия град. Ако не бях се поддала на убежденията, холандците все още щяха да са живи.

– Това не се знае – каза Джейкъб. – Ако не бяха умрели те, щяха да са други младежи.

Тя дръпна ръце от лицето си.

– Какво имаш предвид? Че холандците са жертвани за добрата кауза? Както често казвате вие, „колатерални щети“?

Американецът изтри пръсти в дънките; погледът му беше мрачен.

– Никога не разсъждавам така – каза той. – Смъртта на холандците е още една трагедия. Но трябва да търсиш вината там, където є е мястото. Не си ти тази, която убива, нито пак аз. Правят го свинете от записите и скоро ще ги заловим.

49.

ДВОЙКАТА ОТ МУЗЕЯ за модерно изкуство бе идентифицирана практически незабавно от записите на наблюдателните камери в „Грандхотел“.

Появяваха се на четири различни файла: два от фоайето и два от коридора на четвъртия етаж.

Русият мъж и тъмнокосата жена бяха уловени от камерата във фоайето на хотела в 14,17 часа във вторник следобед на 15 юни. Бяха в компанията на двойка, която лесно можеше да се идентифицира като Петер Висер и Нийнке ван Маурик.

Четиримата изчезваха заедно в един асансьор.

Две минути по-късно и четиримата се появяваха на друг запис, направен в коридора пред хотелската стая на холандците на четвъртия етаж. Всичките влизаха в стая 418 и вратата се затваряше.

Четиридесет и три минути по-късно русият мъж и тъмнокосата жена пристъпваха отново в коридора.

След още две минути преминаваха покрай рецепцията и напускаха хотела.

Дори следователите, които посетиха Милесгорден, се натъкнаха на нещо. Една жена, работеща като градинарка в парка със статуите, смяташе, че е разпознала русия мъж. Беше го забелязала да се разхожда наоколо заедно с една жена. На пръв поглед си беше помислила, че това е актьорът Леонардо ди Каприо.

Записите от камерите в изложбените зали в Милесгорден бяха подложени на обстойно наблюдение долу, в мазето.

Прокурор Еверт Ридервал издаде заповед за арест на двойката в нейно отсъствие.

– Това не е за вярване – възмути се Габриела. Тя пристъпваше тежко в кабинета на Мац Дювал. Червени петна пламтяха по бузите є.

Джейкъб се взираше в разпечатките, свалени от записите в „Грандхотел“, и рошеше косата си. Нещо тук беше сбъркано из основи. Защо убийците внезапно бяха изоставили цялата си предпазливост и мерки за сигурност? Защо се показваха така открито? Ставаше прекалено лесно.

– Сега са в ръцете ни – каза Еверт Ридервал доволно. – Не могат да избягат.

Дори Мац Дювал изглеждаше доволен.

– Въпрос на време е да ги заловим – съгласи се той.

Джейкъб прелистваше изрезките. И русият мъж, и тъмнокосата жена бяха ясно различими на всички снимки. Нямаше никакво съмнение, че могат да ги идентифицират. Националната полиция беше вдигната под тревога заради двойката. Интерпол щеше да разпространи снимките им в цял свят до половин час. Разпечатките бяха изпратени на всички полицейски патрули в Стокхолмска област.

Сара Хьоглунд влезе в стаята.

– Пуснахме снимките в медиите. Трябва да се появят в интернет страниците до няколко минути.

Мац Дювал се обърна към компютъра си и бързо влезе в страницата на „Афтонпостен“.

– Понякога не си губят времето – каза той и завъртя екрана към останалите.

Заглавието беше с големина, обичайна за световна война или шведско злато от световно първенство по хокей на лед. „Полицията има заподозрени: това са УБИЙЦИТЕ С ПОЩЕНСКИТЕ КАРТИЧКИ“.

Отдолу бе снимката на русия мъж и тъмнокосата жена.

50.

НА ПЛОЩАДА ПРЕД централната гара в Стокхолм цареше истински ад – полиция, кучета, заграждения.

Мак вървеше бавно към главния вход с ръка върху раменете на Силвия. Можеха да доловят пиукането и пращящите гласове от радиовръзката на полицията, където и да отидеха.

Две дългокоси момчета бяха задържани със задни джобове, пълни с трева само няколко метра пред тях. Какви нещастници!

– Съжалявам момчета – каза Силвия.

Тях никой не ги спря.

Никой не поиска да прегледа чантите им, защото не носеха такива.

Бяха се разхождали по улиците, оглеждали във витрините и наслаждавали на делото си. Мак пробва ново кожено яке в „Емпорио Армани“, Силвия тества различни парфюми в „Кикс“.

Една полицейска кола бавно се плъзна покрай тях. Силвия свали слънчевите си очила и се усмихна на полицая в нея. Той се усмихна обратно и продължи нататък.

Една възрастна жена започна да крещи необуздано, когато двама полицаи поискаха да претърсят дамската є чанта. Трима тийнейджъри бягаха покрай тях като попарени, преследвани от двама цивилни служители на реда.

– Ела, ще влезем вътре – каза Силвия.

Мак се колебаеше на входа.

Силвия бързо го целуна по бузата.

Сплели пръсти, те влязоха в леговището на вълка.

Деца плачеха и кучета лаеха. Съобщения по високоговорителя за закъснели и отменени влакове следваха едно след друго. Блъсканицата се увеличаваше с всяка крачка.

Само след някакви си десет метра стигнаха до първия полицейски контрол.

Мак застина, като видя портрета си в ръцете на як полицай, отстрани на когото стоеше голяма немска овчарка, но Силвия се провря до полицая и го потупа по рамото.

– Извинете, какво се е случило?

Полицаят се обърна, срещна погледа є и цялото му тяло изтръпна.

– Виждам, че имате моята снимка там – сочеше опулено тя. – За какво става дума?

51.

БЯХА АМЕРИКАНСКИ ГРАЖДАНИ и се казваха Силвия и Малкълм Рудолф, родом от Санта Барбара, Калифорния.

Залавянето не беше никак драматично.

Отидоха доброволно в полицията, за да изяснят недоразумението, което очевидно беше станало. И двамата бяха много въздържани, малко учудени и може би малко притеснени.

Те, разбира се, искаха да съдействат възможно най-добре, за да могат бързо да изчистят всички неясноти.

В стокхолмската полиция нямаше стаи за разпит с огледални стени. Джейкъб и Деси заедно с Габриела и останалите от разследващия екип трябваше вместо това да отидат в контролна стая, в която заснетият разговор се предаваше в реално време.

Ръцете на Джейкъб трепереха, устата му беше съвсем пресъхнала.

Той застана най-отзад в стаята, защото иначе можеше да се нахвърли на телевизионните екрани и да ги повреди.

Русият мъж, Малкълм Рудолф, вече беше заел място, нервно кършейки ръце.

Джейкъб не можеше да свали поглед от американеца.

Той беше, полицаят беше напълно сигурен, там седеше той: чудовището, което беше заклало Кими.

Вратата на стаята за разпит се отвори и Мац Дювал и Сара Хьоглунд седнаха на столовете срещу младия мъж.

Мац Дювал смотолеви формалностите като време, място и присъстващи, след което Сара Хьоглунд се наведе над масата.

– Малкълм, – каза тя спокойно, – разбираш ли защо си тук?

Младежът прехапа устната си.

– Полицията на централната гара имаше нашите снимки – каза той. – Разбрах, че сте ни издирвали, че сме заподозрени в нещо.

– Знаеш ли в какво?

Той поклати глава.

– Става въпрос за Нийнке ван Маурик и Петер Фисер – поясни шефът на полицията. – Бяха открити мъртви в стаята си в „Грандхотел“ преди обяд.

Малкълм Рудолф въздъхна.

– Не може да е вярно – каза той. – Нийнке и Петер? Та нали се срещнахме с тях вчера следобед! Ще пътуваме с кораб до Финландия заедно през уикенда!

Джейкъб издаде звук, който прозвуча като ръмжене.

– Значи твърдиш, че не знаеш нищо за тези смъртни случаи?

– Наистина ли са мъртви?

Малкълм Рудолф се разплака.

52.

МЛАДЕЖЪТ ПЛАЧЕШЕ, като че сърцето му щеше да се пръсне.

– И вие мислите, че ние бихме им направили нещо? Че бихме навредили на Петер и Нийнке? Как може да помислите подобно нещо?

Сара Хьоглунд и Мац Дювал го оставиха за малко да се наплаче.

След това го попитаха дали иска да получи подкрепа от адвокат. Имаше право на такъв според шведското законодателство.

Американецът отказа само с поклащане на глава, не му беше необходимо да го представлява юридическо лице. Той не беше направил нищо нередно. Не разбираше как някой можеше да го подозира в нещо толкова зловещо. И двамата холандци бяха щастливи и ентусиазирани, когато той и Силвия ги оставиха в хотелската стая предишния ден.

Какво правеха в хотелската стая? Ядоха ли, пиха ли нещо?

– Не – отговори Малкълм и подсмръкна. – Не, между другото, Петер имаше кљла, която опитах.

– Никакво шампанско?

– Шампанско? Посред бял ден!

– Пушихте ли нещо? Марихуана например.

– Нито аз, нито Силвия пушим.

Той се тръшна на масата и заплака отново.

– Кога дойдохте ти и съпругата ти в Швеция? От колко време пътувате из Европа?

– Те бяха толкова забавни и приятни, щяхме да си прекараме страхотно заедно на кораба за Финландия, прекарахме такъв приятен обяд...

Въпросите на следователите подскачаха неми и без отговор в контролната стая.

Къде се намирахте на 27 ноември миналата година?

А на 30 декември?

На 26 януари тази година? На 9 февруари? На 4 март?

Разпитът бе прекъснат още след тридесет и три минути.

Малкълм Рудолф бе отведен в килия в затвора „Круноберг“.

Джейкъб се удържа да не пробие с юмрук бетонната стена. Трябваше да се разходи по коридора, за да се успокои.

Върна се в стаята в момента, в който младата жена сядаше на стола за разпит.

Тя изглеждаше по-хладнокръвна от съпруга си и отговаряше прямо и ясно на въпросите.

Когато разбра, че холандците са били убити, тя покри лицето си с ръце и поплака тихо няколко минути.

След това потвърди разказа на съпруга си: бяха обядвали с Нийнке и Петер и планираха да пътуват заедно до Хелзинки този уикенд.

– Как го планирахте?

– Запазихме пътуванията по интернет от „Севън Илевън“ – обясни тя.

– С коя компания?

– „Силия“.

Тя се усмихна.

– Спомням си я, защото звучи малко като моето име, Силвия...

– Къде се намираше този магазин?

– На голяма пешеходна улица, която минава през Стария град, „Вестерланг...“?

– „Вестерлонггатан“?

– Да, така се казваше.

Един от следователите стана веднага и излезе, за да провери казаното.

– Къде беше разположен магазинът – попита Сара Хьоглунд – спомняш ли си?

Джейкъб удари длан в челото си.

– Боже мой – избухна той. – Какво е това представление? Въпроси в неделно училище? Ама че шибана работа, задавайте малко по-сериозни въпроси, по дяволите...

Габриела се приближи плътно до него. Очите є бяха зачервени, дъхът є миришеше на кафе.

– Крайно време е да се стегнеш – каза тя. – Държиш се като тригодишен. Остави Сара и Мац да си вършат работата.

– Именно това казвам – изкрещя Джейкъб. – Та те не си вършат работата, да му се не види; само седят и усукват!

– Успокой се, Джейкъб – каза Деси и го хвана за ръката.

Той прокара пръсти през косата си и преглътна звучно.

На телевизионния екран мудният разпит продължаваше.

– Къде беше на 27 ноември миналата година?

Силвия Рудолф въртеше замислено един кичур между пръстите си.

– Не мога просто да отговоря напосоки. Ще ми разрешите ли да погледна тефтера си?

Мац Дювал натисна копчетата на електронния си бележник.

– Да вземем нещо по-скорошно – каза той. – Къде беше на 9 февруари тази година?

Джейкъб се наклони напред, това беше датата на убийствата в Атина.

– Февруари? – повтори жената със сбърчено чело. – В Испания, мисля. Да, точно така. Бяхме в Мадрид в началото на февруари, защото Мак го заболя корема и трябваше да отидем на лекар.

– Спомняш ли си какъв лекар?

Тя направи гримаса.

– Не, но пазя фактурата. Беше адски скъпо, а лекарят беше истински некадърник.

Джейкъб простена високо.

Въпросите се нижеха един след друг.

Силвия отговаряше на всичките с една и съща спокойна

леност.

– С каква цел пътувате из Европа?

– Ние учим история на изкуството – каза Силвия.

Деси и Джейкъб си размениха бърз поглед.

– Студенти сме в Калифорнийския университет в Лос Анджелис и си взехме една свободна година. Много е образователно.

– Откога сте женени?

Младата жена се ококори и след това избухна в смях.

– Женени? Не сме женени. Мак ми е брат близнак!

53.

ДЕСИ СЕ ОБАДИ на Форшберг във вестника, след като Силвия Рудолф беше отведена обратно в килията.

– Как върви? – попита шефът на новините. – Признаха ли си вече?

– Знаеш, че не мога да ти отговоря – каза Деси. – Какви са реакциите във вестника?

– Ще увеличим страниците на броевете утре, това е голяма новина. Всички са изключително съсредоточени. Вестници от цял свят звънят тук. Между другото един младеж от „Ню Йорк Таймс“ седи на твоето място, надявам се, че нямаш нищо против да му заемеш бюрото си...

– Имах предвид реакциите относно моето писмо и убийствата. Виждам, че получавам редица глупости по интернет.

– Така ли, ох, никой не обръща внимание на това...

– Хайде – подкани го Деси. – Какво говорят?

Форшберг се поколеба.

– Александър Андершон е възмутен, обикаля наоколо и говори празни приказки. Нарича те „неетична“ и „отчаяно търсеща сензации“ и още други неща, но никой не го слуша. Той просто завижда.

Деси затвори очи.

Тя знаеше, че така ще стане.

– Пише ли нещо в сериозните медии?

Форшберг въздъхна.

– Да не ти пука, Деси. Убийците са „на топло“. Всички са щастливи. Отиди изпий една бира или нещо друго...

Той затвори телефона.

Убийците са „на топло“. Всички са щастливи.

Наистина є се щеше да е толкова просто.

54.

В ОСЕМ И ПОЛОВИНА вечерта Силвия Рудолф съобщи доброволно, че иска да даде нова информация на полицията. Разпитът бе възобновен по собственото є настояване. Сега лицето є беше по-бледо, личеше си, че е плакала.

– Всъщност не искам да казвам това – започна тя, – защото не обичам да клюкарствам. Но разбирам сериозността на

ситуацията ни и не мога повече да защитавам...

Тя млъкна и се поколеба.

– Кого защитаваш? – попита Сара Хьоглунд внимателно.

Силвия Рудолф изтри дискретно една сълза в ъгъла на окото си. След това си пое дълбоко въздух.

– Не казах цялата истина по-рано – сподели тя.

Джейкъб и всички останали в контролната стая се наведоха в синхрон напред към телевизионните монитори.

– Не пристигнахме в Европа само за да гледаме произведения на изкуството. Трябваше да се махна от Лос Анджелис и Мак предложи да ме последва.

Мац Дювал и Сара Хьоглунд чакаха мълчаливи продължението.

– Има един човек, който ми мисли лошото – каза тя едва доловимо. – Той ми е бивше гадже, макар че ако го попитате, ще ви каже, че все още сме заедно. Никога не прие, че скъсах с него. Той... ме биеше.

Силвия Рудолф заплака тихо.

Сара Хьоглунд постави утешително ръката си върху нейната.

– Ужасно е да се говори така лошо за друг човек – продължи младата жена, като хвана ръката на шефа на криминалната полиция.

– Но в действителност вярвам, че Били е способен да направи буквално всичко, за да ме нарани.

55.

РАЗСЛЕДВАЩАТА ГРУПА се събра в стаята на Мац Дювал.

Една намръщена тълпа с изморени очи, която се разположи по дивани и столове.

– Претърсихме хотелската стая в „Амарантен“ – каза комисарят. – При първия оглед не открихме нищо, което да пот-върждава нашата версия. Напротив, фактически...

Той прелисти няколко страници.

– Вярно е, че Малкълм Рудолф е правил тест за салмонела на 9 февруари в Мадрид, по времето, когато е извършено убийството в Атина. Ето касовата бележка.

Джейкъб затвори очи с ръка, почти не издържаше да слуша по-нататък.

Мац Дювал продължи да обобщава ситуацията: никакви наркотици не бяха открити в хотелската стая, нито марихуана или някакво друго отпускащо мускулите вещество от типа на циклопентолат.

Проверка в „Севън Илевън“ на улица „Вестерлонггатан“ показа, че е направена резервация за пътуване с кораб на „Силия Лайн“ до Хелзинки от компютър в магазина във вторник на обяд. Четиримата пътници са Петер Фисер, Нийнке ван Маурик, Силвия Рудолф и Малкълм Рудолф. Нито една от откраднатите вещи, било то на жертвите в Швеция или в Европа, не беше открита, никакво шампанско, всъщност нищо, което да намеква, че Силвия и Малкълм Рудолф са били в контакт с някои от другите жертви на убийствата.

Отговорът от Берлин гласеше, че никакви следи от брата и сестрата Рудолф не са открити на местопрестъпленията в Европа.

В „Грандхотел“ обаче пръстовите им отпечатъци се намираха на няколко места в стаята.

Настъпи пълна тишина, след като комисарят млъкна.

– Реакции? – попита той.

– Те са! – каза Джейкъб. – Напълно съм сигурен. Не знам как са се държали и каква е целта им с тази игра, но са виновни и още как.

– И как ще докажем това? – каза Сара Хьоглунд. – Разглеждали са картини, а това не е наказуемо. Пътували са из Европа и са посещавали приятели в хотелска стая. В какво точно ги обвиняваш?

Джейкъб си спомни утешителната є ръка върху тази на Силвия Рудолф.

– Трябва да прегледаме конфискувания материал по-внимателно – каза той. – В него има нещо, нещо, което сме пропуснали.

– Предадоха се доброволно – отбеляза шефът на криминалната полиция. – Сътрудничат на разследването. Отказват адвокат. Покрусени са от смъртта на приятелите си. Освен това имат алиби за убийствата в Атина.

Тишината беше тягостна.

– Това не са улики – каза Еверт Ридервал. – Трябва ни нещо повече. Мога да ги задържа до събота на обяд. След това се налага да ги пусна.

56.

ДЖЕЙКЪБ ИЗЛЕЗЕ на улицата напълно вцепенен.

Не можеше да си представи по-лош сценарий от освобождаването на убийците. Не стига че бяха убили и унижили жертвите си, ами и щяха да се смеят на глас на правосъдието след това.

Деси се въздържа да не събори с ритник един копелдашки мотоциклет, облегнат на фасадата.

– До утре – каза тя и мина покрай него с шантавата си каска в ръка.

– Почакай – обади се Джейкъб и протегна ръка към нея. – Почакай!

Тя се спря изненадана.

Той я погледна с отворена уста, без да знае какво да каже.

Не си отивай, защото повече не мога да бъда сам?

Не мога да се върна в затворническата си килия, не тази вечер.

Те ми се присмиват, не чуваш ли как ми се присмиват?

– Джейкъб – каза журналистката и закрачи към него. – Как си?

Полицаят положи усилия да диша равномерно.

– Чудя се... за няколко неща. Имаш ли минута?

Тя се поколеба.

– Няма да отнеме много време – каза той. – Нали и ти трябва да ядеш? Тази вечер аз плащам.

– Адски съм уморена. Може да си купим нещо по пътя.

Тръгнаха един до друг надолу към централната гара.

– Какво според шведското законодателство означава, че Рудолф са „задържани“? – попита Джейкъб.

– Че прокурорът ще ги задържи до три дни, докато подготви заповед за арест – каза Деси.

– Могат ли да бъдат пуснати под гаранция?

– Не, нямаме тази система. Някога ял ли си дюнер?

– Да съм ял какво?

Спряха пред едно павилионче, където продаваха хотдог и хамбургери. Деси поръча на неразбираемия си роден език и го остави да плати.

Постепенно тежката паника започна да го напуска и да се уталожва.

– Ето – каза Деси.

Той получи някакъв мек хлебен „парцал“, увит във фолио, пълен с картофено пюре, сос за хамбургери, кренвирш на грил, нарязана кисела краставица, лук, горчица, кетчуп и скариди в майонеза.

– Боже мой – възкликна той.

– Яж! – каза Деси. – Много е вкусно.

– Мислех, че не ядеш месо – каза Джейкъб.

Тя го погледна изненадана.

– Откъде разбра?

Той си пое дълбоко въздух и се опита да си отпусне раменете.

– Просто съм го забелязал. Какво мислиш за семейство Рудолф? Те ли са нашите убийци, които изпращат пощенски картички?

– Вероятно – отговори тя. – Моят, между другото, е вегетариански.

Седнаха на пейката до една автобусна спирка и хапваха лепкавите си ролца.

Джейкъб, който се смяташе за експерт по всички видове нездравословна храна, трябваше да є признае: беше наистина вкусно.

Ядеше с апетит на здрав човек.

Деси Ларшон му влияеше добре.

Той оглеждаше жената до себе си на жълтата светлина от уличните лампи. Беше хубава, но не и красавица, която да привлича вниманието. С класически чист и прост профил, като антична статуя. Не се гримираше, не слагаше дори спирала на миглите си.

– Защо мислиш, че са виновни? – попита той и проследи реакцията є.

Тя му хвърли бърз поглед и забърса устата си със салфетка.

– Труповете. Знаем, че ги поставят в пози от картини, а те учат история на изкуството. Не знам, но има нещо в смесицата от изкуство и действителност...

Той изхвърли фолиото и остатъците от картофеното пюре в кошчето на автобусната спирка.

– Каква, по дяволите, „смесица от изкуство и...“. Или е изкуство, или е действителност?

Деси го погледна сериозно.

– Не е съвсем необичайно студентите по изкуство да ги смесват. Тук имахме няколко такива случаи немного отдавна. Първо беше едно момиче, което имитира психоза в психиатричното спешно отделение като част от дипломната си работа в Колежа по изкуствата. Тя привлече всички ресурси на цялото отделение през цялата нощ. Всички, които наистина бяха болни и склонни към самоубийство, трябваше да тръгнат обратно за вкъщи.

– Шегуваш се.

– Неее. После имаше едно момче, което разби вагон на влак от метрото. Напръска го с черен спрей, счупи един прозорец, като едновременно снимаше всичко това. Озаглави филма си „Териториална пикня“ и го показа на едно изложение за изкуство. Поправката на вагона струваше 100 000 крони.

– А аз мислех, че Америка държи монопол върху малоумниците – каза Джейкъб и погледна часовника си. – Като стана дума за Америка, трябва да проверя някои неща. Знаеш ли къде мога да намеря компютър?

Тя го погледна, очите є бяха големи и зелени.

– Аз имам вкъщи.

57.

ЗА ПЪРВИ ПЪТ от почти половин година влезе в истински дом. Чувството бе странно, дори малко приповдигнато.

Събу обувките си пред вратата, защото тя направи така.

Деси живееше в пестеливо обзаведен четиристаен апартамент с високи тавани, огледални врати, гипсови орнаменти и зидани камини във всяка стая.

Джейкъб не можа да се въздържи да не изсвири с уста, когато влезе във всекидневната.

Три големи прозореца гледаха към огромен балкон с фантастичен изглед към стокхолмския канал.

– Ега ти, как се сдоби с това местенце?

– Дълга история. Компютърът е в килера.

Тя посочи една малка стая, в която се влизаше от кухнята.

– Имаш ли вино или нещо друго? – попита той.

– Нищо – отговори тя. – Не пия много.

Включи му компютъра и той усети миризмата є на плодове. Изпрати два имейла с приблизително еднакво запитване: един на Джил Стивънс, най-близкият му сътрудник в нюйоркската полиция, и един на Линдън Гребс, пенсиониран агент от ФБР и бивш негов ментор.

Имейлите бяха кратки и стегнати. Искаше информация за Малкълм и Силвия Рудолф, живеещи в Санта Барбара, Калифорния, и Уилям Хамилтън, бившето гадже на Силвия Рудолф, който по предварителна информация живееше някъде в западен Лос Анджелис. Всичко, каквото и да бе, представляваше интерес, буквално всичко.

После се върна в кухнята.

– Намерих една бутилка червено вино – каза Деси. – Габриела трябва да я е забравила. Не знам дали все още става за пиене.

– Как да не става, хайде, налей.

Тя, изглежда, нямаше опит с корковите тапи и той є помогна да я извади. Седнаха на диваните във всекидневната, без да запалят лампите. Джейкъб се облегна назад и потъна във възглавничките. Навън по водата бяла лодка се беше устремила към стокхолмския център.

– И аз бих искал да имам такава гледка – каза той и скришом я погледна. – Та, каква е дългата история?

58.

ДЕСИ ОПИПВАШЕ с пръсти чашата.

На никого не беше казала цялата истина за покупката на апартамента, нито дори на Кристер или на Габриела. Защо да го прави пред Джейкъб Канън?

При това той беше полицай.

– Наследих голяма сума пари – започна тя. – От майка ми.

Джейкъб вдигна леко вежди.

– Мисля, че спомена, че е работила за възрастни и болни?

– Да, така е.

Нещо леко презрително му дойде на устата.

– Значи си от висшата класа. Не ми се вярваше.

Тя разбра мисълта му. Той смяташе, че майка є е била една от онези, които подрънкват с бижута на благотворителни галатържества за бедни.

– Грешиш – каза тя. – Наистина ли искаш да знаеш?

– Наистина искам да знам.

Тя остави чашата с вино на масичката пред дивана.

– Помниш ли, че вчера ти споменах за грабеж на кола, превозваща пари?

Той кимна с глава, отпи от виното и отново си доля.

– И дядо ми по майчина линия, и тримата ми вуйчовци бяха замесени. Откраднаха почти девет милиона крони, което беше приблизително с осем и половина милиона повече от очакваното, и изпаднаха в пълна паника. Не знаеха какво да правят с всичките тези пари. Част от тях закопаха в земята, но по-голямата внесоха в банковата сметка на майка ми, по която є превеждаха заплатата.

– Какво? – прекъсна я Джейкъб и глътна от виното.

– Оказа се наистина хитро. Парите, които заровиха, бяха открити, но банковата сметка на майка ми остана непроверена.

Тя следеше внимателно реакцията му, дали щеше да є обърне гръб сега? Да я отхвърли като дъщеря на измамница?

– Вуйчовците ти не са били „най-острите ножове в чекмеджето“ – каза той.

Тя избегна да го погледне, когато продължи да говори.

– Всичките получиха едно и също наказание – пет години и шест месеца за грабеж. Щяха да излязат на свобода през май, преди четири години. Онази зима имаше толкова много сняг в Одален, че майка ми помагаше на старците да го чистят, което всъщност є бе забранено от лекаря ...

Деси взе чашата си и разклати напитката в нея.

– Тя умря на шосе „Хилдинг Улсон“ с лопата за сняг в ръка.

Отпи малка глътка.

– Сумата в банковата сметка беше напълно непокътната и аз бях единствената наследница.

– А така – каза Джейкъб.

Той не изглеждаше ужасен, а по-скоро впечатлен.

– Не дойдоха ли вуйчовците ти да си потърсят парите в знак на протест?

Тя въздъхна.

– И още как. Бяха истински упорити и агресивни, докато не се обадих на братовчед ми Роберт в Каликс да го помоля за услуга. Срещу 200 000 крони и бутилка „Абсолют“ на всяка Коледа той ми обеща да се погрижи роднините ми да ме оставят на мира.

Джейкъб я гледаше ококорен.

– Ауу! – възкликна той.

– Роберт е два метра и тежи 130 килограма – допълни Деси.

– Предположих – каза Джейкъб.

Тя го погледна.

Историята за това, откъде бе взела пари, за да си купи апартамента, тежеше като камък на сърцето є вече близо четири години. Страхуваше се до смърт, че някой щеше да открие истината. Сега беше извадила кирливите си ризи, но Джейкъб не изглеждаше и грам ужасен.

Изведнъж тя почувства, че ще припадне от умора.

Стана с чаша в ръка.

– Сега трябва да си лягам.

Джейкъб занесе почти празната бутилка вино в кухнята. Обу си обувките до входната врата и постоя, като се колебаеше.

– Готина си – каза тихо.

– А ти си странен, знаеш ли?

Той затвори безшумно вратата след себе си.

Тя облегна чело и заслуша стъпките му, изчезващи надолу по каменното стълбище.

59.

Четвъртък, 17 юни

МАЛКЪЛМ РУДОЛФ беше облегнал добре сложеното си тяло така, че почти се беше излегнал на стола за разпит, с широко разкрачени крака и с едната ръка върху облегалката на стола. Разчорлената му коса беше паднала на челото, ризата му бе закопчана до шията.

– Пътувахме и изучавахме изкуството и живота – каза той на телевизионния екран.

„И смъртта“, помисли си Джейкъб, седнал в контролната стая. „Преди всичко изучавахте смъртта, копелета с копелета“.

– Беше много забавно в началото – каза русият мъж и се прозя. – Въпреки че през последните седмици започна да става малко еднообразно, всъщност...

„Първоначално ти се струваше, че е много забавно да убиваш“, помисли си Джейкъб. „После и това се превърна в рутина. Как на теб самия щеше да ти хареса да ти забият брадва в челото? Щеше да ти е страшно забавно, или не чак толкова?“

Мац Дювал и Сара Хьоглунд преглеждаха пътуванията на Рудолфо из Европа през изминалата половин година. Паспортите показваха, че Малкълм и Силвия Рудолф са кацнали на франкфуртското летище преди осем месеца, на 1 октомври.

Оттогава според Малкълм Рудолф те пътували, разглеждали картини и се наслаждавали на живота. Движели се най-вече в частта от Европейския съюз, включена в Шенгенския договор, което ще рече между страните без паспортен контрол на границите. Поради това нямаха и печати, които да разкриват къде са били. Така разследващият екип бе заставен да търси информация от други източници, което беше лесно да се каже, но трудно да се направи.

Нито братът, нито сестрата имаха мобилен телефон, което изключваше телефонни разговори, които да бъдат проследени.

И двамата имаха кредитни карти „Виза“, които използваха много пестеливо. От време на време бяха теглели с тях пари от банкомат, по-точно в Брюксел на 3 декември и в Осло на 6 май. С тях бяха платили и лекарския преглед на Малкълм в Мадрид през февруари. На 14 март бяха платили сметката за хотелската стая в Марбела, Южна Испания, с картата на Силвия, а на 2 май Малкълм беше купил със своята четири билета за театър в Берлин. Последния път, когато някоя от картите е била използвана, бе за билетите за пътуването да Финландия предстоящия уикенд.

Джейкъб следеше въпросите от контролната стая със стиснати челюсти. Деси седеше до него точно толкова погълната от разпита.

– На 2 май се случи убийството в Берлин, наистина ли са отишли на театър след това? – прошепна тя, но той є направи жест с ръка да мълчи.

– Ако се върнем към Стокхолм – каза Сара Хьоглунд на телевизионния екран, – защо решихте да дойдете тук?

Малкълм Рудолф вдигна рамене с безразличие.

– Силвия настояваше – каза той. – Тя се интересува от форма и дизайн, от изчистената скандинавска простота. Аз лично смятам, че се рекламира прекалено много.

Той се прозя отново.

Отчаянието по убитите холандски приятели като че се беше изпарило.

Мац Дювал оправи вратовръзката си.

– Трябва да разбереш, че това е много сериозно – каза той. – Вие последни сте видели Петер Висер и Нийнке ван Маурик живи. Заснети сте от наблюдателната камера в коридора. Не схващаш ли, какво означава това?

Джейкъб се наведе напред. Гледаше отегчения младеж – копелето седеше и се подсмихваше.

– Не може ние да сме последните, които са ги видели живи – каза Малкълм Рудолф. – Живи бяха, когато си тръгнахме. Някой друг ги е убил. Не сте гледали достатъчно дълго записите.

Сара и Мац размениха бърз поглед.

Някой беше ли гледал записа от наблюдателната камера до края?

Прекъснаха разпита и заповядаха да донесат всички файлове от „Грандхотел“.

60.

ВТОРНИК СЛЕДОБЕД в средата на юни не предполагаше натоварено движение в коридора на четвъртия етаж в „Гранд-

хотел“.

През четиридесет и трите минути, в които Силвия и Малкълм Рудолф се намираха в стая 418, по коридора минаха две чистачки и един водопроводчик.

Една жена, която очевидно беше забравила нещо в стаята си, първо се втурна в нея, а после към асансьорите.

В 15,02 вратата на стая 418 се отвори.

Триъгълник от светлина откъм стаята се приземи на пода и на срещуположната стена.

Вратата постоя отворена няколко секунди, преди Малкълм Рудолф да стъпи на дебелия килим.

Той се обърна, усмихна се към стаята, каза нещо и се разсмя.

После Силвия Рудолф излезе в коридора. Тя се поспря, наполовина скрита от отворената врата, и изглежда говореше с някого.

И братът, и сестрата останаха в процепа на вратата още четиринадесет секунди, обърнати към стаята, като говореха и се смееха.

Най-накрая се целунаха по бузите с някого, вратата се затвори и те се запътиха към асансьора.

– Холандците са били живи, когато напускат стаята – констатира Сара Хьоглунд.

– И не окачиха табелка на вратата – каза Габриела.

– Какво? – обади се Деси.

– „Не безпокойте“ – поясни Джейкъб намръщено. – Табелката висеше на вратата, когато телата бяха открити.

Коридорът на записа отново опустя и потъна в тъмнина.

Джейкъб почувства как адреналинът разкъсва вените му.

– Може ли да превъртим малко напред? – попита той.

Габриела пусна файла на бързо превъртане.

В 15,21 една възрастна двойка излезе от асансьора, бавно премина по коридора и отвори вратата на стая с изглед към задната част на хотела.

Няколко минути по-късно чистачка с количка прекоси целия коридор и изчезна към едно стълбище.

– Може ли да се превърти малко по-бързо?

Джейкъб не можеше да скрие нетърпеливостта в гласа си.

Мина двойка на средна възраст.

Мъж в костюм с дипломатическо куфарче.

Семейство с три деца, една изморена майка и един много раздразнен баща.

И после се появи той.

Манто до коляното, светли обувки, кестенява коса, кепе и слънчеви очила.

Деси въздъхна.

– По дяволите – каза Джейкъб.

Мъжът почука на вратата на стаята на холандците, почака няколко секунди, влезе и затвори вратата след себе си.

– Те му отвориха – каза Сара Хьоглунд.

– Отбележи часа – нареди Мац Дювал.

16,35.

Коридорът отново опустя.

Секундите пълзяха.

Джейкъб събра сили, за да не изкрещи на глас.

След двадесет минути вратата се отвори.

Мъжът с мантото излезе в коридора, окачи табелката „Не безпокойте“ на бравата, затвори вратата след себе си и тръгна целенасочено към асансьорите. Погледът му беше насочен към краката, чертите на лицето му бяха неразличими.

– Арестувал съм грешните лица – констатира Еверт Ридервал.

61.

СЕДЯХА В СТАЯТА на Мац Дювал, когато говорителят на полицията се обади и съобщи, че медиите създават истински хаос.

Стокхолм беше напълно обсъден от чужди вестници и телевизии, преди всичко американски. Убийците с пощенските картички притежаваха всички качества да се превърнат в истински внушителен криминален скандал. Боже мой, двама американски младежи, красиви като холивудски звезди, които или бяха известни серийни убийци, или бяха жертва на ужасна съдебна грешка. Нямаше значение кой от сценариите беше верен, и в двата случая се говореше за „водеща новина“.

– Трябва да дадем пресконференция – каза Сара Хьоглунд.

– И какво ще кажем на нея – учуди се Джейкъб. – Че не сме открили нищичко, което да ги свързва с престъпленията? Че прокурорът вярва, че е арестувал грешните хора?

– Ооо – не се съгласи Мац Дювал. – Все пак имаме нещичко. Пътували са през цялото време из Европа, докато са ставали убийствата.

– И имат алиби за повечето от тях – каза Джейкъб. – По време на убийството в Атина са се намирали в Мадрид. Доказано е. Били са в Южна Испания, когато е открита двойката в Залцбург. В страните, в които са теглили пари от банкомат, Норвегия и Белгия, не са извършени никакви убийства.

– Значи вярваш, че са невинни? – попита Габриела.

– Нито за секунда – отговори Джейкъб. – Просто все още не сме открили доказателствата.

– И все пак трябва да се справим с пресата – настоя Сара Хьоглунд. – Повечето от големите телевизионни канали вече са направили своите репортажи за брата и сестрата Рудолф, с музика и всичко ...

Джейкъб се изправи.

– Трябва да пробием защитата им – каза той. – Трябва да продължим да ги провокираме, така че да сгрешат.

Той застана пред Сара Хьоглунд.

– Нека аз да ги разпитам, а Деси да ги интервюира. Нека двамата заедно да говорим с тях.

Сара Хьоглунд също стана на крака.

– Доста си нахален – каза тя. – Какво те кара да вярваш, че една журналистка от вечерен вестник и един отчаян баща ще са по-добри в пречупването на престъпници от опитни разследващи на убийства?

– С цялото ми уважение – отвърна Джейкъб, като се застави да звучи спокоен и овладян, – но вие не сте единствените разследващи на убийства в тази стая. При това аз съм американец. Вие не сте запознати с тънкостите на езика.

– А Деси Ларшон е запозната?

– Написала е дисертацията си по криминология на английски. Нали така?

И Деси се изправи.

– Правила съм го преди – каза тя с нисък глас.

Джейкъб и Сара Хьоглунд я погледнаха изненадано.

– Интервюирала съм престъпници по време на разследване. Разбира се, без хартия, химикал и магнетофон и под наблюдението на полицията. Няма да ми бъде за първи път.

– Какво ще спечелим с това? – попита Мац Дювал.

– А какво ще загубите? – попита Джейкъб.

62.

ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯТА бързо се провали. Няколко американски телевизионни компании предаваха чрез директна връзка и нямаха никакво желание да изслушват записките на Еверт Ридервал за хода на разследването. Веднага започнаха да крещят с въпроси, което извади на бял свят друго усложнение: Еверт Ридервал говореше изключително лош английски. При това беше полуглух. Горе-долу се справи да прочете информацията, която разследващият екип бе написал за него със съвместни усилия, но той нито чуваше, нито разбираше какво го питаха репортерите.

– Човек може да стигне къде ли не с достатъчна липса на самокритичност – мънкаше Деси, застанала заедно с Джейкъб най-отзад в залата.

– И какъв блестящ пример за това стои там отпред – каза мрачно Джейкъб.

Еверт Ридервал бе настоявал да проведе пресконференцията, та нали в края на крайщата той ръководеше предварителното разследване.

Сара Хьоглунд, която седеше на подиума до него, най-накрая се наведе решително над масата, грабна сценария на прокурора и започна да чете.

Английският є беше с акцент от източното крайбрежие на щатите, Джейкъб си спомни, че тя имаше познания за нюйоркската полиция. Може би е била на курс или е работила с нея преди.

Всъщност тя не каза нищо, освен че разследването продължава, че са проведени разпити, че някои доказателства са проверени, но не може да навлезе в детайли поради технически причини.

– Дявол да го взе, само ни губят времето – каза репортер от шведска телеграфна агенция на колегата си, който стоеше точно пред Деси и Джейкъб.

– Тръгваме ли? – прошепна Джейкъб.

Стигнаха до изхода, преди репортерът от „Дагенс еко“ да забележи Деси.

– Деси ? – извика той подире є. – Деси Ларшон?

Тя се обърна, изненадана, че я позна.

– Да? – учуди се тя и в следващия миг голям микрофон бе пъхнат под носа є. – Какво ще кажеш за критиката спрямо теб?

Деси зяпна младежа, беше необръснат и дъхът му миришеше лошо.

„Не кипвай“, помисли си тя. „Не се ядосвай, не хуквай да бягаш, той точно това иска“.

– Критиката? – каза тя. – Коя по-точно?

– Как гледаш на факта, че приветства англосаксонската традиция да се плащат големи суми на брутални серийни убийци и наложи това в Скандинавия?

– Мисля, че си разбрал погрешно – отговори тя и се опита да звучи спокойна и вдъхваща доверие. – Не съм плащала никакви пари на...

– Но си се опитала! – извика репортерът възмутено. – Искала си да купиш интервюта от брутални серийни убийци, наистина ли смяташ, че от морална гледна точка е правилно да се плаща за актовете им на насилие?

Деси преглътна.

– Първо на първо, не е платена и стотинка, и второ на второ, не беше мое решението да...

– Не осъзнаваш ли, че си се превърнала в съучастничка на самото престъпление? – изкрещя репортерът. – Каква е разликата между това, да плащаш за убийство, или за подробностите около това убийство?

Деси блъсна микрофона и избяга.

– Майната му – каза Джейкъб в ухото є.

Той беше плътно зад нея. Не разбра думите, които си размениха, но съдържанието и емоционалният им заряд му станаха съвсем ясни.

– След тази катастрофа Дювал ще се хване като удавник за сламка.

– Няма да минат и десет минути, преди да ни помоли да интервюираме семейство Рудолф.

Деси си пое дълбоко въздух и прогони репортера на „Еко“ от съзнанието си.

Оказа се, че Джейкъб беше прав.

Минаха седем минути.

63.

СЛЕДОБЕД МАЛКЪЛМ И СИЛВИЯ бяха доведени в стаята за разпити, където Деси и Джейкъб вече бяха заели местата си.

Силвия простена в умиление, когато видя брат си. Те се прегърнаха набързо, преди служителите на ареста да ги разделят.

Деси вярваше, че ще бъде нервна в очакване на срещата, но гневът и целенасочеността є бяха изместили всички подобни чувства.

Беше сигурна – братът и сестрата Рудолф са убийците с пощенските картички.

Сега трябваше да им подрежат крилете.

Разгледа младежите внимателно, когато влязоха в стаята – наистина бяха смайващо привлекателни. Малкълм беше почти неестествено мускулест, Деси предположи, че е изпил доста анаболни стероиди. Силвия беше видимо кльощава, но с пищни и закръглени гърди. Силикон, разбира се. Братът имаше много по-светли кожа и коса от сестра си, но очите им бяха еднакви: с един и същ светлосив нюанс и дълги мигли.

И двамата, без съмнение, бяха доволни, че се срещат. Те седнаха един до друг в противоположния край на масата и изглеждаха щастливи и отпуснати.

Деси констатира, че не я познаха. Никога не бяха виждали снимката є във вестника, а, очевидно, не я бяха търсили и в гугъл, преди да є изпратят картичката в „Афтонпостен“.

Оставиха ги да се настанят. Нито Деси, нито Джейкъб се представиха, не пророниха нито дума и не поеха инициативата.

Братът и сестрата се усмихваха учтиво и се оглеждаха наоколо. Сега бяха много пљ нащрек, отколкото на сутрешния разпит. Смяната на разпитващите видимо ги беше ободрила.

– Така – каза Силвия, – за какво ще говорим пък сега?

Физиономията на Деси остана безизразна.

– Имам няколко разсъждения, свързани с интереса ви към изкуството – каза тя и двамата изправиха гръб и се усмихнаха все по-самоуверено.

– Колко приятно – обади се Силвия. – Какво те интересува?

– Вашето отношение към изкуството и действителността. Мисля си най-вече за убийствата в Амстердам и Берлин. Там имитирате две реално съществуващи лица: Нефертити и Винсент ван Гог.

И Силвия, и Малкълм се облещиха насреща є. Задоволените им изражения се смениха със заинтересована бдителност.

– Ще поясня – добави Деси. – Не е съвсем сигурно, че египетската кралица Нефертити е била без ляво око, то липсва само на бюста є в Стария музей. Без да знаете дали постъпвате правилно, сте отрязали ушите на Карен и Били. Въпреки че сте избрали да имитирате изкуството, а не човека, нали?

Силвия се засмя.

– Това би могло да бъде много забавно – каза тя, – ако не беше толкова нелепо.

– Знаеш ли как се сетих за това? – продължи Деси. – Линдзи и Джефри, спомняте си ги, британците, които убихте в Амстердам? Отрязахте десните им уши, въпреки че Ван Гог си отрязва лявото. Но на картината, неговият автопортрет, превръзката е от дясната страна, защото той рисува отражението си в огледалото. Така че сте избрали да пресъздадете творбите на изкуството, а не самите творци.

– Доникъде няма да стигнем – запротестира Силвия. – Мислех, че имате въпроси, на които да отговорим.

– Да, имаме – намеси се Джейкъб и се обърна към Малкълм. – Къде си скрил маскарадните атрибути?

64.

ДВАМАТА РУДОЛФ ОСТАНАХА хладни и безцеремонни, но високомерното им държание изчезна. Деси забеляза, как те несъзнателно се накланяха по-близо един до друг, когато въпросите станаха по-трудни. Бяха страшно сработен екип.

Малкълм се засмя.

– Маскарадните атрибути, сега не разбирам...

Деси погледна Джейкъб, челюстите му бяха стиснати. Вероятно трябваше да се овладее до крайност, за да не разбие черепа на младежа.

– Кестенявата перука – каза Джейкъб. – Кепето, слънчевите очила и мантото, с които обикаляш наоколо и източваш банковите сметки на жертвите? И които носеше, когато заложи часовника „Омега“ на Клаудия? И когато се престори на убиеца на Нийнке и Петер?

Мъжът разпери ръце и направи въпросителен жест с веждите.

– За какво говориш?

– А капките за очи? – каза Джейкъб. – Нямаше ги в хотелската стая. Разбира се, че си ги скрил на същото място.

Малкълм погледна сестра си.

– Ясно ли ти е за какво говори?

– Записът от „Грандхотел“ бе добър – продължи Джейкъб, – но не достатъчно добър.

Той се обърна към Силвия.

– Вижда се, че се целуваш по бузата във въздуха, че само имитираш разговор. И сте пропуснали сянката.

Силвия поклати глава, но сега усмивката є изглеждаше малко по-несигурна.

– Извинявай – каза тя, – но накъде биеш?

– Информирам те за грешките ти – отговори Джейкъб. – Имам предвид сянката, образувана, когато едно мъртво тяло блокира дневната светлина от прозореца.

Очите на Силвия се смалиха и съвсем притъмняха.

– Това е тормоз – каза тя.

– Статуята от Милесгорден – намеси се Деси. – Тази, която се виждаше на пода в коридора, когато отворихте вратата. Това е сянката, за която той говори.

– Искаме адвокат – каза Силвия.

65.

БРАТЪТ И СЕСТРАТА се затвориха като в мидена черупка.

Отказаха да произнесат и дума повече в отсъствието на адвокат.

Разпитът бе прекъснат, двойката отведена обратно по килиите, а Деси и Джейкъб се върнаха в стаята на Мац Дювал, където се бе събрал разследващият екип.

Сара Хьоглунд изглеждаше видимо доволна.

– Това със сянката наистина имаше ефект – каза тя.

– Жалко, че беше само блъф – каза Джейкъб. – Иначе наистина щяхме да приключим случая.

– Да се надяваме, че сега ще започнат да се оплитат в лъжи и оправдания – каза шефът на полицията.

Чу се сигналът на новините в пет без петнадесет и Мац Дювал увеличи звука.

Емисията започваше със „съмнителния арест“ на двама американски студенти по история на изкуството, пътуващи през Швеция.

Говорителят четеше с басов глас:

„Според данни на новинарската редакция заподозрените брат и сестра имат алиби за по-голямата част от убийствата в Европа. При това записът от наблюдателните камери в „Гранд- хотел“ показва, че холандците са били живи, когато заподозрените се разделят с тях в събота следобед ...“.

Въздухът в стаята застина.

Някой вътре, или много близо до разследването, беше пропял.

Никой не поглеждаше другия. Всички гледаха право напред.

Деси почувства как неудобството настъпваше, пълзейки.

Нея щяха да заподозрат в предателство. Беше незаконно за всички служби да разследват източниците на медиите, никой нямаше да я попита направо, но тя знаеше какво си мислеха. Тя беше журналистката, външният човек, потенциално най-

нелоялната.

Отсега нататък нямаше да е добре дошла тук, това поне разбра.

Лицето на комисаря застина в маска, която добиваше все по-сурово изражение, докато продължаваше емисията.

Председателят на адвокатската колегия се произнесе и остро критикува факта, че „младежите“ са държани без адвокат до късно следобед, цяло денонощие, след като са арестувани.

В интервю Сара Хьоглунд каза с раздразнение в гласа, че разследването продължава, монтаж, взет вероятно от последните минути на пресконференцията, когато вече беше отговорила на един и същ въпрос безброй пъти.

След това „Дагенс еко“ насочи критиката към медиите.

Гласът на говорителя беше пълен с възмущение при обявяването на следващата рубрика.

„С остро критикувано писмо репортерът от вестник „Афтонпостен“ Деси Ларшон се опитва да купи интервю от заподозрените убийци. За 100 000 долара, или почти един милион крони, тя иска ексклузивно интервю с американските младежи. Председателят на Съюза на журналистите Анита Першон смята, че подобна приумица е скандална“.

Деси почувства как подът се залюля под краката є. Устата є пресъхна, пулсът є се учести.

„Деси Ларшон е срам за цялото журналистическо съсловие – каза Анита Першон по радиото. – Трябва незабавно да бъде изключена от Съюза на журналистите“.

Писателят Хюго Бергман бе следващият интервюиран. Той допълни критиката и я нарече „изключително несериозна“ и „отвратителна журналистка“.

Всички в стаята обърнаха поглед към Деси.

Хюго Бергман очевидно не обичаше да му отказват, когато е поканил някого на скъпа вечеря в луксозен ресторант, констатира тя.

Стана и отиде към вратата.

– Аз дори не съм в Съюза на журналистите – каза тя.

Джейкъб я последва през вратата.

66.

ДЕСИ ВИДЯ АНТЕНИТЕ на бусовете на телевизионните екипи още от долния край на „Йотгатан“.

Пресата беше паркирала пред вратата є и бе блокирала цялата уличка „Юрведершгренд“. Тя се спря с колелото до себе си и се облещи към сборището.

Джейкъб вървеше до нея и подсвирна.

Сред напълно непознатите лица с големи микрофони имаше и колеги, които бе срещала в Клуба на публициста, фотографи с дълги телеобективи и радиожурналисти, които приличаха на грамадни бръмбари с предавателните антени, монтирани на гърба.

– Впечатляващо – сухо каза Джейкъб. – Трябва да си хитът на срещите в града.

– Там не мога да вляза.

– Ще си тръгнат за вкъщи, когато огладнеят. Ела да хапнем нещо междувременно.

Тръгнаха към „Марияториет“13. Небето бе осеяно с тъмни облаци, дъждът беше въпрос на минути.

Влязоха в едно ресторантче за скара на улица „Санкт Полсгатан“. Джейкъб си поръча ребърца на барбекю, а Деси – две царевици.

– Само това ли ще ядеш? – каза Джейкъб, когато им сервираха.

– Не мисля, че ще мога да изям и това – отговори тя с нисък глас.

Той я погледна с необичаен поглед. Би могла да го изтълкува като загриженост, ако желаеше.

– Разбирам, че не ти е приятно, но трябва да знаеш, че постъпи правилно.

Тя отпи от винената чаша и я доля.

Той сложи ръката си върху нейната.

– Деси. Чуй ме. Кими беше заклана от тези зверове и ти беше една от причините да ги заловят.

Дланта му беше суха и топла, изгаряше при допира с кожата є. Тя погледна нагоре и срещна погледа му.

– Трябва да си я обичал страшно много – каза, преди да може да се спре.

Джейкъб здраво стисна очи и сграбчи ръката є. За миг си помисли, че той ще се разплаче.

– Да – само прошепна и вплете пръсти в нейните. – Да, много я обичах. Бяхме само тя и аз...

Деси все още държеше ръката му.

Той погледна навън през прозореца и се загуби в спомени.

Тя го наблюдаваше и се чудеше за какво си мисли.

– Какво се случи с майка є?

– Люси? И аз това се питам...

Джейкъб отдръпна ръката си. Въздухът в ресторанта като че изведнъж охлади кожата є.

Погледна я и леко се усмихна.

– Не аз изклюкарих пред „Дагенс еко“ – каза тя.

– На мен това ми е ясно – отвърна той и отпи от чашата си. – Направил го е Еверт Ридервал.

Тя примигна.

– Защо смяташ така?

– Той е изменник – каза Джейкъб. – Без никаква позиция, иска само да избегне критиката. Издаването на информация е тест, искал е да види реакцията на медиите по случая с Рудолф.

Коленете му попаднаха между нейните под масата.

Никой от двамата не се отмести.

– Чу ли кой настояват да им бъде адвокат? – попита Деси и отпи от втората си чаша вино. – Андреа Фридрих.

– Е, и? – учуди се Джейкъб и є доля.

Деси сръбна голяма глътка.

– Тя не е експерт по наказателни дела, а по авторско право. Не е ли доста странно?

13 Площад на остров Сьодермалм в Стокхолм – бел. прев.

67.

ЖУРНАЛИСТИЧЕСКОТО СТЪЛПОТВОРЕНИЕ пред врата на Деси не беше намаляло. По-скоро обратното. Започваше да прилича на тълпата, която се събираше в Ню Йорк при известни съдебни процеси.

Безброй пъти Джейкъб се беше промъквал през множество репортери, както и няколко пъти между микрофонни кабели.

– Ох – възкликна тя и въздъхна. – Приемам, че все още не са огладнели.

Стоеше съвсем близо до него. Той устоя на импулса да отмести кичур коса от лицето є.

– Не знам дали искам да се видя във всички вестници и по новините по телевизията утре как бягам навътре през вратата – каза тихо тя.

– Няма да се наложи – успокои я той.

Гледаше го с големите си очи. Той си пое въздух, като че имаше намерение да си тръгне.

– Моят съквартирант си замина за Финландия. Можеш да спиш на долното легло в „килията“ ми в Лонгхолмен.

Каза го някак лековато. Не беше склонен да показва прекалено чувствата си.

Тя се поколеба няколко секунди.

Очите є се спряха в неговите.

И най-накрая се реши.

– Добре – съгласи се и обърна колелото.

Започна да вали, когато минаваха покрай „Зинкенсдам“.

Побързаха по стълбите. Джейкъб вдигна яката на велуреното си яке, но водата пак се стичаше надолу по гърба му. Потрепери.

– Качи се, ако искаш – предложи тя.

– На колелото?

Тя кимна.

Той седна на миниатюрния багажник и се хвана здраво с двете ръце за кръста є. Тя натискаше педалите с добра скорост покрай голяма църква с две еднакви кули. Краката є се движеха ритмично и пулсираха, беше силна и добре тренирана.

Навя му спомен за Люси. И тя го беше возила така една нощ у дома в Бруклин, преди сто години, преди хиляда години, преди Кими и наркотиците, и живота на възрастните, с всичките усложнения...

Скочи, когато тя зави към площадката пред туристическата спалня.

– Какви са правилата? – попита Деси и свали каската си. – Можеш ли да бъдеш посетен от жена в стаята ти?

– Не смятам да питам – каза Джейкъб, – защото съм голямо момче.

Той я дръпна към себе си, тялото є залепна за неговото. Косата є имаше свеж дъх на плодове. Затвори очи и почувства топлината є през якето. Тя дишаше срещу шията му.

След това я целуна.

Имаше вкус на дъжд и царевици.

68.

ДРЕХИТЕ СЕ СВЛЯКОХА на купчина веднага зад затворената врата на „килията“.

Не успяха да стигнат до леглото на финландеца. Тя да го придърпа към себе си. Озоваха се на пода и той проникна в нея без никакво съпротивление, погледът му се заключи в нейния и почувства как стаята започна да се върти; успя да си помисли не, не, не, не още, преди да свърши в нея с дрезгав вой.

Отпусна се отгоре є, скри лице в косата є.

По дяволите, какъв провал. Да свърши след десет секунди. Сигурно є се е сторил страшно жалък.

Но тя само целуваше косата му, докато той, запъхтян, се съвземаше. После размърда бедрата си под него. Първо си помисли, че тя иска да стане, но когато се опита да се повдигне, тя сграбчи хълбоците му и го придърпа към себе си.

– Отпусни се и ме следвай – прошепна тя в ухото му, като едновременно с това поклащанията под него зачестиха.

За свое учудване той усети как отново започна да се възбужда.

Направи, каквото му каза тя, и се остави да бъде отнесен от ритмичните є движения. Цялото є тяло го засмукваше и придърпваше към себе си, по-силно и по-дълбоко, усети как се запъхтяваше и следваше движенията, как пулсът се учестяваше и биеше в главата му. И когато отново му се зави свят, се спря и я погледна в очите.

Погледът є беше съвсем мътен, след малко щеше да получи оргазъм.

– Ела – каза той с пресипнал глас, измъкна се от нея и я понесе към леглото.

Тя се опъна на долното легло, краката є бяха твърди и жилави, коремът – мек като сатен, а гърдите стегнати и добре оформени. Остави ръката си да се плъзне по дължината на бедрото є, като едновременно с това се наведе напред и засмука зърното на гърдата є. Тя беше задъхана и цялото є тяло се тресеше. Той го смучеше и ближеше и когато най-накрая отново проникна в нея, тя наведе глава назад и извика. Докато конвулсиите все още разтърсваха тялото є, почувства как шумът в главата му стигна до експлозия, в която изчезнаха звук и картина.

Когато се съвзе, почувства, че замръзва.

Завъртя се настрани, измъкна завивката изотдолу и я хвърли върху им.

Тя го гледаше с големи и изненадани очи.

– Ауу! – възкликна тя.

69.

ДЕСИ БЕШЕ все още изумена от случилото се.

Когато прие предложението му да преспи при него, беше решила да не се стига дотам.

Нещата бяха толкова динамични в момента, че една заплетена любовна афера беше последното нещо, от което се нуждаеше.

– Ауу – повтори той и се усмихна.

Ето че очите му отново се стоплиха, безумно сини и живи.

Това всъщност не беше никак добре.

Тя трябваше веднага да стане и да си тръгне.

Вместо това се усмихна.

– Деси – прошепна той, – Деси, Деси, ти си просто прекрасна, знаеш ли?

Тя почувства топлината да се разстила по цялото є тяло.

– Деси – каза още веднъж и този път я попита: – Какво е това име всъщност? Деси?

Пропълзя до него. Той я придърпа по-близо, така че да легне с глава на гърдите му. Пръстите є играеха върху кожата му, малки и леки като перца милувки.

– Кръстена съм на Дезире – каза тя – най-неизвестната от шведските принцеси.

Майка є изплува пред нея, мама Айвур, родена през 1938 г., същата година, в която и Дезире Елизабет Сибила, втора от принцесите на двореца Хага и дъщеря на престолонаследника Густаф Адолф и съпругата му Сибила Сакс-Кобург-Гота се бе появила на бял свят. Принцеса Дезире бе големият кумир на Айвур, ясно беше, че дъщеря є ще се казва така.

– Това е красиво име – каза Джейкъб.

Тя се засмя.

– Можеш да си представиш колко забавно е да се казваш Дезире, когато си в трети клас и живееш в Одален. „Дезире, сере ли ти се?“

– Горката Дезире – съжали я Джейкъб и я погали по косата.

– Истинско щастие беше, че братовчед ми Роберт от Каликс идваше на гости понякога през ваканциите – каза Деси и вдигна лице към него.

Джейкъб я целуна и тя веднага усети възбудата между краката си. Усети, че и той реагира по подобен начин.

Тя се преобърна, възседна го и ухапа внимателно меката част на ухото му.

Ако беше постъпила погрешно, защо се чувстваше толкова добре?

70.

Петък, 18 юни

СЪБУДИ СЕ от приглушен електронен звук. Идваше право отдолу и тя изчака, без да помръдне, докато спре.

Внимателно положи глава на гърдите на Джейкъб и вдъхна миризмата му – пот и силен афтършейв. Цареше пълна тишина. Слънцето вече стоеше високо на небето и потапяше малката стая в бяла светлина.

Чудеше се колко дълго бе спала.

Час или може би два.

Би искала да лежи тук вечно. Никога да не є се налага да става от това легло или да оставя този мъж, да не прави нищо до края на живота си, освен да го обича и да се люби с него, докато смъртта или вероятно липсата на кафе я накарат да промени желанието си.

Скоро щеше да стане непоносима жега вътре.

Тя внимателно се изниза от прегръдката му, повдигна се на лакът и загледа спящото му лице.

Изглеждаше толкова млад, когато лицето му беше спокойно и всички грижи изчезнали.

Косата му падаше на къдрици на челото и надолу по възглавницата, не се беше подстригвал най-малко половин година.

Не и откакто Кими...

Електронният звук се повтори, този път по-дълъг и по-настоятелен.

Беше мобилният є телефон. Вътре в раницата, която се беше пързулнала под леглото вчера вечерта при бурното им пристигане.

Изчака го да спре. Джейкъб се разшава в съня си до нея.

Премести се до ръба, взе раницата и извади телефона.

Ново съобщение.

Пропуснат разговор.

Отвори съобщението.

Новини от „Тиднигарнас Телеграмбюро“14, кратки и стегнати, както обикновено.

Въздъхна.

Дълбокото дишане на Джейкъб секна, тя разбра, че е буден. Почувства топлата му ръка на гърба си.

Обърна се към него и срещна прекрасния му, ясносин

поглед.

Усмивката в очите му замря, когато видя изражението на лицето є.

– Какво? – каза той. – Какво се е случило?

О, господи, о, господи, как да каже това?

Той се изправи толкова бързо, че си удари главата в горното легло.

– Кажи за бога!

Потрепна от тона му.

– Пуснали са ги – каза тя. – Ридервал е освободил убийците с пощенските картички.

14 Шведската телеграфна агенция – бел. прев.

71.

ДЕСИ ПРОТЕГНА РЪЦЕ към него.

Искаше да го хване, когато падна; искаше да държи лицето му с ръцете си и да го увери, че всичко ще бъде наред, че това е само една ужасна и случайна грешка, че Кими ще получи възмездие, че той ще продължи живота си и че остатъкът от новия му живот започваше в това легло.

Надигна се от леглото, наклони се над нея и се препъна на пода.

Грабна дънките си и ги обу преди слиповете.

– Не можеш да промениш решението му – каза Деси, като си наложи да звучи спокойна и уравновесена.

Косата му стоеше на една страна, все още влажна от потта. Лицето му беше съвсем бяло.

– Не – каза той и нахлузи черната тениска. – Но мога да ги проследя. И това и смятам да направя, до проклетия край на света, ако вече не съм там...

Деси седна в леглото и покри гърдите си със завивката. Изведнъж осъзна, че е гола.

– Пуснали са ги още в шест часа сутринта, за да избегнат стълпотворението на пресата. Вече може да са по средата на Атлантика.

Той скочи в обувките си, без да ги завързва, и навлече велуреното яке. След това застана до вратата и се поколеба.

– Извинявай! Нямах предвид да...

Отворът за пощата на вратата потрепери, когато я затръшна след себе си.

72.

РЕДАКЦИЯТА БЕШЕ ПУСТА като след бомбена заплаха.

Форшберг беше сам, полузаспал на бюрото си и гледаше един телевизионен екран със зачервени очи.

– Къде са всички? – попита Деси и седна на близкия стол.

Шефът на новините кимна към телевизора.

– В „Грандхотел“. Любимите ни убийци са се настанили в апартамента за младоженци. Цялата световна преса е там, включително всички наши колеги.

Деси го зяпна.

– Сериозно ли говориш?

– Обявили са пресконференция за 14,00 часа.

– „Грандхотел“?

Форшберг прокара ръка през лицето си. Изглеждаше, като че беше прескочил бръсненето три поредни дни.

– Братът и сестрата Рудолф. Искат да обяснят на света колко са невинни.

Деси се наклони назад към облегалката на стола.

Това беше само лош сън.

Скоро щеше да се събуди в прегръдката на Джейкъб, а убийците с пощенските картички щяха да бъдат зад решетките на затвора Крунуберг.

– Това е абсолютно нереално – промълви тя. – Тези копелета са по-виновни от всякога.

Форшберг широко се прозя.

– А къде остана журналистическата обективност?

Деси стана.

– Не трябва ли да се прибереш вкъщи и да си легнеш?

Телефонът на бюрото иззвъня, Форшберг придърпа слушалката.

– За какво става дума?

Той махна с ръка на Деси да се разкара и слуша напрегнато повече от една минута.

Деси кимна с глава, за да му покаже, че се маха оттам, и метна раницата си на рамо.

– Един момент...

Сложи ръка на микрофона на слушалката.

– Един датски журналист иска да говори с теб.

– Аз не давам интервюта – каза Деси и стегна каската под брадичката си.

– Мисля, че трябва да говориш с него. Казва, че е получил картичка със сутрешната поща, с пощенско клеймо от вчера следобед в Копенхаген. Предполага, че е от убийците с пощенските картички.

73.

ДЖЕЙКЪБ ИДВАШЕ насреща є в голямата чакалня на централна гара и нещо в гърдите є затрепери, нещо, което я накара да въздъхне и да разтвори уста в голяма и лъчезарна усмивка.

Но след като видя очите му и стиснатите челюсти, усмивката є застина наполовина.

– Носиш ли копията?

Тя безмълвно му подаде факсовете с картичката на датчанина. Той свали платнената торба до краката си и грабна листовете.

Самата картичка представляваше изглед от увеселителния парк „Тиволи“.

На обратната страна, освен името на града, стояха същите печатни букви и посланието, адресирано и до Деси.

To be or not to be

in Copenhagen

That is the question

We’ll be in touch

– Дяволска работа – каза той и разгледа копията. – Можеш да се добереш по-бързо до доказателствата чрез медиите, отколкото с помощта на мудния, проклет Интерпол.

Тя преглътна. Значи затова се беше съгласил да се срещне с нея, защото имаше достъп до информация, с която полицията все още не разполагаше.

– Какво мислиш за почерка? – попита тя и се опита да звучи безразлично. – Подателят същият ли е?

Той поклати глава и разчорли косата си.

– Невъзможно е да се каже с тези печатни букви. Мога ли да задържа това?

Тя кимна, несигурна дали гласът є нямаше да затрепери, ако проговори.

– Чу, нали – произнесе все пак, – за „Грандхотел“...?

– Пресконференцията в два часа? Не, благодаря.

Той отново вдигна моряшката торба на рамо.

Тя се опита да се усмихне.

– Сега поне знаеш къде са. Не е нужно да стигаш до края на света.

Спря се по средата на движението и я погледна; прииска є се веднага да потъне вдън земя.

Каква лепка беше тя.

– Получих отговор от САЩ. От моите контакти, онзи имейл, който изпратих от компютъра ти ...

– Хубаво – каза тя.

– Отивам в Лос Анджелис – продължи той и погледна часовника си. – Самолетът ми излита след два часа.

Деси реагира така, като че някой я заля с кофа леденостудена вода.

– Ще... За Лос Анджелис? Ами...

Щеше да попита „ами аз“?

След това толкова силно си прехапа езика, че усети вкус на кръв в устата си.

Държеше се като идиотка.

Той отново погледна часовника и се поколеба, направи крачка към нея и я прегърна сковано. Платнената торба є попречи да се докосне до тялото му.

– Доскоро! – каза той, обърна се и тръгна към бързия влак за летище „Арланда“.

Деси го проследи с поглед, докато тълпата не го погълна и той не изчезна в блъсканицата.

74.

СИ ЕН ЕН И СКАЙ НЮЗ, и Би Би Си Уорд предаваха директно от огледалната зала на „Грандхотел“. Помпозната обстановка със златни колони, огледални прозорци и кристални полилеи накара Деси да направи асоциация с Версай или някой друг дворец на „каймака на общество“. Журналисти, фотографи, оператори и радиоводещи се притискаха и бутаха, за да заемат най-добрите места. Беше толкова тясно, че тези от телевизиите стояха рамо до рамо на местата за правостоящи.

Обикновено правеше всичко възможно, за да избягва пресконференциите.

Имаше нещо унизително в това, да се буташ с лакти напред, да се блъскаш с други репортери и да се превърнеш в едно с крещящото стадо.

При това йерархията беше непоклатима.

Най-отпред седяха хората от телевизиите. Колкото по-голям и по-забележителен беше каналът, толкова пљ в центъра заставаше репортерът.

След това се нареждаха представителите на радиата с антените си, телеграфните агенции, националните вестници и накрая научната и местната преса. Изследователи и научни редактори като нея се допускаха само ако има места.

Днес направи като Джейкъб – премина като парен валяк, бързо показа журналистическата си карта на входа и се провря най-отзад в залата.

Побираха се 500 души, но братът и сестрата ги бяха ограничили до 300 с оглед на оборудването, необходимо за директното предаване.

Тя се наведе към стената и повдигна глава, за да вижда.

Точно пред нея имаше малък подиум със стълби от двете страни.

Джунглата от микрофони разкриваше, че именно там братът и сестрата Рудолф щяха да се кълнат в невинността си.

Шумът в залата стигаше до истерия, напомняше за напрежението по трибуните на футболен финал на световно първенство.

Деси затвори очи.

Чувстваше се напълно парализирана. Събитията край нея я достигаха през дебело бронирано стъкло.

Как беше възможна подобна грешка?

Мобилният є телефон звънна, усети го само защото го държеше.

Беше Форшберг.

– Как е?

– Мислех, че този спектакъл се излъчва директно по седемнадесет канала – отговори Деси. – Най-отзад съм.

Форшберг продължи.

– Вярно ли е, че си ги интервюирала, докато бяха в ареста?

Тя държеше подиума под око.

– Не вярвай на всичко, което достига до ушите ти. Ето ги, идват.

Огледалната зала избухна в море от светкавици и светлини от прожектори. От една врата вляво влезе Малкълм Рудолф, облечен в светлосиня риза, закопчана догоре, и модерни прокъсани дънки.

След него влезе сестра му Силвия, вълнистата є кестенява коса блестеше на светлината от светкавиците. Цялата облечена в бяло.

– Мамка му – каза Форшберг в ухото є. – Истинска красавица!

– Ще ти се обадя по-късно – каза Деси и му затвори.

Последна вървеше висока и слаба жена, в която Деси разпозна адвокатката Андреа Фридрих.

Главните лица спряха пред джунглата от микрофони и останаха там три дълги минути, за да бъдат снимани, както трябва. След това адвокатката се наведе напред и заговори на един английски, на който говореше кралицата:

– Нека да започнем тази пресконференция...

75.

ПОСЛАНИЕТО БЕШЕ ЯСНО като бял ден: на днешния ден бе избегната съдебна грешка. То се повтори многократно по време на четирийсет и пет минутното предаване. Водещ на събитието беше Андреа Фридрих.

Деси установи, че тя изпълни задачата си с подобаваща чест.

Благодарение на смелостта на прокурор Еверт Ридервал на невинните младежи бе спестен още един ден на стресиращи разпити и още една нощ в шведска затворническа килия.

Естествено, семейство Рудолф нямаха нищо общо с убийците. Самото обвинение беше напълно абсурдно.

Адвокатката се спря систематично на всички обстоятелства, които доказваха невинността им:

Че са се намирали в Мадрид по време на убийствата в Атина.

Че са били в Южна Испания, когато са станали убийствата в Залцбург.

Че са купували билети за театър в момента на извършване на убийствата в Берлин.

Че холандската двойка Нийнке ван Маурик и Петер Фисер явно са били живи, когато братът и сестрата Рудолф са напуснали хотелската им стая.

Че шведската полиция ги е задържала и арестувала, защото са разглеждали произведения на изкуството.

– Никога преди не съм била свидетел на такава фатална правна злоупотреба – каза Андреа Фридрих.

Деси огледа залата, отбелязвайки възмутените погледи на колегите.

Те споделяха критиката на адвокатката.

Ами ако тя грешеше?

Нима се беше оставила да бъде заблудена от Джейкъб, човек, който в действителност не е безпристрастен в случая?

Невинни ли са братът и сестрата Рудолф?

Трудно є беше да преглътне подобна възможност.

След това дойде ред на двамата Рудолф да вземат думата.

Малкълм плачеше, докато разказваше, колко се е натъжил от вестта за смъртта на холандските приятели.

Светкавиците на фотоапаратите се сипеха, когато сълзите се търкаляха надолу по красивото му лице.

Силвия беше по-сдържана, но същевременно много смирена.

Убийците с пощенските картички са най-ужасните, които някога са върлували из европейския континент. Разбира, че полицията трябва да разследва всяка улика срещу тях, наистина разбира. За това, че тя и брат є случайно и без да имат вина са били замесени във всичко това, трябва да получат само извинения. И тя все пак е благодарна, че шведското правосъдие реагира и че несправедливо обвинени хора няма да останат заключени, въпреки че има и консервативни полицаи, които не се интересуват от неща като мотив и доказателство.

– Щяхме ли първо да извършим брутално двойно убийство и после да отидем да си купим билети за театралната постановка „Трамвай желание“? – попита тя и очите є се напълниха със сълзи. – Какви си мислят, че сме? Две безчувствени чудовища?!

Избухна каскада от светкавици.

Деси се промъкна към изхода, взе мобилния си телефон и се обади на Форшберг.

– Какво шоу! – изкрещя новинарският шеф. – Сега сме топ-новина в Си Ен Ен!

Забеляза, че беше станал „ние“ с Рудолф.

– Заминавам за няколко дни – каза Деси. – Казвам ти само за да знаеш.

– Как така заминаваш? Къде?

– Копенхаген – отговори Деси и затвори телефона.

76.

Събота, 19 юни

Лос Анджелис, САЩ

САМОЛЕТЪТ С ГРЪМ И ТРЯСЪК докосна пистата на международното летище в Лос Анджелис.

Джейкъб се върна на американска земя за първи път от половин година.

Не си беше представял така завръщането си, ако изобщо беше имал планове да се връща.

Въздухът извън сградата на терминала се движеше едва-едва. Постоя за миг на паркинга на фирмата за коли под наем и се огледа наоколо. Гледката беше до болка позната: морето от коли, което се простираше от всички страни, рекламните табели, гласовете, шумът от трафика по улиците. Америка беше такава, каквато си я спомняше.

Нае крайслер с джипиес. Трудно се ориентираше в Лос Анд-желис, но и нямаше амбицията да се научи.

Да набере Цитрус авеню в Холивуд в мизерния апарат се оказа още по-сложно от това, да открие адреса на картата, така че се отказа и подкара на север към булевард „Сепулведа“.

Не разбираше Лос Анджелис.

Съществуваше някакъв романтичен блясък върху целия град, Холивуд и фабриката за мечти и лъскавия живот под слънцето.

Той самият виждаше само реклами, магистрални виадукти и безкрайни квартали с грозни едноетажни къщи.

Калифорния не беше любимото му място.

Пренебрегна магистралите и продължи по „Сепулведа“ няколко мили, докато стигна до булевард „Санта Моника“. Там пое надясно и подкара направо чак до дрямката при един светофар. Беше предупреден, не трябваше да си играе с часовата разлика от Скандинавия – девет часа. Тук беше само седем вечерта, но след шест месеца в Европа организмът му мислеше, че е четири сутринта.

Точно преди денонощие беше лежал в тясно легло в стара затворническа килия и се бе чувствал по-жив от всякога след смъртта на Кими.

Не се беше къпал, откакто я остави, все още можеше да усети плодовата миризма на тялото є...

Прогони тази мисъл и паркира автомобила в товарна зона на „Бевърли драйв“.

След две бързи чаши кафе и последвалата глоба за паркиране, вече беше във форма да продължи.

Номер 1338 на Цитрус авеню представляваше един доста занемарен имот под наем на два етажа, с плосък покрив и външни коридори на последния етаж, само на два квартала разстояние от Китайския театър на булевард „Холивуд“.

Линдън Гребс отвори, преди той да успее да докосне звънеца.

– Старото копеле – зарадва се искрено агентът от ФБР и го сграбчи в прегръдка. – Влизай, по дяволите!

Джейкъб влезе в нещо като комбинация от кухня и всекидневна – една оскъдно обзаведена стая, покрита с мокет с дълги косми, видял и по-добри дни.

Менторът му беше остарял. С побеляла коса и загоряло лице, покрито с мрежа от бръчици. Но очите оставаха същите, тъмнокафяви и блестящи.

– Мамка му, Линдън, заприличал си на старец.

Агентът от ФБР се засмя сърдечно и дръпна вратата след него.

– От простатата е. Ракът ме изяде, бавно, но сигурно.

Джейкъб остави шаячната торба да се свлече на пода и се настани до масата.

– Поздрави от Джил в Ню Йорк – каза Линдън и сложи две бири „Будвайзер“. – Колегите се чудят кога ще спреш да обикаляш Европа и да преследваш убийци. От тях има достатъчно в 32-ри район и всички се нуждаят от помощта ти.

Джейкъб се засмя толкова високо и безгрижно, че самият той се изненада.

– Да, бе, да, никога няма да се преместя в този смотан град.

Линдън се усмихна.

– Знаеш ли какво казват: Лос Анджелис не е котка, която скача в скута ти и ближе лицето ти. Но с малко време и търпение може, всъщност, и това да стане.

Джейкъб му отговори в същия дух, както през последните двадесет години, когато ставаше въпрос за домашни любимци:

– Без котки, моля, Кими е алергична.

Линдън Гребс изведнъж стана сериозен.

– Имам доста за разказване – каза той.

77.

Копенхаген, Дания

В ДЕЙСТВИТЕЛНОСТ БЕШЕ все още нощ, но слънцето вече бе изгряло.

Анна поглъщаше внимателно последните капки маргарита. Наистина нямаше навик да пие толкова късно, но се бяха разбрали да полудуват по време на пътуването.

Тя вдигна поглед към Ерик и застана плътно до него. Понякога чувстваше, че никога не би могла да бъде достатъчно близо.

Дискотеката гърмеше от музиката, но на горния бар почти ставаше за разговор. Не че можеше да се каже нещо кой знае колко смислено по това време на денонощието, не и в такива барове.

– Още едно, гадже?

Младежът, който ги почерпи с питие, се задъхваше над нея.

Тя се притисна към Ерик.

– Не, благодаря – отвърна – за мен е достатъчно.

– Хайде – прошепна Ерик в ухото є. – Изпий още едно, не се излагай. Пичът е бъкан с пари.

Анна преглътна.

Пичът поръча още една маргарита.

Тя погледна часовника си, скоро трябваше да си тръгват.

– Къде живеете в Щатите? – попита той и є подаде питието. Солта по ръба се изсипа върху пръстите є.

– Тъксън, Аризона – отговори Ерик. Винаги трябваше да любезничи.

– „Jojo left his home in Tucson Arizona for some California grass...“ – запя момичето на пича с питиетата, като обикаляше с чашата в ръка.

– Там има само пустиня, нали?

– Не само – каза Ерик.

Анна го дръпна за ръкава на ризата, макар да знаеше, че ще го ядоса.

– Искам да се прибирам в хотела – каза тя.

– Отдавна ли пътувате насам-натам? – продължи момичето, като сърбаше със сламката от празната чаша.

– От две седмици и половина – каза Ерик. – Наистина ни харесва Скандинавия, тук е абсолютно awesome15!

– Нали! – съгласи се момичето.

Тя се настани по-близо до Ерик и събу с крак единия си сандал. Анна видя, как покатери пръстите си по маратонката на Ерик.

– Знаеш какво казват за мъже с големи крака? – каза тя и скришом го погледна.

Ерик се усмихна, очите му заблестяха.

Анна примигваше, какво правеха? Флиртуваха ли един с друг? Та тя стоеше там, точно до тях!

– Ерик – каза тя, – наистина съм много изморена. Нали утре ще ходим в „Тиволи“...

Ерик се изсмя пискливо, като че тя изръси нещо направо детинско. Момичето също се засмя.

– Имам чувството, че това е една вълшебна вечер – не млъкваше непознатата. – Бих искала да запазя спомен от нея, какво ще кажеш?

Тя се залепи за гаджето си и го целуна нежно по устата.

Пичът с питиетата се засмя малко пресилено.

– Ще излезе скъпо – предупреди той.

– Всички магазини са затворени по това време – намеси се Ерик.

Младежът застина.

– Да, по дяволите, прав си. Тогава веднага да поръчаме бутилка шампанско.

Той махна отново на бармана.

Момичето беше наклонило глава и се усмихваше на Ерик.

– Бих искала да я изпия с двама ви, в хотелската ви стая.

Тялото на Анна изтръпна, докато Ерик вдигна чашата си за наздравица. Беше пил прекалено много и сега нищо не можеше да го спре. Знаеше това още преди да се омъжи за него. Той я дръпна силно към себе си.

– Хайде – прошепна така в ухото є, че дъхът му докосна тъпанчето є. – Нали искахме да срещнем нови хора по време на екскурзията?

Тя почувства, че ще се разплаче.

Наистина Ерик имаше право.

Трябваше да престане да бъде толкова ужасно скучна.

15 (От английски) Страхотен – бел. прев.

78.

ЛИНДЪН ВЗЕ още две бири и ги остави на масата пред тях.

– Не вярвах, че източниците ми ще разкрият толкова много неща за Силвия и Малкълм Рудолф, но се оказа, че греша – каза той и седна тежко зад масата.

– Наистина ли са близнаци? – попита Джейкъб и отвори бутилката, третата.

Поради часовата разлика вече се чувстваше малко опиянен.

– О да, истина е. Родени са с четвърт част разлика.

Джейкъб мислеше за записа от Музея за модерно изкуство в Стокхолм, как се прегръщаха, ръката є в бельото му.

– Не знам – каза той и отпи голяма глътка.

– Случва се нещо интересно, когато близнаците са на тринайсет.

Линдън вдигна бутилката и пийна, Джейкъб забеляза как ръката му трепереше. Колко болен беше всъщност?

– Родителите им Хелън и Саймън Рудолф са убити в леглата им преди единайсет години.

Джейкъб премигна.

– Не казвай нищо – прекъсна го той. – Нека да отгатна. Били са голи с прерязани гърла.

Агентът от ФБР се засмя приглушено.

– Точно така. Спалнята, без съмнение, е приличала на чиста касапница. Цялата облята в кръв.

– Кой е бил извършителят?

Линдън Гребс поклати глава.

– Никога няма да разберем. Бащата е бил търговец на произведения на изкуството. Имало подозрения, че е превозвал и други неща освен ренесансово изкуство, в контейнерите си между Южна Америка и САЩ, но никога нищо не било доказано.

Изобретателността на мафията, която търгуваше с наркотици, очевидно нямаше граници.

– Какво се е случило с децата? – попита Джейкъб.

– За тях се погрижил някакъв роднина. Братовчед на майката, според източника ми, но не разполага с име.

– Звучи като да са били заможни – каза Джейкъб.

– Вероятно – повтори Линдън. – Домът им очевидно е представлявал имот, незначително по-малък от Пентагона. Понастоящем е празен, собственост на кредитор.

– Далече ли е оттук?

– Немного. Точно на север от Санта Барбара. Защо?

– А имаш ли нещо за гаджето, Уилям Хамилтън?

Линдън се задъха.

– Едва ли е бил в Рим на Коледа. Никога не е кандидатствал за паспорт. Никога не е напускал САЩ.

Джейкъб простена.

– Имам един адрес във Вестууд – добави Линдън, – но не знам дали все още е актуален. Братът и сестрата също са живели някъде там. Изглежда са учили история на изкуството в Калифорнийския университет, основали са клуб на име „Общество на изкуство без граници“...

Изведнъж Джейкъб почувства, че повече не може да седи изправен. Погледна часовника си.

„Тя току-що се е събудила“, помисли си той. Корабите до кейовете в Стария град се приплъзват покрай прозорците на всекидневната є, слънцето е изгряло преди няколко часа и тя седи на дивана, гледа как платноходките се борят с вятъра, пие кафе и яде дюнер...

– Ела, ще ти помогна да си легнеш на дивана – каза Линдън Гребс.

79.

Неделя, 20 юни

Копенхаген, Дания

ВАЛЕШЕ. Деси седеше на маса до прозореца в претъпкано кафене на „Стрьогет“ и гледаше забързаните хора с чадъри и дъждобрани. Беше заобиколена от свободни през уикенда семейства с деца, които спяха в колички или седяха и се плюнчеха в детски столчета, докато майките им пиеха кафе лате, а бащите – неделна бира.

– Може ли да го взема?

Тя погледна нагоре.

Един млад татко с руса разчорлена коса и с малко момиченце на ръце вече беше сграбчил празния стол срещу нея.

– Не – каза бързо тя. – Чакам някого. Скоро ще дойде.

Таткото пусна облегалката на стола и я погледна състрадателно.

Седеше вече повече от час сама на масата.

Нилс Турсен, криминален репортер от датския „Екстра Ависен“, беше избран от убийците с пощенските картички за датска връзка: една задача, която той бе приел със същия ентусиазъм, с какъвто я бе приела и тя в Швеция.

През последното денонощие те заедно прегледаха цялата информация, снимки и доказателства, оставени от Джейкъб, когато изчезна.

Преди малко повече от час го бяха извикали обратно в редакцията: пристигнало писмо със следобедната поща, адресирано до него. Бяло, продълговато, с печатни букви.

Деси видя бащата да се връща при майката, каза є нещо и кимна в посока към нея.

Тя погледна надолу към масата, като се преструваше, че не ги вижда.

Беше факт, че имаше много общи неща с Нилс Турсен.

Имаха една и съща професия, едни и същи интереси и дори едни и същи морални принципи. А и той не изглеждаше толкова зле. С леко оредяла коса, може би ...

Защо обаче не можеше да си падне по него така, както си падна по Джейкъб Канън?

Бавно зави косата си, вдигна я на кок с химикалката и отново се върна към картичката пред себе си.

Тиволи. Увеселителният парк в центъра на Копенхаген. С пощенско клеймо от времето, когато Рудолф бяха под арест в Стокхолм.

Беше принудена да приеме фактите.

Колкото и да искаше да вярва на Джейкъб, теорията му се разпадаше.

Силвия и Малкълм Рудолф не бяха виновни.

Не и за тази картичка, и за писмото, което Нилс вероятно вече беше отворил.

Дали се беше оставила да бъде заслепена?

Хората го правеха и вярваха в какво ли не. „Какво ли не“ беше по-добре, отколкото да живееш безсмислено. Именно затова съществуваха религиите, клубовете от привърженици на футболни отбори или доброволните изтезатели в армиите на диктаторите.

Като изследовател и журналист съмнението беше нейно правило: да разследва. Да мисли критично. Да не приема за даденост.

Изведнъж копнежът в нея загоря като нажежено до червено желязо.

О, Джейкъб, защо не си тук?

80.

– СЪЖАЛЯВАМ – каза Нилс Турсен, изтръска водата от промазания си шлифер и седна срещу нея. – Доста се забавих.

Той веднага махна с ръка за нова бира.

– Полароидна снимка ли беше? – попита Деси.

Репортерът изтри очилата си в блузата и сложи пред нея копие на една размазана снимка.

Средата беше дифузна и фокусът погрешно настроен. Мотивът едва се долавяше.

Деси присви очи и погледна натрапчиво снимката.

Беше направена от много нисък ъгъл. Виждаше се кракът на едно легло, но не и какво имаше върху него.

– Открито ли е мястото, където е направена? – попита тя.

– Въпрос на време – отговори Нилс. – Трябва да е хотелска стая. Виж картината в далечината, нещо толкова грозно едва ли някой доброволно ще окачи в дома си.

– Хора ли... лежат на леглото? – продължаваше с въпросите Деси.

Нилс Турсен сложи очилата си. Ръцете му леко трепереха.

– Не знам – каза той.

Тя приближи снимката съвсем до лицето си. Имаше чаршафи, някакви дрехи и една дамска чанта, и...

И ето че изведнъж се показа един крак, после още един, и още един.

Инстинктивно хвърли снимката на масата.

Там имаше хора, двама.

По всичко личеше, че не са живи.

– Наистина ли вярваш, че това е имитация на някаква картина? – попита датчанинът.

– Невъзможно е да се каже – измънка Деси.

Тя прогони неприятното чувство и се зае със сбирката от най-известните творби в Дания.

Малката русалка, статуята на копенхагенското пристанище, беше безспорно най-прочутата. Но съществуваха и художниците от Скаген, кубистът Вилхелм Лундстрьом и много други.

Тя махна косата от челото си. Повечето от останалите снимки насочваха доста лесно към различни картини.

Но тази не беше от тях.

81.

Лос Анджелис, САЩ

– ЕЙ, СЪНЛИВКО, жив ли си?

Джейкъб отвори очи, без да има и най-малка представа къде се намираше.

Един таван с голямо петно от влага.

Хриптене от много изтощен климатик.

Остра миризма на кафе пропълзя в носа му, аромат, от който не се бе събуждал почти шест месеца.

– Ах, ето те и тебе. Имам новини.

Той седна на стария диван на Линдън Гребс, който беше незначително по-удобен от седалката в самолета на презатлантическия полет.

Агентът от ФБР му подаде чаша с вдигащо гореща пара нескафе.

– Получих името на настойника, който се е грижил за децата на Рудолф след смъртта им. Джонатан Блитън, братовчед на майката, и той от Санта Барбара.

Джейкъб взе чашата, отпи глътка кафе и се опари.

– Отлично. Мислиш ли, че ще оцени едно неофициално посещение?

– Малко вероятно. Починал е преди три години.

Сега Джейкъб се събуди.

– Неочаквана и насилствена смърт?

Линдън кимна.

– Прерязали са му гърлото на паркинг близо до улица „Виста дел Мар“, заедно с една проститутка. Регистрирано е като убийство с цел грабеж. Няма задържани.

– Преди три години ли каза?

– Близнаците току-що са били навършили 21.

Джейкъб отпи от уханното кафе и потърси панталона си, който беше паднал под дивана.

– Мисля, че ще отида там – каза той и облече дънките си. – Колко далече е Санта Барбара?

– На около 150 километра е, ще стигнеш за два часа, ако избегнеш задръстванията. Но ти...

Линдън Гребс сложи тежка ръка на рамото му:

– Трябва първо да си вземеш душ.

82.

Копенхаген, Дания

МЕСТОПРЕСТЪПЛЕНИЕТО БЕШЕ ХОТЕЛ, съвсем близо до централната гара.

Изглеждаше като строен през 30-те години на 20. век, на три етажа, непретенциозен, да не се каже мърляв.

Деси и Нилс пристигнаха едновременно с криминалистите.

– Можем да ви помогнем да качите оборудването – каза Нилс Турсен.

Вместо отговор, получи изненадан поглед, но не и отказ.

Униформени полицаи, които спираха журналистите и любопитните граждани, ги преведоха покрай огражденията.

Убийствата бяха извършени в една от двойните стаи на горния етаж.

Деси отбеляза, че в коридорите няма камери за наблюдение.

Двама от криминалистите вече бяха започнали за претърсват стаята. Ярка светлина от различни видове лампи.

Деси усети по миризмата, че телата все още лежаха непомръднати. Няколко следователи обикаляха в стаята с бележници или фотоапарати в ръцете. Деси остана точно пред вратата. Вдигна се на пръсти, за да може да вижда над един от цивилните полицаи, и когато той се наведе, ясно улови леглото с поглед.

Възкликна. Половият член на мъжа беше отрязан и напъхан в устата му. Коремът на жената беше разрязан и червата є поставени между краката. Една празна бутилка шампанско бе навряна в гърлото є.

Деси се обърна настрани и потърси опора в стената.

– Какво има? – попита Нилс Торсен.

– Виж сам – каза тя и направи крачка встрани, за да го пусне напред.

Нилс Торсен си пое дълбоко дъх и издаде глух звук – сякаш се задушаваше. После се запрепъва по коридора.

Деси се върна до вратата и си припомни сцената от къщата на остров Даларьо.

Приликите бяха впечатляващи.

Двама мъртъвци, един мъж и една жена, с прерязани гърла.

Тя не вярваше, че е възможно, но тази гледка беше още по-отвратителна.

– Каква беше националността им? – попита един от криминалистите.

– Американци – отговори пристигналият комисар. – Тъксън, Аризона. Ана и Ерик Хелър, младоженци. Меден месец, вероятно.

Деси си чувстваше все по-зле.

Освен бруталното осакатяване, нищо не намекваше, че телата са аранжирани по някакъв особен начин. Лежаха проснати на леглото, без финес в позите, все едно че някой ги беше хвърлил там или просто бяха заспали.

Никаква малка русалка или картина на творците от Скаген.

Извади мобилния телефон и се обади на Габриела.

Полицейската инспекторка избоботи в отговор.

– Силвия и Малкълм все още ли са в „Грандхотел“? – попита Деси.

– Не са напускали апартамента.

– Напълно ли си сигурна?

– Хотелът е обграден от пресата, Рудолф не могат да направят и крачка, без целият свят да разбере. Андреа Фридрих е в разгара си – иска да продаде правата върху този цирк на онзи, който даде най-много в наддаването. Сещаш се: „По истински случай...“.

Деси притвори очи.

– Чу за Копенхаген, нали?

– Свинска работа, доколкото разбирам – каза Габриела.

– Този път е по-различно – продължи Деси. – По-гадно. Не вярвам, че убиецът е същият. Някой друг е.

От другата страна настъпи тишина, която продължи няколко дълги секунди.

– Или всъщност никога не са били Рудолф – каза Габриела.

Деси не отговори.

– Трябва да свикнеш с мисълта, че Джейкъб не беше прав –

заобяснява Габриела. – Всичко в действителност оневинява Силвия и Малкълм.

Да... И тя беше убедена в това.

– Може чисто и просто да са имали ужасно лош късмет – не спираше Габриела. – Да са се намирали на грешното място в грешното време. Не е изключено и някой да се опитва да ги натопи.

Деси направи крачка встрани, за да пусне хората от линейката с носилките.

– Или пък са виновни – каза Деси. – И някой ги имитира, убива по почти същия начин, макар и не така прецизно и обмислено.

– И кой би могъл да бъде този „някой“ – попита Габриела?

83.

Санта Барбара, САЩ

АДРЕСЪТ ВОДЕШЕ към огромна порта в края на пътя.

Потъмняла бронзова табелка съобщаваше, че имотът в далечината е „The Mansion“, Замъкът с голямо „З“.

Без никаква фалшива скромност.

Джейкъб поседя за миг в колата и разглеждаше околността. Докато кръстосваше улиците нагоре през Монтесито, констатира, че тук живее „каймакът на обществото“, че това е площадката за игра на богатите и известните.

Повечето къщи в съседство представляваха помпозни вили в средиземноморски стил с богато украсени порти и разноцветни бугенвилии.

Този имот беше различен.

Със стени, високи няколко метра, негостоприемни и гранитносиви. Извисяваха се дотам, докъдето стигаше погледът му, високо в планината. Оградата беше толкова плътна, че не можеше дори да предположиш, какво имаше зад нея.

Замъкът, задникът ми.

Заключи колата и се запъти към домофона от лявата страна.

– Si – отговори един пращящ глас.

Очевидно не беше напълно обезлюден.

– Hola – каза Джейкъб. – Говорите ли английски?

Имаше добри качества, но владеенето на езици не беше сред тях.

– Si. Yes.

– Джейкъб Канън, нюйоркска полиция. Имам няколко въпроса за семейство Рудолф.

– Заповядайте! – каза пращящият глас и портата се раздели, приплъзвайки се в двете страни.

Нима беше толкова лесно?

Той се върна при колата, премина през отворената врата и изведнъж се озова в една друга страна.

Посипаният с чакъл път се виеше през гориста местност.

Не се виждаше никакъв Замък.

За сметка на това пък съзря къщурката на охраната в стил тюдор на петдесетина метра напред от лявата страна. Видя как външната врата се отвори и как един възрастен мексиканец закуцука по чакъла.

Джейкъб спря колата и отново излезе.

– Нюйоркска полиция? – повтори мексиканецът с широка усмивка, протегна напред свитата си в юмрук ръка и се представи като Карлос Родригес.

– Трябва да знаеш, че очаквах – каза той.

– Какво? – изненада се Джейкъб.

– Съвсем навреме – продължи мексиканецът и набързо се прекръсти. – Убийствата на господаря и господарката са неразкрити прекалено дълго!

Джейкъб погледна мъжа пред себе си. Беше облечен в син комбинезон и обут с гумени ботуши, нисък и слаб. С прошарена коса, някъде между шейсет и пет и седемдесет години.

– Познавал си Рудолф, така ли? – попита Джейкъб.

– Познавал! – възкликна Карлос Родригес. – Градинар съм тук от тридесет години. Бях тук в нощта, когато това се случи.

84.

КАРЛОС РОДРИГЕС и съпругата му Кармела бяха живели в малката къщичка в Замъка още от завръщането му от Виетнамската война през пролетта на 1975 г. И двете им деца бяха израсли тук. Сега синът му учеше медицина в Норфуестърн, а дъщеря му беше акционер в адвокатско бюро в Сиатъл. Старецът извади визитна картичка с адреса и мобилния телефон.

– Децата са бъдещето – каза сеньор Родригес. – Имате ли деца?

– Не – отсече Джейкъб и пъхна визитката в задния джоб на дънките. – Но се интересувам от децата на семейство Рудолф. Какво се случи с тях след убийството?

Градинарят примлясна с неприязън.

– За близнаците се погрижи сеньор Блитън. Взе ги със себе си в Лос Анджелис, в къщата, която купи в Бевърли Хилс.

Мексиканецът се приближи и понижи глас, като че ли някой щеше да го чуе тук, сред иглолистната гора.

– Госпожицата и господинът всъщност не искаха да се местят. Искаха да останат да живеят в стаята си, но сеньор Блитън беше този, който решаваше, та той им беше настойник. Тук стана празно и пусто без децата...

Очите на мъжа се просълзиха, но после пак се усмихна.

– Макар че въпреки всичко им провървя. Приеха ги в Калифорнийския университет да учат история на изкуството. Не искате ли да влезете и да седнете все пак? Mi mujer е направила сладкиш.

Той посочи към къщата.

– Благодаря, няма нужда – отказа Джейкъб. – Кой е собственик на имението днес?

Спомни си информацията на Линдън, че е притежание на кредитори. Лицето на Карлос Родригес помръкна.

– Децата го наследиха заедно с всичко останало – картините, бижутата, акциите и предприятията. Джонатан Блитън бе определен да управлява собствеността, докато навършат 21 години. Но когато този ден настъпи, парите бяха изчезнали.

Джейкъб повдигна вежди.

– Опекунът ли ги беше присвоил?

– Todo! До последната стотинка. Къщата беше продадена на търг. Фирмата, която я купи, щеше да я превръща в сграда за конференции. Добре че банкрутира по време на финансовата криза.

– Какво казаха Силвия и Малкълм Рудолф за това?

Очите на мъжа заблестяха.

– Трябваше да прекъснат обучението си в университета, нямаше пари за таксите и трябваше да започнат да работят. Но се справиха прекрасно! – повтори той.

Джейкъб стисна челюсти, ако старецът само знаеше...

– Кога ги срещна за последно?

Карлос Родригес дори не се замисли.

– През уикенда, преди къщата да се продаде на търг. Бяха тук, за да си вземат някои неща за спомен, албуми със снимки и други подобни, ценностите, разбира се, не можеха да вземат...

– И двамата ли дойдоха?

– И Сандра – добави градинарят. – Сандра Шулман, най-добрата приятелка на Силвия, следваше ги навсякъде. Останаха само няколко часа този последен път, след което тръгнаха, в полунощ... Навярно им беше трудно да се сбогуват с дома от детството си...

Джейкъб се обърна, не преливаше от състрадание към чувствата на брата и сестрата.

– После Джонатан Блитън бе убит – каза той, за да продължи историята.

Карлос Родригес се подсмихна.

– Размотава се с putas16. Какво друго да очаква човек?

– За какво е похарчил парите?

– Вероятно си е купувал putas. Какво знае човек като мен за подобни неща?

Джейкъб смени темата.

– Главната сграда, Замъкът, стои ли още? – попита той.

Лицето на Карлос Родригес отново се разля в широка усмивка.

– Pero claro que si!17 Аз вече не съм назначен тук, живеем, разбира се, от моята пенсия, но се грижа за Замъка така, както когато господарят и господарката живееха тук, грижа се и още как...

– Можеш ли да ми го покажеш? – попита Джейкъб.

– Si, claro!18

Мъжът забърза, куцукайки към къщата, и излезе след миг с впечатляваща връзка ключове в ръка.

– Какво искате да видите?

– Спалнята – каза Джейкъб. – Мястото, където Хелън и Саймън Рудолф са намерени мъртви.

16 (От испански) Проститутки – бел. прев.

17 (От испански) Ама разбира се, че да! – бел. прев.

18 (От испански) Да, разбира се! – бел. прев.

85.

ЛИНДЪН ИМАШЕ ПРАВО. Къщата беше огромна. Изглеждаше като във филм на ужасите, чието действие се развива в английската провинция.

Сеньор Родригес без съмнение правеше всичко, за да поддържа сградата в добро състояние, но накуцващото му остаряло тяло нямаше никакъв шанс да надвие вятъра, влагата, бурените и плевелите по стените. Много от рамките на прозорците зяпаха стърчащи и изпочупени. Един накривен, увиснал прозорец леко скърцаше от вятъра.

– Електричеството е прекъснато – започна да се извинява градинарят, докато отключваше дъбовата врата.

Стъпките на Джейкъб отекнаха във величественото каменно фоайе.

Врати стояха наполовина отворени към разкошни салони и тъмни коридори.

Той поглеждаше възможно най-бързо в различните стаи.

Мястото изглеждаше занемарено и изоставено. Джейкъб зърна някаква завеса в библиотека без книги.

– Спалнята на господарите е на втория етаж.

Извита, великолепна стълба водеше нагоре към по-интимната част на Замъка. Светли правоъгълници по стените издаваха местата на картините. Диван в стил рококо със скъсана дамаска стоеше самотен и прашен във фоайето на горния етаж.

– Направо! – каза Карлос Родригес.

Леглото си беше на мястото, богато украсено, с балдахин, без драперии или чаршафи. Иначе стаята беше напълно празна.

– Значи тук е станало – каза Джейкъб.

Карлос Родригес кимна с глава.

– И ти беше тук в онази нощ?

Той кимна отново.

– Какво видя?

Мъжът преглътна.

– Ужасни неща – каза той. – Страшно много кръв. Господарят и господарката лежаха мъртви в красивото легло. Без никакви дрехи, трябва да са спели, когато се е случило.

– Видя ли раните им отблизо?

Мексиканецът постави показалеца си като нож върху гръкляна.

– Дълбоки рани – отвърна той. – Почти до костта, отзад на врата.

Той потръпна в несъзнателно движение.

Джейкъб го гледаше.

– Как така се случи, че си бил тук, в спалнята на господарите, посред нощ? Често ли го правеше?

Мъжът категорично отрече.

– No, no, аз спях при семейството си, когато сеньорита позвъни. Тогава се забързах насам.

Косата на Джейкъб се изправи.

– Значи не си ги намерил ти?

– No, no, не аз. Беше малката Силвия.

86.

Понеделник, 21 юни

Копенхаген, Дания

РУТИНАТА ПРИСЪСТВАШЕ и тук. Понякога на Деси є се струваше, че я вижда съвсем ясно. След това є се изплъзваше отново.

Тя седеше в неоправеното си хотелско легло, заобиколена от всички снимки и картички, от всички смачкани копия на Джейкъб. Разглеждаше ги поотделно, въпреки че ги бе видяла стотина пъти, а може би повече – всичките сгради, хора и детайли се бяха запечатали в нея.

Сред тях беше картичката от Амстердам със скучната постройка на „Принсенграхт“, домът, в който се бе укривала Ане Франк през войната и бе написала световноизвестния си дневник.

Сред тях бяха Рим и Мадрид: Колизеума и Лас Вентас, гладиаторски игри и бикоборства. Арени за спектакъл, в който трябваше да се убива.

На картичката от Париж се виждаше Ла Консиержери, легендарният атриум към гилотината.

От Берлин беше изглед от бункера, построен от Хитлер, най-неуспелият художник в историята.

От Стокхолм беше „Стурториет“, сцената на Стокхолмската кървава баня.

Три от картичките обаче прекъсваха нишката.

Тиволи в Копенхаген?

Олимпийският стадион от летните игри през 2004 г. в Атина?

Или анонимната търговска улица в Залцбург?

Какво общо имаха те със смъртта?

Деси остави изображенията на леглото.

Дали рутината беше само въображение?

Нахалство ли беше да вярва, че можеше да внесе ред в начина на мислене на тези болни хора?

Стана и отиде до прозореца. Дъждът беше преминал в мъгла.

Коли и велосипедисти кръстосваха Кралския площад под нея.

Какво всъщност я интересуваше това?

Джейкъб я беше изоставил. От вестника не се бяха обаждали от няколко дни.

На никого не липсваше вкъщи.

To be or not to be.

Като че ли човек можеше да избира дали да живее или не.

Можеше ли? И ако да, какъв живот?

Тя знаеше, че можеше да постъпи точно както иска: да продължи да дълбае в тази история или да се върне вкъщи, да се захване за работа или да зареже всичко.

Какво искаше тя самата, без значение какво хората смятаха и мислеха за нея?

Тя се обърна и погледна към бъркотията на леглото.

Джейкъб бе успял да установи контакт с австрийската журналистка, но така и не получи копие от снимката в Залцбург.

Приближи се замислена към мобилния си телефон, подържа го в колебание до гърдите няколко секунди, преди да набере номера на справки за чужбина.

Десет секунди по-късно в централата на „Залцбургер Тагесцайтунг“ даваше свободно.

– Ich suche Charlotta Bruckmoser, bitte19 – каза Деси.

19 (От немски) Търся Шарлота Брукмозер, моля – бел. прев.

87.

СЛЕД НЯКОЛКО ПРЕЩРАКВАНИЯ в слушалката, австрийската репортерка беше на линия.

Деси се представи.

– Първо искам да се извиня, че се обаждам и те безпокоя – каза тя на ученическия си немски.

– Нямам какво да кажа – отвърна журналистката. Не беше ядосана. Само изчакваше.

– Разбирам те напълно – продължи Деси. – Знам какво си преживяла. Аз получих картичката и снимката в Швеция.

– Прочетох – лаконична бе Шарлота Брукмозер.

– Става въпрос за следното – не се отказа Деси и започна да разказва.

За снимките, които имитираха известни творби на изкуството, с някои изключения; за картичките, които символизираха места, където смърт и изкуство се сливаха в едно, отново с някои изключения; за Джейкъб Канън и убитата му дъщеря, за Силвия и Малкълм Рудолф, за тяхното алиби и убеждението на Джейкъб, че те, въпреки всичко, бяха убийците с пощенските картички.

Единственото, което пропусна, беше нощта в „килията“ на туристическата спалня на Джейкъб.

Два звукови сигнала в телефона показваха, че някой се опитваше да є позвъни, но тя не прекъсна разговора.

Шарлота Брукмозер мълча дълго, докато Деси свърши.

– Не съм чела за това във вестниците – каза най-после тя.

– Не си – потвърди Деси, – и се съмнявам, че можеш да получиш информацията, потвърдена официално.

– Какво мислиш ти самата? – попита предпазливо репортерката. – Виновни ли са Рудолф?

Деси забави отговора.

– Всъщност, вече не знам.

Тишина отново.

– Защо ми разказваш всичко това? – попита австрийката.

Още два звукови сигнала. Някой упорито се опитваше да се свърже с нея.

– Снимката, която получи – отговори Деси. – Бих искала да погледна снимката, която си получила.

– Ще ти изпратя по имейл картичката и писмото, и всичко – отвърна Шарлота Брукмозер.

Четири секунди по-късно се чу звук от компютъра на Деси – имаше поща.

Цялата стая беше в кръв, като че жертвите бяха пълзели наоколо, докато им изтече всичката. Две лампи бяха счупени на парчета. Телата лежаха на пода, обърнати настрани, с лицата надолу, на около метър разстояние едно от друго.

– Съществува ли австрийска творба на изкуството, която прилича на това? – попита Деси.

Репортерката не отговори веднага.

– Трудно ми е да отговоря, не съм експерт.

Деси отвори файла с плика и погледна адреса: беше написан със същите печатни букви като останалите. Но на обратната страна имаше нещо, което не беше виждала преди. Девет цифри, набързо надраскани.

– Номерът на гърба – каза Деси – Какво представлява?

– Телефонен номер – поясни Шарлота Брукмозер. – Обадих се. На пицария във Виена е. Полицията прецени, че няма нищо общо със случая.

В същия момент електронната поща на Деси отново даде сигнал. Тя усети как стомахът є се сви.

„Това е Джейкъб – премина през главата є. – Изпратил ми е имейл, защото му липсвам“.

Беше от Габриела.

Опитах се да ти се обадя. Още едно двойно убийство. В Осло.

– Трябва да приключвам – каза Деси и прекъсна разговора с Шарлота Брукмозер.

88.

Лос Анджелис, САЩ

КАЛИФОРНИЙСКИЯТ УНИВЕРСИТЕТ беше голям колкото един приличен град в Средния запад. Повече от 30 000 студенти, близо 200 сгради, повече от 50 000 кандидати всяка година.

Джейкъб беше настроил джипиеса на „Чарлс И. Янг драйв“, адрес в северната част на университетското градче, където се намираше факултетът по изкуства и архитектура.

Прокара ръка през косата си и се опита да следва указанията на металния глас на апарата и разбира се, обърка посоката. Затова отвори прозореца и попита няколко дългокоси типа с раници къде се намира факултетът по изкуства.

Упътиха го бързо и правилно.

Паркира до някакви сгради, които бяха почти толкова вдъхновяващи, колкото бетонните предградия в южен Стокхолм. Погледна адреса с указанията на Линдън Гребс.

Да, това трябваше да е.

Човекът му за връзка, Ники Еверет, го чакаше на стълбите пред номер 240. Младежът носеше спортен панталон, голф риза, мокасини и очила без рамки.

Джейкъб никога не се беше срещал с докторант по концептуално изкуство, но бе очаквал да види малко по-брадясал и по-откъснат от света тип.

– Чудесно, че имаш време да се срещнеш с мен – каза Джейкъб, докато се съвземаше от изненадата.

– Вярвам в изкуството, което създава общуване – отвърна сериозно Ники Еверет и го погледна през излъсканите очила.

– Е – възкликна Джейкъб. – Познавал си Малкълм и Силвия Рудолф?

– Не бих го казал точно така – продължи Ники Еверет. – Въпреки че днес не общуваме физически, имаме друг вид връзка.

Джейкъб се изкашля.

– Да поседнем, а? – попита той и посочи няколко пейки до входа.

Седнаха под сянката на оредели широколистни дървета.

– Ако разбирам правилно, учил си заедно с брата и сестрата Рудолф чак докато са прекъснали?

– Абсолютно – отговори момчето. – Силвия и Мак бяха пионери в своята област.

– Която беше...?

– Нека да цитирам Сол ле Вит: „В концептуалното изкуство идеята или понятието е най-важният аспект на творчеството. Идеята се превръща в машина, която прави изкуство“.

Джейкъб се напрегна, за да разбере.

– Една случка, или поредица от случки, може следователно да бъде произведение на изкуството? – попита той.

– Естествено. И Мак, и Силвия бяха твърдо решени да изследват творбите си до краен предел.

Джейкъб си спомни историята на Деси за студентката, имитирала психоза като дипломна работа, и момчето, което разбило вагон на метрото и нарекло творбата „Териториална пикня“. Той разказа случките на Ники Еверет.

– Рудолф способни ли са на подобни неща?

Ники Еверет намести очилата на носа си.

– Рудолф бяха по-задълбочени във формата на изразяване. Това, което разказахте, звучи малко повърхностно.

Джейкъб прокара ръка през косата си.

– И все пак – каза той, – обясни ми: как по дяволите подобно нещо може да бъде изкуство?

Докторантът го изгледа с абсолютно безразличие.

– Смяташ, че произведението на изкуството трябва да може да се окачи на стената и да се продава на комерсиален пазар?

Джейкъб разбра, че няма да стигне доникъде, както я беше подкарал, и смени темата.

– Основали са клуб за изкуство – „Общество за изкуство без граници“...

– Беше някакъв интернет проект, не мисля, че видя бял свят.

– Как изглеждаше обкръжението им като цяло? Роднини, приятели, гаджета?

Ники Еверет изпадна в пълно недоумение, като че ли самата мисъл, че разполага с подобна незначителна информация, беше изцяло абсурдна.

– Знаеш ли дали страдаха за мъртвия си попечител?

– Техния... кой?

Джейкъб се отказа.

– Добре – каза той и стана. – Жалко че Рудолф не са имали финансова възможност да продължат да учат тук. Като си помисли човек какво фантастично изкуство биха могли да създадат... – Приготви се да отиде при колата.

Ники Еверет също стана и за първи път лицето му доби някакво особено изражение.

– Не се имали финансова възможност? Силвия и Мак бяха изключителни таланти. И двамата получаваха стипендии. Нямаха проблеми с таксите.

Джейкъб се спря.

– Защо тогава прекъснаха?

Ники Еверет примигна многократно, знак, че беше възмутен.

– Създадоха творбата „Табу“ и бяха изключени. В техния случай лицемерието в обществото и в този факултет наистина показа своите дребнобуржоазни задръжки.

Джейкъб беше зяпнал момчето.

– Какво направиха?

Ники Еверет преглътна.

– Възпроизведоха действие, което беше в унисон с естеството на творбата. Правиха секс върху стойка в изложбената зала.

89.

ДЖЕЙКЪБ ПОСЕДЯ в колата с изключен джипиес и с платнената торба на седалката до себе си.

Убедеността му растеше, нещо беше фундаментално сбъркано с Рудолф. Колкото повече научаваше за произхода им, толкова по-мъгляв му изглеждаше той.

Трябваше да започне само с последната информация: сигналите, които бе уловил в записа от Музея за модерно изкуство бяха точни. Братът и сестрата имаха сексуална връзка.

Възможно бе предпочитанията да бяха различни в света на концептуалното изкуство, но в света на Джейкъб човек не се чукаше с брат си или сестра си близнак пред публика, освен ако не му хлопаше дъската.

Дългата следа от прерязани гърла, оставили след себе си, също не можеше да бъде случайна. Въпросът се свеждаше само до там: коя беше кокошката и кое беше яйцето.

Дали Силвия не беше травмирана завинаги, след като бе открила закланите си родители? Нима се опитваше да преодолее случката, като я повтаряше отново и отново под формата на ужасяваща творба на изкуството?

Или може би тя бе убила майка си и баща си, когато е била само на тринайсет години? Дали беше възможно физически? Би ли имала достатъчно сили, за да го направи? Шията беше жилава. Изградена от мускули, вени и сухожилия. И най-вече: защо би го направила?

Предполагаше, че братът и сестрата са убили безхаберния си попечител, пропилял цялото им наследство.

А коя беше Сандра Шулман, приятелката, която градинарят беше споменал?

Нея трябваше да потърси.

Незнайно защо изведнъж видя Деси Ларшон пред себе си, дългата є коса и грациозния є профил, жилестите пръсти и зелените очи.

Дали журналистическият тормоз пред вратата є беше спрял? Дали се беше върнала към обичайните работни часове?

Мислеше ли за него?

Той отхвърли раздразнено тази мисъл.

Следващото му посещение щеше да е при гаджето, преследвало Силвия из цяла Европа, без някога да е имало паспорт.

Той запали колата. Искаше да си тръгне от тук и да открие един телефон.

Трябваше да се обади на Линдън Гребс.

90.

УИЛЯМ ХАМИЛТЪН, или Били, както не съвсем оригинално го наричаха познатите му, отвори вратата с разрошена коса и само по една розова хавлия.

– Какво? – попита кисело той и запремига на светлината от стълбището.

– Полиция – отговори Джейкъб Канън и показа значката си. – Мога ли да вляза?

– По дяволите – изпсува Били Хамилтън и пусна бравата.

Джейкъб го прие за „да“ и пристъпи в апартамента, който не беше никак лош.

Намираше се на Барингтън авеню, само на няколко километра от Уестууд вилидж и района на университета, на последния етаж, с голяма тераса, която гледаше към басейна в задния двор. Джейкъб набързо преброи трите спални, имаше модерен кухненски барплот и открита камина на газ.

– Какво, за Бога, търсиш тук?

Били потъна в бял ъглов диван, който стоеше пред изкуствената камина. Хавлията се разтвори, приплъзвайки се настрани, и разголи почернялото му мускулесто бедро.

– Скъпи, кой е? – извика женски глас от спалнята.

– Не е твоя работа – измърмори той и си избърса носа.

– Идвам по повод Силвия и Малкълм Рудолф – поясни Джейкъб и седна неканен на дивана.

Били простена високо.

– По дяволите... Та аз вече отговорих на тези скапани въпроси! Кога бих имал време да пътувам като някакъв шибан скитник из Европа? Аз работя, да му се не види!

– Какво работиш? – попита Джейкъб, като се бореше с инстинктивната неприязън към младежа на дивана.

Били изправи гръб.

– Актьор съм – каза той.

– Наистина – продължи Джейкъб. – И къде си играл?

Раменете му малко се снижиха. Отново се избърса под носа.

– Също съм и музикант. Композирам за един телевизионен

сериал...

Джейкъб погледна бележката от Линдън Гребс.

– Срещнал си Силвия, когато си учил драма в Калифорнийския университет ...

Младежът разпери ръце.

– Ситуацията беше следната: опитах се да спася Вив от лудия є брат. Връзката им стана напълно ненормална, когато Санди изчезна. Целият беше обсебен от Вив. Единственото, с което се занимаваха, беше шибаният им клуб, и един с друг...

Джейкъб го прекъсна.

– Изчезна? Кой изчезна? Сандра Шулман?

Били Хамилтън стана и започна да крачи ядосано напред-назад пред камината.

– Щяха да пътуват за Замъка, за да си вземат последните неща оттам, но аз имах прослушване и не можах да ги придружа. Чакаха два часа, но Санди така и не се появи. Никой не знаеше къде е. Мак го прие много навътре.

Джейкъб седеше, без да помръдне, и бързо складираше информацията на точните места в главата си.

– Макълм Рудолф и Сандра Шулман са били двойка?

– От прогимназията. Тя дойде някъде отвъд Монтесито, бяха съседи или нещо такова...

– Скъпи, с кого разговаряш? – извика жената от спалнята. – Лежа и те чакам, палавнико!

– Млъкни – кресна Били в отговор. – Зает съм, по дяволите! – и енергично се изтри под носа.

Джейкъб го прие като сигнал да стане и да се запъти към вратата.

– Къде живееше Сандра Шулман, когато изчезна? – попита той.

– В блока на Вив и Мак, в апартамент, ей там, на ъгъла на „Уилшър“ и „Ветеран“. Там ли ще отидеш? Веднага?

– Имаш ли номера на блока?

Били го погледна с презрение.

– Да ти приличам на шибания гугъл?

91.

ДЖЕЙКЪБ СА ВЪРНА обратно в Уестууд Вилидж, спря на охраняемия открит паркинг и се запъти към същото кафе, от което се обади по-рано през деня. Интериорът беше в пастелни цветове в стил петдесетте. Джубоксът беше цифров, но свиреше само Елвис и Бъди Холи. Всички сервитьорки фучаха наоколо на ролкови кънки.

Отиде в дъното и се затвори в типичната за времето телефонна кабина. Карлос Родригес отговори със същото пращящо si, както в домофона.

– Джейкъб Канън е – каза Джейкъб. – Нюйоркска полиция. Говорихме вчера...

– Si, senor. Que pasa?20

– Имам още един въпрос. За Сандра Шулман. Каза, че е дошла в Замъка през последния уикенд преди търга?

Отговорът в слушалката се забави.

– Si? Какво искаш да кажеш?

– Напълно ли си сигурен?

– Сандра играеше тук още от малка chiquitita. Та как не бих я познал?

– Говори ли с нея онази вечер?

– Si, claro! Тя ме целуна по бузите, мило момиче е.

Джейкъб махна косата от челото си.

– Ти каза, че братът и сестрата са тръгнали оттук посред нощ. Видя ли кога си тръгнаха?

– Pero claro que si. Те ме събудиха. Портата се отваря само отвътре.

– Видя ли дали Сандра беше в колата?

Стана тихо в слушалката.

– Беше късно през нощта – каза той. – Тъмно като в гроб. Нищо не се виждаше в колата.

– Но разговаря с Рудолф?

– Със сеньорита. Тя шофираше.

– А брат є?

– Мисля, че той седеше до нея...

– Но не видя Сандра Шулман да напуска имението?

Стана тихо за миг.

– Трябва да е била с тях, защото не остана тук.

Джейкъб пусна слушалката с дълга въздишка.

– Благодаря – каза той. – Това беше всичко.

Постави обратно слушалката и напъха още няколко монети в автомата.

Линдън Гребс отговори след първия сигнал.

– Как е, аматьор с аматьорите? Стигна ли до някъде?

– Можеш ли да провериш Сандра Шулман? Последният известен адрес е на булевард „Уилшър“ и ъгъла с „Ветеран“.

– Нещо по-специално за нея?

– Трябва да е изчезнала. Приеми го като сигурна информация от анонимен източник: може да е заровена на хълма над Монтесито. Аз бих започнал с претърсване на задния двор на Замъка.

Джейкъб чу как старият агент от ФБР драскаше с писалката си.

– Как беше с Уилям Хамилтън? – попита Линдън Гребс, докато пишеше.

– Ако лосанджелиската полиция отиде там и почука, ще открие значителни запаси от сняг в спалнята.

Линдън се засмя.

– Между другото – каза той, – погледнах протокола от претърсването на хотелската стая на Рудолф в Стокхолм. Къде е отишъл ключът?

Една сервитьорка профуча покрай телефонната кабина с хамбургер върху поднос, високо над главата си.

– Ключът? – повтори Джейкъб и се възхити на баланса є. – Малкият ключ, споменат най-отдолу, на трета страница.

– Как по дяволите можа да прочетеш това, Линдън? То е на шведски.

– www.tyda.se – отговори Линдън Гребс. – Просто любопитство на един стар човек.

Сервитьорката направи пирует, така че полата є се вдигна. Беше с розови бикини.

– Това е пълна лудост – каза Джейкъб. – Знаеш ли защо близнаците са били изхвърлени от Калифорнийския университет? Чукали са се пред публика.

– Днешната младеж! – възкликна агентът от ФБР. – Мисля си за нещо. Не допускаш ли, че убийците може да са няколко? Че Рудолф имат имитатори?

– Мислил съм за това, но не се връзва. Никога например не се разгласи, какво пише на картичката. Ако става въпрос за няколко убийци, те трябва да действат в тайно споразумение.

– И по-откачени неща са се случвали – добави Линдън Гребс. – Кога мислиш, че ще се върнеш на Цитрус авеню?

Джейкъб стана сериозен.

– Няма да се връщам. Заминавам.

Линдън Гребс замълча. Джейкъб тъпчеше на едно място, не можеше да зададе единствения уместен въпрос: колко сериозно е всъщност това с рака на простатата?

– И още нещо – каза Джейкъб. – Можеш ли да побутнеш тук-там и да събереш нещо за Луси?

Старецът въздъхна дълбоко.

– Не вярвах, че ще попиташ.

– Благодаря ти за всичко – каза Джейкъб.

– Тогава да си кажем adios amigo, – бе отговорът на Линдън Гребс.

– Hasta la vista – каза Джейкъб. – До нови срещи!

Но линията вече бе прекъснала.

20 (От испански) Да, господине! Какво става? – бел. прев.

92.

Вторник, 22 юни

Осло, Норвегия

КАРАВАНАТА СТОЕШЕ на къмпинг извън града.

Огражденията на полицията бяха вдигнати до самия вход на мястото, но около колата все още имаше ленти.

Деси вдигна ципа на шушляковото си яке чак до брадата.

Къмпингът беше почти празен и не само заради времето. Италианската каравана стоеше самотна в своята част на парка, като прокажена метална кутия, чиито съседи бяха избягали в паника.

Приближи се.

Множеството умрели насекоми все още лежаха от вътрешната страна на прозорците. Насекоми покриваха и долната една трета част от пространството на предното стъкло.

Сложи качулката на главата си. Духаше смразяващ вятър от фиорда на Осло малко по-надолу, остър като малки пирончета.

По мухите бе ясно, че нещо не е както трябва с италианската каравана.

Съседите от палатката се бяха оплаквали от бръмченето, а после и от миризмата.

Собственикът на къмпинга, мъж на име Улсен, не беше обърнал внимание. Италианците бяха платили за мястото по сметката му, така че Улсен не беше придирчив.

Ако хората искаха да имат мухи за домашни любимци, кой беше той да си дава мнението. Когато полицията най-накрая пристигна, прозорците бяха догоре покрити с черни, пълзящи насекоми.

Стана ясно, че телата са лежали там вътре повече от месец.

Деси извади копието на полароидната снимка, направена преди мухите да започнат да снасят яйцата си. Вятърът духаше хартията, така че се налагаше да я държи здраво с двете ръце.

Писмото и картичката не бяха открити преди следващата сутрин.

Репортерът, избран от убийците, беше заминал на почивка в деня, в който бе пусната картичката. Никой не беше изпразвал пощата му.

Когато се върнал във вестника, намерил и картичката, to be or not to be, и снимката, която тя държеше пред себе си.

Антонио Бонино и Ема Вендола пътували с кола през Европа и пристигнали в Осло сутринта на 17 май. Искали да са тук за националния празник на Норвегия.

Ема работила като секретарка в едно бюро по връзки с обществеността, Антонио учил за зъболекар.

Били женени от две години.

Деси отново погледна снимката.

Ръцете на жертвите бяха поставени точно на главите им, с длани върху ушите.

В устите им убийците бяха напъхали два чифта черни чорапи, което придаваше на лицата им гротескно изражение на болка и ужас.

Веднага бе познала картината.

„Викът“ на Едуард Мунк, серия световноизвестни платна, използвани за рекламата на трилъра „Писък“.

Деси почувства как очите є се напълниха със сълзи. Не знаеше дали беше заради вятъра или от мисълта за мъртвите.

За тази кола бяха събирали пари, откакто са се оженили. Шест легла, за да могат да взимат и децата, когато се родят.

Дали бяха имали време да се уплашат?

Почувствали ли са болка?

Тя се обърна с гръб към караваната, тръгна към изхода, като не искаше да мисли повече за убитите.

Вместо това извика образа на Джейкъб. Непокорната му коса, намачканото велурено яке, блестящите сини очи.

Той не се беше обадил.

Беше изчезнал от живота є като че никога не бе присъствал в него.

Последната седмица беше като сън, по-скоро кошмар, в който целият є живот бе обърнат с главата надолу от сили, върху които нямаше никакъв контрол.

Деси мръзнеше.

Спря се до входа, обърна се и погледна изоставения паркинг. Крехки брези се превиваха от течението. Водата по-надолу беше сива. Бели гъски плуваха в нея. Лентата, с която бе оградена караваната, се бореше с вятъра.

Тези убийства биха могли да бъдат дело на Рудолф.

В средата на май са били на свобода.

93.

Стокхолм, Швеция

СИЛВИЯ ОСТАВИ Малкълм да влезе пръв.

Наслаждаваше се да вижда въздействието му върху скучната Андреа Фридрих; адвокатката съвсем се подмокри, още щом той се появи в стаята.

– Скъпи Малкълм – каза Андреа, изправи се и взе ръката му в своите две.

Бузите є горяха в аленочервено. Погледът є се плъзгаше от бицепсите до областта на таза на мъжа.

Силвия седна точно срещу нея и се усмихна.

– Чудесно, че се приближаваме към споразумение – каза тя.

Усмивката на адвокатката замря, когато погледна с крайчеца на окото си Силвия. Тя сложи грозните си очила за четене и започна да ровичка из хартиите на масата.

Намираха са в една от малките конферентни зали на „Гранд- хотел“; зала, която адвокатката беше наела за провеждане на преговорите относно световните права върху историята на Силвия и Малкълм.

– Получих окончателното наддаване както за правата върху книгата, така и за правата върху филма – уведоми ги тя и подреди документите на две купчини пред себе си. – Четирима от участниците са наддавали и за двата пакета, трима са показали интерес към книгата и около десетина искат да направят филма. Смятам да ги прегледам с вас, така че вие...

– Кой предлага най-много в аванс? – попита Силвия.

Адвокатката я погледна над очилата.

– Има редица условия, свързани с различните оферти – поясни тя. – „Нилсен & Бернер“ в Ню Йорк например имат интересни планове, в които виждат бъдещ телевизионен сериал, компютърна игра, лекторско турне...

– Извинете – прекъсна Силвия приятелски, – но колко плащат те предварително?

Андреа въздъхна театрално.

– Почти нищо, крайната сума е най-високата, но тя зависи и от собствения ви принос в рекламната кампания...

Малкълм се протегна, така че тениската му се вдигна, и се почеса по корема.

– Авансът? – попита той и се усмихна на Андреа.

Ъгловатото є лице се разтвори в глуповата усмивка и тя отново непохватно се зае с хартиите.

– Най-голям аванс предлага „Йококоз“, японска фирма, която всъщност иска само цифровите права. Искат да направят манга серия с всички възможни допълнителни продукти под формата на снимки и модни линии.

Правата върху книгата биха искали да могат да препродават, без възможност вие да давате мнението си, къде ще попаднат...

– Колко? – попита Малкълм.

– Два милиона долара – отговори Андреа.

Силвия се протегна.

– Звучи добре – каза тя. – Подпиши с „Йококоз“.

Адвокатката запримига.

– Но... изпълнението на договора трябва да се регулира. По-нататъшната продажба не може да остане отворена, вие трябва да контролирате крайния продукт...

– Опитай се да ги направиш два и половина милиона – каза Силвия, – без това да е изискване. За сметка на което пък парите трябва да бъдат платени утре. Готови ли сме?

Андреа Фридрих се помръдна недоволно на стола.

– Искам само да ви напомня за хонорара ми. Нямам право да ми плащат в проценти, тъй като членувам в Шведската адвокатска колегия, но ние ще спазваме обичайната практика, нали?

Силвия вдигна изненадано вежди.

– Така ли? Не си спомням да съм подписвала подобен договор.

Андреа Фридрих щракаше раздразнено евтината си химикалка.

– Една четвърт от хонорара е обичайната практика в такива случаи. Обсъдихме го, когато разговаряхме първия път. Някои агенти взимат значително повече.

Силвия кимна.

– Знам, че двайсет и пет процента е нормално – каза тя, – но в нашия случай смятам, че пет процента са повече от достатъчно.

Адвокатката изглеждаше така, сякаш не може да повярва на ушите си.

– Какво имаш предвид? 100 000 долара? Та това е нелепо!

Силвия се усмихна отново.

– Ще получиш пет процента.

Андреа Фридрих се понадигна от стола. На бузите є имаше червени петна, които покриваха и цялата є шия.

– Почти един милион шведски крони за няколко дни работа – продължи Силвия. – И ти наричаш това нелепо?

– Всъщност съществува практика... – започна адвокатката.

Силвия се наведе напред и снижи глас до шепот:

– Забрави ли кои сме?

Видя как Андреа Фридрих потъва обратно в стола с пребледняло лице.

94.

Сряда, 23 юни

Стокхолм, Швеция

УЛИЦА „ЮРВЕДЕРШГРЕНД“21 лежеше изоставена и пуста и оправдаваше името си.

Дъждът навяваше в стълбовете на фенери и уличните табели.

Репортерите си бяха отишли. И това беше нещо.

Деси плати таксито и се забърза през вратата. Стъпките є отекнаха на празното стълбище.

Чувстваше се така, като че не се беше прибирала цяла вечност.

Апартаментът я посрещна със сива зора и пълна тишина.

Свали си дрехите и ги остави да лежат на купчина на пода в коридора. После се сви и поседя на телефонната масичка в антрето, като се взираше в стената отсреща, изведнъж прекалено изморена, за да отиде под душа.

Незнайно защо си спомни за майка си.

Не бяха поддържали кой знае какъв контакт през последните є години живот, но точно сега Деси би искала да є се обади и да є разкаже за писаниците на колегите си, за отвратителните убийства и за това, колко самотна се чувстваше. И за Джейкъб. Би искала да разкаже на майка си за невчесания американец със сапфиреносините очи. Майка є би разбрала. Ако имаше познания върху нещо, то това бяха осъдени на смърт връзки...

В същия момент телефонът звънна съвсем до нея, тя толкова се изплаши, че подскочи високо.

– Деси? Дори не чух сигнал за свободно, на телефона ли седеше?

Беше Габриела.

– Да, всъщност – каза Деси и стана. Намери хавлия, с която що-годе се уви с едната ръка, след което понесе апарата към всекидневната.

– Как си? Звучеше толкова депресирано последния път, когато говорих с теб?

Деси потъна в дивана и погледна навън към входа на пристанището.

– Доста ми се насъбра напоследък – измънка тя.

– Има ли нещо общо с Джейкъб?

Деси заплака неудържимо.

– Извинявай – хлипаше тя в слушалката. – Извинявай, аз...

– Хлътнала си по него, нали?

Габриела не звучеше нито ядосана, нито разочарована.

Деси си пое дълбоко въздух.

– Предполагам – отговори тя.

За миг настъпи тишина в слушалката.

– Невинаги става, както се надяваш – каза Габриела толкова тихо, че почти не се чуваше.

– Знам – прошепна Деси. – Извинявай.

Габриела се засмя.

– Дълго страдах – продължи тя.

– Знам – повтори Деси.

Отново тишина.

– Какво се случи днес? – попита тя, за да наруши мълчанието.

– Рудолф съобщиха, че напускат „Грандхотел“ по обяд. Не беше и секунда по-рано, ако питаш мен.

Деси прехапа устни.

– Вярваш ли, че са невинни?

– Няма нищо, което да ги свързва с убийствата – отговори Габриела. – Никакви технически доказателства, никакви свидетели, никакви признания, никакви оръжия...

– Тогава кой е извършителят? – попита Деси. – Кои са убийците с пощенските картички?

Преди Габриела да успее да отговори, се звънна на вратата.

Какво по...

Кой би могъл да бъде? Някой репортер, който още не се беше отказал?

На вратата нямаше нито шпионка, нито предпазна верига.

– Чакай да отворя – каза Деси, излезе в коридора и завъртя ключалката.

Открехна вратата и си пое въздух.

– Ще ти се обадя по-късно – каза тя в слушалката и прекъсна Габриела.

21 (От шведски) Yrväder – снежна буря – бел. прев.

95.

ДЖЕЙКЪБ БЕШЕ почти толкова измачкан и небръснат, както първия път, когато стоеше пред вратата є.

Тя направи голяма крачка към разперените му ръце, държеше го здраво, здраво, здраво, като че никога нямаше да го пусне, целуваше го искрено и остави ръцете си, да се пъхнат под ризата му.

– Деси – шепнеше Джейкъб в косата є. – Стоим на стълбището, а ти си чисто гола.

Хавлията є се беше свлякла на пода. Тя я изрита към апартамента и го придърпа към антрето. Мърлявата платнена торба попадна под телефонната масичка, дънките му до вратата, а тениската – до радиатора.

Едва стигнаха до прага на всекидневната, преди да се свле-кат на пода. Тя потъна в сините му очи и усети, как той проникна в нея. Зави є се свят, затвори очи и наведе глава назад към паркета, когато свърши.

– Божичко – каза Джейкъб. – Предполагам, че това означава, че се радваш да ме видиш?

– Почакай само – отвърна тя и го гризна по меката част на ухото.

Запрепъваха се към спалнята, опъна го на леглото и започна да изследва всеки милиметър от тялото му. Използваше пръсти, коса и език, опитваше, целуваше, галеше.

– О, господи – въздишаше той. – Какво правиш с мен?

– Просто съм щастлива, че те виждам – каза Деси.

След това го възседна.

Движеше се бавно върху му, дълбоко и старателно, накара го да се успокои. Това є даде шанс да го настигне и когато почувства, че изригването се приближава, отприщи всички задръжки.

Той изглежда изгуби съзнание за секунди, когато свърши, но тя не го остави още няколко минути.

След това се отпусна в ръцете му и заспа дълбоко.

96.

КОГАТО ОТВОРИ ОЧИ, видя синия му поглед. Пълен с топлина, той є взимаше дъха.

– Ти си тук – прошепна тя. – Не е било сън.

Той се засмя. Зъбите му бяха бели и малко накривени. Косата му изпотена и стърчеше на всички страни; той потъна обрат-но в леглото и я придърпа към себе си.

– Защо се върна? – попита тя.

Целуна я и стана сериозен.

– По няколко причини. Ти беше най-важната.

Бутна го леко по рамото с юмрук.

– Лъжец!

– Как беше в Дания и Норвегия? – попита той.

Разказа му за гротескното убийство в хотела в Копенхаген, за осакатените трупове и за жената, която вероятно е била изнасилена. Бяха открити рани и кървене от вътрешната страна на бедрата є и сперма във влагалището є, чието ДНК не съвпадаше с това на съпруга є. После продължи с караваната на къмпинга край Осло, как нито труповете, нито писмата са били открити, защото репортерът е бил на почивка, как телата са били аранжирани по „Викът“ на Мунк.

– Как беше в Америка? – попита тя.

Той накратко обобщи разследванията си: че Рудолф бяха с изключително привилегирован произход; че Силвия е намерила родителите си убити, когато е била на тринайсет години; че пастрокът им Джонатан Блитън е пропилял наследството и бил открит мъртъв с прерязано гърло; че приятелката на Мак, Сандра Шулман, е изчезнала по време на посещение в дома на родителите им; че братът и сестрата са основали клуб за изкуство „Общество за изкуство без граници“ и че са изключени от Калифорнийския университет поради публично кръвосмешение.

– Публично кръвосмешение?!

– Творбата се казва „Табу“.

– Те наистина са напълно луди – каза Деси и отново го придърпа към себе си.

97.

СЕДЯХА В ЛЕГЛОТО и ядяха импровизиран обяд. Джейкъб тъкмо поглъщаше една от вегетарианските є лазани за микровълнова печка.

Деси премести лаптопа на леглото и зачете информацията в „Афтонпостен“ за сделката, в която адвокатката Андреа Фридрих преговаря за правата върху историята на Силвия и Малкълм.

– Два и половина милиона долара в аванс – прочете тя, – плюс лихва и допълнително заплащане за препродажба на правата върху книгата. И чуй това, адвокатката отказва своя хонорар. С удоволствие работила за добрата кауза, казва тя...

– Още ли са в „Грандхотел“?

Тя кликна по-нататък в сайта и погледна часовника на ръката си.

– Според блога на Александър Андершон са го напуснали преди половин час. Пуснали са ги отзад, за да избегнат медийното стълпотворение пред главния вход.

Джейкъб отметна завивката, стана от леглото и изчезна в кухнята.

Деси го проследи с поглед изненадана.

– Нищо не ги свързва с убийствата – извика тя към кухнята. – Могат да идват и да си отиват, както си искат.

Чу каната за варене на вода да свисти.

Минута по-късно той стоеше на вратата с две чаши кафе.

Лицето му беше съвсем мрачно.

– Те са – каза той. – Знам го.

– Но няма доказателства – отвърна Деси примирено.

Подаде є едната чаша.

– Нещата им трябва да са някъде. Капките за очи, маскировката на младежа, когато е изпразвал банковите сметки, откраднатите вещи, които не са успели да пласират. И разбира се, оръжието...

– Точно така – намеси се Деси. – Може да лежат в която и да било кофа за боклук и знаеш ли защо? Защото им казах в това шибано писмо, че скоро ще бъдат заловени. Дадох им време да почистят.

Джейкъб продължаваше да стои до леглото и да я гледа.

– Писмото не беше грешка. Правилно постъпи, като го написа.

– Наистина ли? – поколеба се Деси. – И какъв беше резултатът от него? Освен че предупреди Рудолф и ме посрами пред цялата шведска журналистическа гилдия?

Той крачеше ядосан напред-назад.

– Не са изхвърлили нещата – каза той, – поне не всичките. Серийните убийци взимат трофеи. Намерили са скривалище веднага щом са пристигнали в Стокхолм. Напълно е възможно всичко да е там. – Неочаквано застина по средата на една крачка: – Малкият ключ!

Деси премигна.

– Какво?

Протегна се през нея и компютъра и взе мобилния є телефон, който лежеше на нощното шкафче.

– Какво става?

– Най-долу, на страница трета в протокола за иззети вещи, е споменат малък ключ. Трябва да е за хранилище, някъде в Стокхолм.

98.

ГАБРИЕЛА ВЪЗДЪХНА в телефона.

– Разбира се, че сме изследвали ключа – каза тя. – Нищо не говори, че е принадлежал на Рудолф.

Джейкъб се усети как стиска челюстите си.

– И на какво се основава това предположение?

– Лежеше в казанчето за вода на тоалетната. Може да е прекарал там много седмици.

Джейкъб трябваше да се удържи, за да не фрасне телефона в стената на спалнята. Не беше нужно да си полицай, за да знаеш, че тоалетното казанче е скривалище номер едно за крадците на дребно.

– Ключът е техен – настоя той. – С него се отключва кутия, поща или някакво помещение и там имате всички доказателства.

– Братът и сестрата Рудолф са извън подозрение – отсече Габриела.

Деси взе мобилния телефон, преди той да го строши в облегалката на леглото.

Джейкъб потъна в спалнята, всички сили го бяха напуснали. Беше прелетял Атлантика два пъти в продължение на една седмица и биологичният му часовник беше изгубил представа кой век беше.

– Как се казваше този клуб за изкуство? – попита Деси и придърпа компютъра към себе си.

Той затвори очи и промърмори.

– „Общество за изкуство без граници“.

Как трябваше да постъпи, за да накара полицията да възобнови разследването?

Не можеше да позволи Рудолф да изчезнат.

– Бинго! – каза Деси. – Виж това!

Тя обърна компютъра към него.

Welcome to the Society of Limitless Art22

You are visitor: 4824

– www.sola.nu – продължи тя. – Това е домейн, регистриран в Ниуе, остров в Тихия океан. Позволяват на всеки да регистрира какъвто и да било адрес за две минути.

Джейкъб хвърли поглед на екрана.

– Това е нещо, с което са се занимавали в университета – поясни той.

Деси кликна пробно върху най-горния раздел.

Въведение.

– Ето го произхода на концептуалното изкуство – каза тя. – Марсел Дюшам се е опитал да покаже писоар на изложба в Ню Йорк през 1917 г. Било му е отказано.

– Не може да бъде – каза Джейкъб.

– Погледни това – продължи Деси.

Джейкъб въздъхна и седна.

Галерията съдържаше дълга редица от странни фотографии, които той едва ли свързваше с изкуство: магистрали, боклуци, една тъжна крава и няколко разтърсващи филма, които представяха – каква изненада! – магистрали, боклуци и вероятно същата крава.

Последно споменатата беше малко трудно да се потвърди със сигурност.

– Та това е лудост – каза Джейкъб.

– Налудничавият им проект за изкуство е сложил край на образованието им – коментира Деси. – Но подобен род неща са важни за тях.

Джейкъб стана, за да намери дънките си.

Откри ги на прага в коридора.

С панталон в едната ръка постоя и позяпа във всекидневната на Деси.

Краят бе дошъл, тук, в апартамент на половината път до Северния полюс. Беше направил каквото можа, но не бе достатъчно. Убийците на Кими щяха да бъдат свободни.

Би ли могъл да живее с това? Каква беше алтернативата?

– Ехо – каза Деси. – Погледни тук.

– Какво?

Върна се обратно при леглото.

– Части от страницата са недостъпни. Трябва ни парола.

22 (От английски) Добре дошли в Общество за изкуство без граници. Вие сте посетител 4824 – бел. прев.

99.

В СРЕДАТА НА СИВИЯ ФОН се появи правоъгълник с приканването: Регистрирай се!

Деси написа „sola“ в него и екранът премига.

Съжалявам – грешна парола.

– Не, не вярвам да е толкова просто – каза тя.

В главата на Джейкъб изведнъж проблесна.

В протокола беше споменат ключ, без място.

Тук имаше заключено пространство, без ключ.

– Може би попаднахме на нещо тук – каза той. – Опитай „рудолф“.

Съжалявам – грешна парола.

Джейкъб се втренчи в Деси. Спомняше си последния разговор с Линдън Гребс. Не смяташ ли, че може да става въпрос за няколко убийци? Че Рудолф може да имат имитатори?

Чу собствения си отговор да ехти в главата му. Ако става въпрос за няколко убийци, те трябва да са в тайно споразумение...

– Ако Рудолф са имали помощник – каза бавно Джейкъб, – трябва да са поддържали някакъв контакт с него. Може ли да са използвали сайта, за да си разменят съобщения?

Деси пусна клавиатурата, като че се опари.

– Къде са картичките? – попита Джейкъб.

Деси се протегна към раницата си, която се намираше под леглото. Изтърси всичките копия така, че те заваляха върху чаршафите.

– За какво мислиш? – попита тя.

– Пробвай всички думи, написани на картичките – каза Джейкъб. – Какво е това?

Взе една снимка, която не беше виждал преди. На нея се виждаха двама мъртви или тежко ранени в стая, в която имаше ясни следи от борба.

Деси хвърли бърз поглед на листа.

– Това е снимката от Залцбург. Говорих с репортерката. Тя ми я изпрати по имейл.

Деси опитваше дума след дума: „рим“, „париж“, „мадрид“, „атина“.

Съжалявам – грешна парола.

– Какви са тези цифри? – попита Джейкъб и посочи редицата от обратната страна на плика от Залцбург.

– Телефонен номер на пицария във Виена. Няма нищо общо със случая – поясни Деси.

Изреди всички сгради, които се намираха на картичките: „тиволи“, „колизеум“, „лас вентас“.

Джейкъб потърси снимките от Копенхаген и Осло.

В Осло е дело на Рудолф.

В Копенхаген е имитатор.

– А ако паролата им е не дума, а нещо друго?

Деси го погледна недоумяващо.

– Кога на човек му е нужна тази информация? – попита Джейкъб. – Кога най-много се нуждае от напътствие? В момента, в който се залавя за изпълнение на задачата, нали?

Деси го беше зяпнала, без да отговори.

– Къде човек записва паролата, която му е нужна, за да се добере до инструкциите си? Ами, на нещо, което му е под ръка.

Той вдигна копието с плика от Залцбург.

– Рудолф имаха алиби за убийството в Австрия, – каза той. – Значи трябва да е извършено от съучастника. Опитай с тези цифри.

Деси преписа бавно деветцифровия ред.

След това натисна enter.

Екранът затрептя.

Появи се ново поле.

Деси се задъха.

– Господи, боже мой – възкликна тя.

100.

РАЗСЛЕДВАЩИЯТ ЕКИП се беше събрал в стаята на Мац Дювал. Лицата им бяха бледи и навъсени.

– Имаме ли някаква идея накъде, по дяволите, са тръгнали? – попита Джейкъб и се настани срещу Сара Хьоглунд.

Шефът на полицията поклати глава.

– Пуснати са през задния вход на „Грандхотел“. Оттогава никой не ги е видял.

– А ключът?

– Той е за кутия за съхранение на вещи, знаем само това.

Джейкъб удари с юмрук по масата така, че чашите за кафе подскочиха.

– Алармирахме националната полиция и Интерпол – побърза да каже Мац Дювал. – „Арланда“, „Скавста“, „Ландветер“, „Вестерос“, „Стуруп“ и всички останали летища с международни полети са в повишена готовност. Мостът „Йоресунд“ към Дания е блокиран, претърсват се всички превозни средства. Пристанищата са алармирани. Граничните пунктове са уведомени. Наблюдението на всички пътища в страната и в Европа е засилено. Не могат да напуснат Швеция.

Джейкъб стана.

– Дявол да го вземе! Та те току-що са получили два и половина милиона долара! Могат да си купят собствен джет!

– Цялата сума е в сметка на Каймановите острови – каза Габриела, като прочете един документ пред себе си. – Преводът току-що бе потвърден от банката.

Джейкъб беше на ръба да преобърне масата в яростта си.

– Значи точно сега не разполагат с пари в брой – констатира Деси.

Рудолф бяха на свобода и изчезнаха в една страна с по-малко население от това на Ню Йорк. При това имаше хиляди километри неохраняема граница и с Норвегия, и с Финландия, плюс още толкова брегова ивица. Два часа с бърз кораб и щяха да са в Естония, Латвия, Литва, Полша, Русия, Дания или Германия.

Около масата настъпи тишина Габриела Оскаршон концентрирано четеше един куп документи, Мац Дювал тракаше с пръсти по електронния бележник. Прокурорът Еверт Ридервал зяпаше невиждащо през прозореца.

Джейкъб сви юмруци при вида на недораслия дебелак.

В крайна сметка той пусна шибаните копелета.

– Какво сочат анализите на интернет страниците? – попита най-после Деси.

Сара Хьоглунд се наклони напред.

– Първото ти заключение беше правилно – отговори тя. – Братът и сестрата Рудолф са се провъзгласили за господари на собствената си вселена. Проектът им се състои в това, да съберат в едно живота, смъртта и изкуството, да намерят ултимативната изразна форма. „Общество за изкуство без граници“ е техният университет. Доколкото разбираме, имат около тридесетина ученици в целия свят, които също учат изкуство и споделят техния мироглед и амбиции.

Деси погледна ръцете си.

– Още три двойки са взели изпита – каза тя.

Скритите интернет страници съдържаха подробни указания как се полага изпитът или се „защитава дисертация“, както го наричаха братът и сестрата в специалния проект на „Обществото за изкуство без граници“. Като причини смърт по особено артистичен начин, човек се извисяваше до създателя Господ Бог и така ставаше безсмъртен.

Цялата процедура по „Творението“ беше подробно описана – от диалога при набелязване на жертвите до това, как се използват шампанското, капките за очи и ножът.

Всичките картички и полароидни снимки бяха качени на сайта. Поместени бяха и интернет страници и файлове с отзивите на пресата във всички страни. Това беше важна част от самото произведение на изкуството.

– Но нито един докторант не е получил най-висока оценка при защитата – отбеляза Джейкъб и сам чу колко дрезгав бе гласът му. – Аматьорите винаги изпортват убийствата по някакъв начин. Или мотивът на картичките им не носи символично значение, или пък не имитират успешно известна творба на полароидните си снимки.

Никой не отговори.

– Не е толкова лесно да се убива, независимо колко си мотивиран или начетен – снижи глас Джейкъб. – Паника обзема учениците, те изпускат контрола върху ситуацията.

– В Атина, Залцбург и Копенхаген вероятно извършителите са различни членове на клуба – потвърди Сара Хьоглунд. – Полицията в съответната страна проследява в момента номерата, които са посетили сайта. Ще ги открием тази вечер.

Мац Дювал стана, като държеше електронния си бележник.

– Мъжът в Копенхаген току-що е идентифициран – каза той. – Редовен нарушител на закона, фигуриращ в ДНК регистъра.

– Той е член – каза ниско Деси. – Потребителското му име е Батман.

– Откъде знаеш това? – попита Габриела.

– Положил е изпит в неделя – намеси се Джейкъб.

101.

СРЕЩАТА ПРИКЛЮЧИ и членовете на разследващия екип се разотидоха по стаите.

Джейкъб и Деси поседяха до автомата за кафе в стаята за почивка на четвъртия етаж. На масата пред тях бяха разстлали карта на Северна Европа.

– Никога няма да се върнат – каза Джейкъб. – През цялото време пътуват към нови места и нови страни.

Деси прокара ръка върху картата.

– Може да изключим Дания, Норвегия и Германия – каза тя.

– Знаят, че са се опарили – продължи Джейкъб. – Сега искат да изчезнат. Така че избягват всякакъв транспорт със списъци на пътници. Не плащат с кредитни карти, не се придвижват с нищо, където трябва да се легитимират. Накъде са поели и как?

Деси положи и двете си ръце върху района на Стокхолм.

– Нямат пари – каза тя. – И бягат.

– Е, и? – почуди се Джейкъб.

– Ще откраднат кола – продължи Деси. – Ако си прав, ще отидат във Финландия.

Джейкъб погледна картата, остави пръста си да се приземи на Балтийско море.

– А, защо не яхта? Само няколко километра са до Прибалтика.

– В тази страна хората пазят яхтите си повече от златния резерв. Много по-лесно е да откраднеш кола. Първо трябва да стигнат до Хапаранда.

Тя посочи една точка на картата, където земните маси се сливаха.

– Дотам са повече от хиляда километра.

– Значи сега отново се държат като обикновени крадци? – попита Джейкъб.

– След Упсала няма магистрали. Е4 става, но има камери за скоростта по целия път. Трябва да карат по-навътре в страната, над Окелбу, Болнес, Юсдал, Онге ...

Джейкъб следваше с поглед пръста є, който се виеше по тесните малки пътечки из блатата на продълговата страна.

– Родни за теб места – отбеляза той. – Кога ще са на границата?

– Трябва да спазват ограниченията на скоростта, не могат да рискуват да ги засече пътна полиция. При това има много дивеч по пътищата. Лосове, сърни и може би елени малко пљ на север...

– Има ли автомати за бензин, където могат да заредят с пари в брой, без да бъдат видени?

– Навсякъде – каза Деси.

Джейкъб прокара ръка през косата си.

– Трябва да проверим всички превозни средства, откраднати в Стокхолм следобеда, както и всички откраднати в Северна Швеция в близките часове.

Положи ръка върху картата и затвори очи. „Убийци, които изпращате пощенски картички – помисли той, – къде сте?“

102.

КОЛАТА ФУЧЕШЕ с висока скорост по моста над водата, която блестеше от двете страни. Малки, облечени в гори островчета със светлосиви скали, се надигаха отдясно и отляво.

– Да завия ли тук? – попита Мак и се наклони към предното стъкло.

Силвия гледаше надолу към картата и чувстваше как є се повдига. Ставаше є толкова лошо, когато четеше, докато пътуваше с кола.

– Наляво по път 272 – каза раздразнено тя. – Някъде от другата страна на това езеро.

Фиксира погледа си напред, право в онази точка, където пътят се губеше в далечината, точно както я бе учила майка є.

Мак намали скоростта.

– Може да не си толкова шибано кисела – каза той. – Все пак всичко това е твоя идея.

Тя преглътна и му хвърли бърз поглед. Наведе се към него и бързо го целуна по ухото.

– Извинявай, бонбонче – загука тя. – Караш много добре.

Лениво прокара ръка по таблото. Вече нямаше причина да крие пръстови отпечатъци или ДНК. Напротив, настъпил бе часът светът да разбере.

Скоро можеха да се отпуснат и да се наслаждават на делото си.

Мак намали, даде мигач и зави наляво. Минаха покрай ливадки с овце и крави, горички с иглолистни и широколистни дървета.

– И все пак е красиво по особен начин, не смяташ ли? – попита Силвия и отмести картата настрани. Не възнамеряваше повече да гледа в нея.

Мак не отговори.

Пейзажът покрай тях отново се откри, влязоха в малко селце. Отляво имаше няколко къщи, отдясно една ферма. Минаха покрай редица със стари работнически бараки, училище и многофамилни къщи, след което постройките свършиха.

Продължиха по-нататък в мълчание.

Мак гледаше напрегнато през предното стъкло.

– Какво мислиш за това? – попита той и посочи един двор, горе на ръба на гората.

Силвия се наведе напред.

Мак намали и спря.

Дворът лежеше тих и безлюден. Всички врати и прозорци бяха затворени.

Старо волво комби, чието величие ще да е било през 80-те години на 20. век, надничаше зад хамбара.

– Добре е – каза Силвия и хвърли поглед зад себе си.

Не се виждаше никаква кола.

– Хайде, побързай – каза тя.

Мак излезе от колата, Силвия откопча колана си и зае мястото на шофьора. С известно затруднение превключи на скорост, не беше свикнала да кара със съединител и скоростен лост, след което бързо даде газ. Спря зад следващия завой, свали прозореца и заслуша двигателя. Дърветата шумоляха, някакво животно чупеше клони в гората. Отдалечен шум на кола се чуваше и заглъхваше, но никой не премина.

Тук щеше да стои и да чака известно време.

Погледът є се прикова върху някаква постройка навътре между дърветата. Дъски, ръждясали пирони, стълба. Дървена хижа или може би ловна кула.

Изведнъж я завладя огромно презрение.

Нима имаше хора, които прекарваха целия си безсмислен живот в забравени от Бога местности като тази. Хора, които работеха и пиеха, и чукаха, и строяха ловни кули, без да осъзнават, че съществува и друга, по-висока степен на съзнание; хора, които оставяха съдбите си на нищожния Господ Бог, без някога да са се интересували от блясък или естетика.

Тя помести очи от кулата и погледна назад в огледалото.

Мак се приближаваше, карайки червеното комби. Той не намали, когато я подмина, а продължи напред със същата преценена скорост: нито много бавно, нито много бързо.

Тя включи на скорост и подкара след него на няколко метра разстояние.

Сега трябваше да намерят добро място, където да се отърват от тази кола, място, където да бъде открита достатъчно скоро, но не веднага.

Тя облиза палеца си и го натисна върху кормилото.

Да го духате, скъпи органи на реда!

Главата є се замая, когато си помисли какво са направили, и това беше само началото.

Следващият проект щеше да бъде много по-грандиозен.

103.

УБИЙЦИТЕ ОТ АТИНА са живеели в Солун. Не са били двойка, а двама студенти по изкуства в „Аристотел университет“ в Солун, най-големият университет в Гърция. Заловени са в района му, издадени от електронните следи, оставени от компютрите им.

И двамата са били дълбоко религиозни и са твърдели, че се намират в директна връзка със Създателя, владетел на Вселената. Признали са за случилото се в Атина, но отрекли да са убивали. Делото им било част от глобална, концептуална творба на изкуството, чиято цел била да разкрие божествеността на човека.

Можело да бъдат съдени от хората, но никога от Господаря.

Убийствата в Залцбург водеха към млада британска двойка, живееща в Лондон.

Били записани в колежа по изкуства „Пърнър“, известна хипарска художествена академия в центъра на Лондон. Последните четири месеца не посещавали лекции.

Пръстовите им отпечатъци и ДНК са открити на местопрестъплението, а оръжието е намерено под разкована дъска на пода в жилището на двойката.

Британците не коментираха обвиненията. Не отговориха на нито един от въпросите на разследващите и отказаха да разговарят дори с адвоката си. В блоговете си бяха написали, че всеки човек е длъжен да създаде свой собствен морал и свои собствени закони, че всичко останало е ограничение на правата на индивида.

Убийците в Копенхаген бяха заловени вечерта. Както мъжа с криминалното досие, открит в ДНК регистъра, така и съучастничката му, млада жена, която дълбоко се разкайваше. Тя призна веднага, като се заливаше от сълзи, твърдейки, че е съжалила и се е опитала да предотврати всичко. Прозрението я осенило, когато колегата є изнасилил младата американка, което не било част от „творбата“.

Деси гледаше Джейкъб, как блестящите му очи регистрираха всичко казано, как стискаше челюсти при всяка нова информация.

Останалите полицаи изпитваха облекчението, което идваше след залавянето и признанията на престъпниците, но не и Джейкъб. Те отпуснаха рамене, освобождавайки напрежението, походката им стана по-свободна, но лицето на Джейкъб оставаше като изковано от камък.

Тя знаеше защо. Убийците на Кими все още не бяха заловени.

Следобедът бяха откраднати три коли в района на Стокхолм. Почти нова тойота в предградието Викингсхил, един рейндж- роувър в района с къщи в Хеселбю, в най-крайната част, където свършваше метрото, и един позастарял мерцедес от паркинга под „Галериан“23 в централната част на града.

– Мерцедесът – каза Джейкъб. – Няма да хванат метрото далеч към предградията, за да си набавят кола.

Той придърпа картата на Европа.

– Точно сега карат на север. Възможно е вече да са сменили автомобила. Избират малки пътища и държат посока към Хапаранда. Придържат се малко над разрешената скорост и ще пристигнат най-късно утре сутринта.

Мац Дювал изглеждаше скептичен.

– Това са само голи предположения. По нищо не личи, че са избрали точно този път или това транспортно средство.

Деси видя как Джейкъб стана и положи усилия, за да не счупи нещо.

– Трябва да подсилите граничните пунктове в Норботен – каза той. – Как се казва граничната река? Торне? Трябва да се маркира точка по точка. Ще се опитат да я преминат.

– Не можем да разпределяме ресурси на база на предположения – отвърна Мац Дювал и прибра електронния си бележник, знак, че разговорът беше приключил.

Джейкъб излезе като хала от стаята и Деси се забърза след него.

– Джейкъб... – започна тя и сграбчи ръката му.

Той се обърна и застана съвсем близо до нея.

– Шведската полиция никога няма да ги залови – тихо каза той. – Няма да ги оставя да се измъкнат още веднъж.

Деси го погледна. Очите му блестяха.

– Не – съгласи се тя, – няма да ги оставиш.

– Кога е следващият полет за Хапаранда?

Тя извади мобилния си телефон и се обади на работещото денонощно туристическо бюро на „Афтонпостен“. Най-близкото летище беше в Люлео, последният самолет за там беше на „САС“ и излиташе от „Арланда“ в 21,10 ч.

Тя погледна часовника на ръката си.

Часът беше точно 21.

Летището се намираше на 45 километра.

Първият самолет утре сутрин беше на норвежките авиолинии и отлиташе в 6,55.

– Ще бъдем в Люлео в 8,20 – каза Деси. – Ще наемем кола и ще стигнем до границата. Тя е на 130 километра.

Джейкъб я погледна с горящи сини очи.

– Познаваш ли някой полицай там? Или някой митничар, който да ги държи под око, докато пристигнем?

– Не, но мога да се обадя на Роберт. Той живее в Каликс, на 45 минути път с кола от границата.

– Роберт?

Тя се усмихна; усмивка, която по-скоро премина в гримаса.

– Моят братовчед бандит.

Джейкъб прокара пръсти през косата си и направи нервен кръг около автомата за кафе.

– Колко време ще отнеме целият път с кола? – попита той. – Ако тръгнем сега?

Тя отново погледна часовника.

– Ако караме непрекъснато и няма много каравани и камиони с дървен материал, ще стигнем преди шест часа.

Той удари с длан по стената.

– Ще закъснеем – ядоса се.

– Ако Роберт ги наблюдава, няма да се изплъзнат – каза тя. – Син мерцедес с регистрационен номер ТКГ 296, нали?

Той я погледна.

– Имаш ли кола?

– Не – отговори тя. – Имам колело.

Деси размаха банковата си карта „Американ Експрес“.

– Ще вземем кола под наем, глупчо.

23 Търговски център в Стокхолм – бел. прев.

104.

Четвъртък, 24 юни

Норланд, Швеция

КОГАТО ДЕСИ МИНА покрай Ютаншьо, минаваше един през нощта. Караше вече почти петстотин километра без спиране и трябваше да зареди, да пие кафе и да отиде до тоалетната.

Погледна крадешком Джейкъб, който спеше дълбоко на опънатата назад седалка до нея, изморен от дългите пътувания и часовата разлика. Дизелът щеше да стигне до отвореното през нощта кафене на търговците в Докста, но тя имаше по-добра идея. Малко щяха да заобиколят, но си струваше.

Стигна до разклона за Лунде, поколеба се само една секунда и зави наляво по път 90.

Колата смени ритъма си и лошата настилка накара Джейкъб да се размърда.

– Какво, по дяв...? – каза той объркан и се изправи на седалката. – Пристигнахме ли?

Той се огледа учуден наоколо. Беше се развиделило. Мъглата се стелеше на тънки пластове над водата, черни иглолистни дървета се извисяваха към небето, сърни бягаха по полето.

– Точно на половината път сме – отговори Деси.

Той погледна да види часа.

– Ужасно е това полярно слънце – каза той и разтръска часовника на ръката си.

Деси намали скоростта и посочи пред себе си.

– Виждаш ли? – попита тя. – Сладкарница „Вестерлунд“. Загубих девствеността си на паркинга отзад.

Тази информация напълно го разсъни.

– Значи това са старите ти ловни райони?

– Докато навърших седемнайсет. Учих една година в гимназия „Одал“ в Крамфорш, след което заминах за Нова Зеландия на разменни начала. Останах девет години.

Джейкъб я погледна.

– Странният ти акцент – каза той. – Опитах се да го наместя някъде. Но защо Нова Зеландия?

Хвърли му скрит поглед.

– Исках да е възможно най-далече. Ето там има паметник на работниците, застреляни от военните през 1931 г.

Посочи една статуя с разделен на две кон и тичащ мъж, която се мяркаше долу при водата.

Минаха по моста на Сандьо. Джейкъб погледна надолу към реката.

– Когато са го построили, е бил най-големият бетонен мост с една подпора. Пътувах по него всеки ден на път за училище.

– Щастливка – каза Джейкъб.

– Страхувах се всеки път. Мостът се беше срутил веднъж, осемнадесет души бяха загинали. Това е най-малко помнената трагедия на миналото столетие, защото се е случила в следобеда на 31 август 1939 г.

– В деня, в който е избухнала Втората световна война – допълни Джейкъб. – Къде отиваме, всъщност?

– Ще минем покрай Клокестранд – отговори тя. – Остава още малко.

Намали и зави надясно по тесен чакълен път.

– Мислех, че ще ни е нужна малко експертна помощ – поясни тя и вкара колата в един двор с гигантска дървена къща, която бе напълно занемарена.

– Какво, по дяволите, е това? Къща, забравена от Бога?

– Добре дошъл в дома от детството ми – каза тя и загаси двигателя.

105.

ЕДИН ОТ ПРОЗОРЦИТЕ на долния етаж светеше с мижаво, синкаво сияние като от стар телевизор.

Деси се питаше колко от роднините са в къщата. Имотът беше сборен пункт както за нейните вуйчовци, малкото останали живи, така и за повечето от братовчедите є.

– Има ли някой буден по това време? – попита Джейкъб.

– Дядо – отговори Деси. – Той спи през деня. През нощта гледа черно-бели филми, които си сваля нелегално от интернет. Ще влезеш ли вътре с мен?

– Не бих пропуснал това за нищо на света – каза Джейкъб и излезе от колата.

Хванаха се за ръце, докато вървяха към голямата къща. Сградата представляваше пристроена къща с четири комина, беше на два етажа и имаше таван, на който можеше да стоиш изправен в цял ръст. Червената мазилка, на рудата от Фалун, се беше напукала преди няколко десетилетия, а подпорите блещукаха сиво-бели.

Деси изу обувките си и бутна външната врата, без да почука. Вътре се чуваше само звукът на телевизора.

Дядото седеше в обичайния си фотьойл и гледаше филм с Ингрид Бергман.

– Дядо?

Старецът се обърна и є хвърли бърз поглед.

След това отново се вторачи в екрана.

– Затвори вратата – измърмори той на северен диалект.

– Това е Джейкъб, дядо – каза тя и направи крачка напред. Все още го държеше за ръка.

Дядо изобщо не е остарял, помисли си тя. Може би защото косата му беше побеляла, откакто си го спомняше, а лицето му винаги имаше същата гримаса на недоволство.

Не изглеждаше никак изненадан да я види във всекидневната си, за първи път от погребението на майка є. Вместо това запримигва подозрително към Джейкъб.

– Кой е този?– продължи той на диалекта си.

– Джейкъб се занимава с малко по-сериозни неща – каза Деси, взе дистанционното и спря телевизора.

След това седна на масата, точно пред стареца.

– Дядо, имам един въпрос. Ако искам да избягам от полицията, нямам пари и искам да се скрия във Финландия, как ще постъпя?

Старецът премигна още няколко пъти.

Той погледна крадешком към Джейкъб с одобрение, поизправи се във фотьойла и се взря във внучка си вече с интерес.

– Какво сте направили?

– Какъв език говори той? – попита озадачено Джейкъб.

– Диалект от Питео – обясни Деси, – един почти отмрял диалект от родния му край. По-различен е от шведския, дори в сравнение с норвежки и датски. Този имот е бил на баба. Никой тук не го разбира.

Тя отново се обърна към дядото.

– Не – каза тя, – нищо не сме направили. Само питам, чисто хипотетично.

– Да ви предложа нещо за ядене?

– Благодарим – каза Деси. – С удоволствие кафе и сандвичи, ако имаш.

Старецът стана и запристъпва бавно към кухнята. Деси използва момента да излезе в мрачното антре и да пропълзи под стълбите, където се намираше единствената тоалетна с течаща вода в къщата.

Когато се върна, деденцето беше намазал филии и бе стоплил вода за нескафе.

Седеше с ръце, скръстени върху мушамата и с присвити очи.

– Да се скриеш във Финландия – каза той, – не става.

Деси кимна и отхапа от хляба с кашкавал.

След това започна да превежда на Джейкъб.

Не можеш да се скриеш във Финландия. Финландската полиция била много по-ефективна от шведската. Всички финландски бегълци идвали в Швеция. Но ако все пак по необходимост някой трябваше да премине във Финландия, нямаше никакъв проблем, стига да разполага, разбира се, с току-що открадната, все още необявена за издирване кола.

Река Торне можеше да се прекоси свободно по цялото є протежение. Мостове имаше в Хапаранда, Йоверторнео, Пелло, Колари, Муонио и Каресуандо.

Всеки проход си имаше предимства: Хапаранда беше най-големият с най-бавни митнически проверки; Колари беше най-ненатовареният, но там всички се забелязваха най-много. В Мурйерв трябваше да избираш, накъде да караш: на север към Йоверкаликс или на юг към Хапаранда. След това отпрашваш яко дим към Русия.

– Русия – попита Джейкъб. – Колко път има дотам?

– Трябва да карате през Куусамо, оттам е най-пряко...

– 300 километра – каза Деси.

– Господи – възкликна Джейкъб. – Та това е нищо, колкото от Манхатън до Лонг Айлънд.

Според дядото беше трудно да влезеш в Русия. И винаги е било. По негово време имало мини в ничията земя, но вече ги нямало. Сега пасажът представлявал външна граница на Европейския съюз и като такава можел да затрудни преминаването, но не и да го направи невъзможно.

Проблемът не бил да излезеш от Европейския съюз, а да влезеш в него. Трябвало да оставиш колата си и след това да преминеш пеша, най-добре малко над Таммела. Имало голям път от другата страна на границата, който водел към Петрозаводск и по-нататък към Санкт Петербург.

Деси и Джейкъб седяха мълчаливи, когато мъжът свърши.

Той се изправи, остави чашите за кафе на мивката и се заклатушка отново към телевизора.

– Затворете вратата заради комарите, когато тръгнете – каза той.

– Ще затворим вратата заради комарите, когато тръгнем – повтори Деси.

106.

ЗАРЕДИХА С ДИЗЕЛ от нелегалния стопански резервоар на имота.

След това Джейкъб седна зад волана.

– Накъде да карам?

– Направо, докато видим Суоми, Финландия, на табелите – отговори Деси и опъна назад седалката.

Той подкара на север и излезе отново на европейския път.

Джейкъб знаеше само, че ако братът и сестрата Рудолф успеят да се доберат до Русия, никога повече нямаше да ги види. Тези, които имаха пари, можеха да си купят подслон, а тези, които нямаха, можеха да изчезнат между милионите бездомни в страната.

Сграбчи волана и натисна газта.

Главата му все още беше замаяна след дългата дрямка. Колата беше малка и бавна, със странно хълцащ двигател, никога преди не беше карал дизел.

Гледките се сменяха една след друга, беше наистина замайващо красиво.

Остри скали се спускаха стремглаво надолу в морето. Синеещи се хълмове се издигаха на север. Пътят се виеше покрай морето, все по-тесен и начупен.

Пътуваше към края на света.

Мобилният телефон на Деси зазвъня на таблото.

Погледна скришом жената до себе си; тя спеше дълбоко с полуотворена уста. Не беше почитател на електронните вещи и не притежаваше мобилен телефон, но знаеше какво да направи, за да отговори.

– Намерихме кутията за съхранение – съобщи Габриела. – На нивото на метрото на централна гара. Беше прав.

Сви ръка в триумфиращ жест.

– Съдържаше всичко, което предполагаше: светли обувки, кестенява перука, манто, панталони, слънчеви очила, полароиден фотоапарат, два пакета филми, писалки, пощенски марки, картички, капки за очи и едно изключително остро шило, плюс още други... – тя млъкна.

– Какво? – попита Джейкъб. – Какво още имаше в нея?

Деси се събуди от високия му глас и се понадигна до него.

– Намерихме паспортите и портфейлите на всички убити младежи, без Атина и Залцбург.

Наби спирачка и спря колата до едно отворено кафене.

Търсеше думите, но не ги откриваше.

– На Кими е тук – снижи глас Габриела. – На масата пред мен са. На годеника є също. Ще ги получиш, когато се върнеш.

– Окей – смотолеви той.

– Искахте да знаете дали вечерта са били откраднати коли в Северна Швеция, нали? Фермер на север от Юсинге е съобщил за откраднато волво 245. Модел 1987, червено, с регистрационен номер СХС 411.

– 245, това е комби?

– Ще изпратя есемес с данните.

Той включи на скорост и се огледа наоколо.

Намираха се в малко селце. Точно пред тях имаше кафене с обширен паркинг.

– Докъде стигнахте – попита Габриела.

Джейкъб зави и излезе на пътя след голям камион, натоварен с дърва.

– До средата. Благодаря, че се обади – каза той.

– Бих искала да мога да направя нещо повече – продължи тихо Габриела.

Деси го погледна.

– Обади се на братовчед си – каза Джейкъб. – Имаме вероятен автомобил за бягство.

Тя взе телефона.

Слънцето изгря на север.

107.

СЛЕД ЙОРНШЬОЛДСВИК ГОРАТА стана по-гъста, населените места по-редки. Между градовете Умео и Шелефтео, отсечка от почти 150 километра, той едва ли видя и една къща.

В село Бюске часовата разлика си каза своето. Способността му да преценява разстоянието изчезна съвсем и той събуди Деси, за да го смени зад волана.

Заспа неспокойно. Слънцето вече грееше в очите му.

Кими беше при него.

Изглеждаше така, както когато замина за Рим, беше облечена с новото зимно палто и с жълтата шапка.

Джейкъб виждаше, че е разстроена и плачеше. Тя стоеше в клетка от стъкло, чукаше с юмруци по прозрачните стени и го викаше, викаше татко си. Той се опитваше да є отговори, но тя не го чуваше.

Кими! – крещеше той. – Тук съм! Идвам!

– Джейкъб?

Събуди се и се изправи рязко.

– Какво?

– Викаше.

Колата не помръдваше. Намираха се в покрайнините на някакво населено място. Наляво имаше голяма сграда на депо, надясно – редица ниски офиси. Съмнало се беше напълно, светлината се процеждаше през тънки облаци, наоколо беше равно и пусто.

– Къде сме?

– Мостът към финландската страна се намира на километър напред. Робърт чака малко по-наблизо, от другата страна на кръговото. Нощта е била спокойна. Никакво червено волво. Никаква млада двойка.

Той премигна и се огледа наоколо.

– Това е Хапаранда.

– Да, разбира се – каза тя на фински.

Погледна я с неразбиране.

– Фински, разбира се, бейби. Роберт ни чака.

Деси запали двигателя и подкара към огромно кръгово кръстовище с малка горичка по средата.

– Приятелите му са на всички мостове по реката и на два от по-големите яхтени кейове. Колегите му от финландската страна са също предупредени. Никой не е имал за какво да докладва.

– Благодаря ти, Господи, за организираната престъпност – измърмори Джейкъб.

Гигантски комплекс от сгради с безкрайни площи за паркиране се разкри от лявата страна на колата.

– Какво е това чудовище? – попита той.

– Най-северната „ИКЕА“ на света. Ето там е Роберт!

Спряха до специално оборудвана тойота ландкрузер, най-нов модел. Облегнат на блестящия лак, стоеше един великан с руса коса на конска опашка и бицепси като дървени пънове.

Деси бързо слезе от колата и се хвърли в прегръдката му. Великанът я сграбчи с широка усмивка на лицето. Ревност проряза Джейкъб в гърдите. Той бавно се приближи към огромния мъж.

Ръцете му бяха покрити с груби татуировки. Липсваха му два предни зъба.

Без съмнение би могъл да се нареди сред водачите на малка мотоциклетна банда в Лос Анджелис.

– Ти ли си американецът? – каза той с носов шведски акцент и подаде напред юмрук.

Ръката на Джейкъб изчезна в желязната захватка на грамадния мъж.

– Да – отговори той.

Братовчедът Роберт го придърпа към себе си и понижи глас.

– Не си мисли, че можеш да се скриеш само защото си от Щатите. Лош ли си с Деси, винаги ще те намеря.

– Ще го имам предвид – отговори Джейкъб.

Великанът пусна ръката му.

– Видяхме ги на кръстовището в Мурейрв тази нощ. Минаха преди половин час в червено волво с фалшиви номера. Поеха по Е10 надолу към Хапаранда.

Джейкъб почувства как адреналинът му се покачва.

Гангстерът погледна часовника си – „Ролекс“ с диаманти.

– Ще са тук всеки момент.

108.

ВРЕМЕТО СПРЯ.

Джейкъб поглеждаше евтиния си пластмасов часовник всяка минута.

Стана 8,14.

После 8,15.

След това 8,16.

Светлината на утрото беше все още мъглява.

Приятелят на Роберт дойде с кафе, сок и сандвичи с шунка, които изядоха в колата.

– Колко близки сте? – попита Джейкъб и кимна към мъжа, който се бе облегнал на колата си стотина метра напред.

Деси се опита усърдно да отмести шунката от хляба.

– Роберт? – каза тя. – Това е любимият ми братовчед. Майка му ту влизаше, ту излизаше от затвора, когато беше малък, и той живееше у нас дълго време. Две години е по-малък от мен, така че аз винаги бях по-голямата и по-силната, когато бяхме деца.

– Трудно мога да си го представя днес – промърмори Джейкъб.

Деси остави сандвича на крака си.

– Винаги съм се чудела дали сме повече от братовчеди – каза тя.

Джейкъб спря да дъвче.

– Какво имаш предвид?

Тя глътна малко портокалов сок.

– Аз не знам кой е баща ми – тихо продължи. – Майка ми казваше, че е италиански принц, който ще дойде и ще ни вземе и двете в един прекрасен ден.

Хвърли му бърз и срамежлив поглед.

– Знам – каза тя. – Да вземем и приказката за Червената шапчица. Вероятно някой от вуйчовците ми е мой баща, или може би дядо ...

Гласът є замря.

Джейкъб обърна поглед към предното стъкло. Какво да отговори на подобно нещо?

Деси се изправи и се втренчи в огледалото за обратно виждане.

– Червена кола – каза тя.

Джейкъб обърна огледалото към себе си. Червена кола се приближаваше отзад.

– Това е форд – каза той. – С четирима души в купето.

Седяха мълчаливи и разглеждаха пътниците, докато колата премина на път към митницата: две двойки над средна възраст, мъжете отпред, жените отзад.

Деси се обърна към него, поколеба се за миг, но попита:

– Коя беше майката на Кими?

Сега беше негов ред да остави парчето хляб.

– Казва се Люси. Израснахме заедно в Бруклин. Беше певица, блус и джаз, дяволски талантлива. И двамата бяхме на осемнайсет, когато забременя. Когато Кими стана на три месеца, ни напусна.

– Напусна ви? Защо?

Джейкъб сви рамене.

– Друг живот. Дрога, пари, музика... Първите години се срещна с Кими няколко пъти, без да има полза от това. Вече има петнайсет години, откакто не съм я виждал.

– Тя знае ли, че... Кими...

Джейкъб поклати глава.

– Не. Във всеки случай аз не съм є казвал, не знам къде е. Не знам дори дали е жива.

В колата стана много тихо.

Премина зелен фолксваген „Пасат“.

Джейкъб погледна часа. 8,55.

Телефонът на Деси иззвъня. Тя послуша мълчаливо и след това затвори.

– Минали са през Салмис и Вуоно. Две села, които се намират близо до града.

– Другарите на Роберт знаят ли какво вършат?

Деси кимна.

– Колебаят се – каза Джейкъб. – Не знаят какво ги очаква на митницата.

– Търсят да откраднат нова кола – допълни Деси.

109.

СТАНА ДЕВЕТ ЧАСА.

Пътят отвъд голямото кръгово кръстовище се напълни с коли, каравани и камиони. В преследване на убийците граничната територия беше подсилена и всички превозни средства трябваше да минат през митницата, една по-малка сграда вляво.

Джейкъб погледна часовника си.

Девет и половина.

Големи автобуси с туристи започнаха да пристигат на паркинга пред „ИКЕА“. Изглежда, идваха от цяла Арктика, Джейкъб забеляза норвежки, финландски и руски номера.

Скоро ги последва и колоната от леки коли.

– Четвъртък преди деня на лятното слънцестоене – каза Деси. – Това е пикът в седмицата за най-голямо пазаруване в Швеция. Надминава дори коледното.

Джейкъб не отговори.

Той усещаше как скърца със зъби.

Пред входните врати на магазина за мебели се образува опашка.

Джейкъб погледна часовника си.

Десет без три.

Погледна и в огледалото за обратно виждане.

Редица от коли: сини, червени, бели, черни, пълни с пазаруващи северняци.

Притисна ръце към челото си.

Вратите се отвориха.

Хората се стекоха в приличащата на склад сграда.

Джейкъб мислеше, че ще излезе от кожата си.

– Какво, по дяволите, е това? – изрева той. – Къде, мамка му, се бавят?

Деси не отговори.

– Трябва да са минали по друг път – продължи Джейкъб. – Няма да минат през Хапаранда. Шибаният ти братовчед престъпник се е объркал. Може дори тайно да се е споразумял с тях, може би ни е измамил да стоим тук, за да могат те да се измъкнат...

– Престани! – каза Деси тихо.

Той посочи обвиняващо с пръст към нея.

– И ти ли си замесена? Какво?!

– Джейкъб, успокой се, не знаеш какво говориш...

Джейкъб завъртя ключа и двигателят закашля.

– Какво правиш? – попита Деси. – Къде тръгваш?

– Не мога да стоя повече тук. Ще откача...

– Чакай – каза Деси, – чакай, червена кола, идва червена кола, мисля, че е волво...

Джейкъб вдигна глава към огледалото.

Беше волво комби, по-стар модел.

В него седяха двама души.

Рус мъж и тъмнокоса жена.

110.

ВОЛВОТО ЗАПЪЛЗЯ бавно към голямото кръгово кръстовище с дървета по средата.

Джейкъб са включи в трафика и застана съвсем зад тях.

Сърцето му туптеше с такава сила, че му беше трудно да възприеме звуците от действителността наоколо.

Волвото спря вътре в кръстовището и като че шофьорът се поколеба. Опашката пред митницата се простираше пред тях.

– Разбрали са, че не могат да карат по този път – каза Деси. – Не и с тази кола.

Джейкъб извади белезниците от вътрешния джоб на якето си и ги напъха отзад на кръста. След това се наведе и извади глока от кобура на глезена си.

Той усети дишането на Деси.

– Джейкъб, какво смяташ...

В същата секунда волвото рязко зави и се включи отново в движението. Шофьорът пое наляво и се навря покрай кола с каравана и миниван с надпис на кирилица отстрани.

Джейкъб включи на първа и натисна газта с всички сили. В следващия миг обаче трябваше да набие спирачки заради един камион, който вече беше навлязъл наполовина в кръстовището.

– Шибана работа! Ще ги изгубим!

– Карат направо – извика Деси, навела се навън през страничния прозорец. – Сега завиват надясно! На паркинга на „ИКЕА“ са!

Джейкъб мина покрай камиона. Одраска едно пежо и се промуши на паркинга на магазина, докато собственикът на пежото разярено бибиткаше зад него.

Паркингът представляваше истински ад. Коли, автобуси и ремаркета се провираха наред с гигантски колички за пазаруване, детски колички и хиляди хора.

Джейкъб спря колата и се огледа напрегнато наоколо.

– Къде по дяволите отидоха?

– Мисля, че карат към паркинга за автобуси – каза Деси и посочи. – Там! Там! Онази е Силвия Рудолф!

Тя отвори вратата със замах и побягна.

– Не!!! – изрева Джейкъб и се опита да кара след нея. Едно семейство с баба, мама, куче и четири деца му блокира пътя. След това и собственикът на пежото внезапно се появи пред него и заудря с лудост в погледа по предното стъкло.

– Върви на майната си – изруга Джейкъб, сграбчи служебното оръжие, бутна вратата и се втурна към туристическите автобуси.

111.

БЯХА РУДОЛФ, сигурен беше.

Той разпозна свободните движения на мъжа и гъстата коса на жената. Братът и сестрата прекосяваха бързо паркинга, далеч от него. Хората, които го видяха да тича с оръжието, се втурнаха с крясъци встрани.

Деси беше по петите им. Той видя, че държи мобилния си телефон в ръка. Набра някакъв номер, докато бягаше. И тримата изчезнаха между две големи сгради.

Джейкъб вдигна пистолета, когато наближи ъгъла. Нямаше никого. Профуча през пасажа и излезе от другата страна.

Четири туристически автобуса с тоалетни и завеси. Въпреки че някои от превозните средства не бяха заключени, не можеха да се скрият, не и тук.

С извадено оръжие притича безшумно към първия автобус.

Нямаше никого.

Вторият.

Нямаше никого.

Третият...

– Хвърли оръжието.

Гласът дойде отзад, женски глас, който се бореше да звучи спокойно и стабилно. Обърна се.

Силвия Рудолф държеше Деси като щит. Беше насочила голям нож към гърлото є, нож за разфасоване на месо.

Главата на Джейкъб се замая. За момент му се стори, че тази, която стоеше там, беше Кими, че ножът беше насочен към гърлото на Кими.

– Хвърли оръжието – повтори Силвия Рудолф. – Остави го на земята, иначе тя ще умре.

Лицето на Деси беше пребледняло, като на мъртвец. Все още държеше мобилния си телефон в ръка.

Малкълм Рудолф се намираше на десетина метра напред и изглеждаше като парализиран.

Джейкъб не помръдваше с вдигнатото оръжие.

Изведнъж целият сценарий му стана кристално ясен.

Не братът беше убиецът, а сестрата. Силвия. La Senorita. Момичето, което бе открило мъртвите си родители в леглото им, или което ги беше убило собственоръчно.

– Прави, каквото казвам – заповяда Силвия, – или ще є прережа гърлото! – Гласът є вече не бе така овладян.

Сграбчи цевта на пистолета. Инстинктивно зае обичайната поза, която бе тренирал стотици пъти на упражненията по стрелба на площадката у дома в Бруклин. Леко примигна с едното око. В целта видя студеното лице на Силвия – съвсем близо до изплашеното лице на Деси. Там беше тя, жената, убила неговата Кими, насочила нож към гърлото на неговата Деси: един друг нож, но същата убийца и същата безумна бруталност.

Изведнъж пулсът му се успокои.

– Пусни оръжието! – ревеше Силвия. – Ще є прережа гърлото! Пусни го!

И за какво беше всичкото това говорене за изкуство и концептуално творчество. Когато ножът опреше до кокала, тя се страхуваше точно толкова за кожата си, колкото всички останали провалени психопати.

Натисна спусъка, леко предпазливо кликване, откат, който едва се забеляза; Деси изпусна мобилния си телефон и изкрещя, тя крещеше и крещеше, о, Господи, беше пропуснал, трябва да е мръднала в последния момент; по дяволите, какво беше направил?

112.

ДЕСИ БЕШЕ ОБЛЯТА В КРЪВ и крещеше, но това не беше нейната кръв. Беше кръвта на Силвия, беше мозъкът на Силвия, разпръснат на петна по лицето є и шушляковото яке; Силвия беше тази, която се свлече на земята, която изпусна ножа и към която се втурна Малкълм.

Деси се запрепъва и намери опора в един от автобусите, Джейкъб вървеше с насочено оръжие към Малкълм.

– Падни на колене с ръцете на главата! – извика той. Крещеше, за да заглуши звъна в собствените си уши, но Малкълм изглежда не чуваше. Младият мъж се свлече до мъртвото тяло на сестра си и го пое в скута си. Не плачеше, а направо виеше и започна да го люлее, напред-назад, напред-назад, напълно сляп за света наоколо.

Джейкъб се приближи с вдигнато оръжие. Той извади с едната ръка белезниците от колана, като междувременно се опитваше да влезе в контакт с мъжа.

– Малкълм Рудолф, полицията е на път. Пусни тялото и застани на колене с ръцете зад главата...

Воят утихна. Раменете на русия мъж се отпуснаха.

Той положи тялото на сестра си на асфалта.

Джейкъб видя, че я беше улучил точно между очите. Дупката, направена от куршума, зееше червено-черна, широко отворените очи гледаха празно към небето. Цялата тилна част на главата є беше отнесена.

– Ти я уби – каза Малкълм на пресекулки и застана на колене до тялото. Ръцете му висяха отстрани, гърбът му бе приведен като на стар човек.

Джейкъб отвори белезниците и се наведе, за да ги закопчее на китките зад гърба на Малкълм Рудолф.

Изобщо не успя да види ножа.

Със светкавично бърза маневра братът се хвърли, за да го забие в сърцето му. Инстинктивно движение отмести Джейкъб на сантиметри вдясно, ножът разряза тънката кожа на велуреното яке и гладката подплата, срещна кожа, сухожилия, мускули и разряза вени, артерии и белодробна тъкан.

Чу крясък, една жена крещеше, почувства топла кръв да пулсира навън от тялото му и усети, как светът се преобърна. Един изстрел профуча, ехото закръжи около главата му, мъжът пред него се свлече на земята с ръце на диафрагмата.

Някой го хвана, положи го внимателно на земята и разкъса дрехите му.

Беше Деси, неговата Деси, не, беше Кими, неговата Кими, само това знаеше!

Обичното му малко момиченце, то не беше го изоставило!

– Кими – прошепна той. – Знаех, че ще се върнеш.

Епилог

Бей Бридж, Бруклин, САЩ

ВЯТЪРЪТ ДОВЯ СЪС СЕБЕ СИ миризмата на океан и изгорели газове от „Лейф Ериксон Драйв“ по-надолу.

Накара листата над него да зашумят и електрическите кабели да запеят.

Джейкъб седеше на стълбите пред малката си къща и гледаше малчуганите от квартала как тренират бейзбол на тревното игрище от другата страна на улицата.

Жегата най-сетне се беше предала. Наближаващата есен се усещаше във въздуха.

Слънцето стоеше косо на небето, дърветата правеха дълги сенки по цялата улица.

Белият му дроб се беше излекувал. Болката в ръката почти изчезна. Вместо това раната беше започнала да сърби. Понякога му се струваше, че това е дори по-лошо.

Погледна надолу към Шор Роуд. Все още никакво такси.

Дръпна раздразнено поддържащата превръзка. Следващата седмица щеше да я свали. Казаха му, че ангелите са го пазели.

Малкият град до полярния кръг, където дробът му бе надупчен, а ръката му – почти отрязана, нямаше болница, но в спешното отделение на лечебницата работеше по заместване един унгарски лекар със специалност микрохирургия. Унгарецът заши мускулите и вените, като същевременно изпразни запасите на отделението от кръвна плазма заради него. И с един сигнал за помощ беше оживял.

Малкълм Рудолф не бе имал същия късмет.

Непреднамереният изстрел на Джейкъб беше уцелил черния му дроб. Той кървял в медицинския хеликоптер.

Когато Джейкъб са събуди и си спомни какво се бе случило, се подготви за среща с шведското правосъдие.

Предположи, че ще го оправдаят за самата стрелба. Габриела чу цялото развитие на събитията по мобилния телефон на Деси. Било ясно, че е стрелял в самоотбрана.

Не знаеше обаче как ще обясни за служебното оръжие. Европейците гледаха сериозно на незаконното притежание на оръжие.

Когато Мац Дювал го посети в болницата, бе готов да отговаря. Но комисарят само му съобщи, че няма да има предварително разследване. Подозренията били отхвърлени с мотивацията, че престъпление не можело да бъде доказано. Така се постъпвало в подобни случаи, обясни накратко той.

Значи шведите не бяха такива формалисти, за каквито ги бе мислил.

Получи обратно пистолета си, когато напусна страната.

Момчето на Андерсън направи точно попадение от другата страна на улицата. Топката се изстреля като снаряд към гаража на Джонсън (който вече не беше на Джонсън, естествено, а на полското семейство, както и да се казваше). Джейкъб притаи дъх чак докато топката срещна тухлената стена, на пет сантиметра от прозореца.

Самият той беше играл бейзбол на това игрище. Беше чупил прозореца на гаража на Джонсън няколко пъти. Къщата беше домът от детството му, и на баща му, и на Кими.

Ако само можеше да махне този проклет парцал около

шията? Какво можеше да се случи? Ръката му едва ли щеше да падне, нали?

Едно такси се приплъзна бавно по улицата и спря до тротоара по-долу. Джейкъб остана седнал, докато Линдън Гребс излезе от задната седалка с грозната си моряшка торба.

– Седиш си тук, еднорък бандит? – каза бившият агент от ФБР.

Джейкъб се посмести и направи място на стария си ментор.

– Как мина операцията? – попита той.

Линдън Гребс въздъхна тежко и седна до него.

– Отсега нататък никога няма да мога да използвам „приятеля“ за нищо друго освен за пикаене, но човек трябва да се радва на малките неща.

Останаха седнали един до друг.

Малчуганите отсреща се скараха за нещо, посбиха се малко и после се разотидоха по домовете.

– Какво се случи в Монтесито? – попита Джейкъб.

– Откриха останки от млада жена в задния двор на Замъка – отговори Линдън Гребс. – Не беше заровена толкова дълбоко и не беше лежала особено дълго. Четири, пет години според съдебния лекар.

– Разполагат ли с някакви лични данни?

– Все още не, но вероятно става въпрос за изчезналата Сандра Шулман.

Поседяха малко мълчаливи.

– Убийството на опекуна? – попита Джейкъб. – И на родителите Рудолф?

Линдън Гребс поклати глава.

– Неразкрити. Подозирам, че ще останат такива. Искаш ли да знаеш какво разбрах за Люси?

Джейкъб погледна към гаража на Джонсън, домът от детството на Люси Джонсън.

– Не точно сега.

Линдън Гребс погледна Джейкъб крадешком.

– Какво стана с дамата, онази, която беше кръстена на принцеса?

– Ще допише дисертацията си. Доколкото разбирам, напредва добре.

– Винаги съм казвал това. Най-умните винаги са най-добри. Какво стана с нея?

Джейкъб усети как лицето му се разтваря в широка усмивка.

– Ето я там, идва – каза той и посочи със здравата си ръка към Нароус Авеню.

Единственото, което Деси купи, когато се премести, беше дамско колело със седем скорости и кошница отпред. Сега се задаваше на него по 77-ма улица с пълна кошница с праз и друга заешка храна. Тя паркира на пътя, остави торбите с храна в кошницата и закрачи към стълбите.

– Господин Гребс? Толкова много съм слушала за вас.

Деси и ченгето се здрависаха.

– Само глупости, надявам се.

Деси се усмихна на Джейкъб.

– От романтик като този? Какво друго?

Благодарности

Джеймс Патерсън и Лиза Марклунд благодарят на:

Туве Алстердал, Томас Будстрьом, Кент Видинг, Ева Марклунд и Петер Рьонерфалк за професионалните им съвети и голямото търпение.

На Музея за модерно изкуство в Стокхолм, неговия персонал и интернет страница, за информацията относно известни творби на изкуството.

Джеймс Патерсън изказва специални благодарности на:

Лиза, защото скочи в работата по писането на книгата със зашеметяващ ентусиазъм, умение и без его.

И на Линда Майкълс за това, че ни събра, и просто защото е Линда.

ДЖЕЙМС ПАТЕРСЪН

ЛИЗА МАРКЛУНД

P.S. УБИЙЦИТЕ

© Цвета Добрева, превод, 2012

© Вихра Стоева, художник на корицата, 2012

© Enthusiast – запазена марка на „Алто комюникейшънс енд пъблишинг“ ООД, 2012

Редактор Мария Чунчева

Художник Вихра Стоева

Коректор Александра Худякова

Оформление на ePub Георги Иванов

Българска. Електронно издание

Формат ePub

ISBN 978-954-2958-92-5

Издава Еnthusiast

Запазена марка на „Алто комюникейшънс енд пъблишинг“ ООД

София, ул. „Кракра“ № 20

тел. 02/943 87 16

факс: 02/943 87 18

e-mail: office@enthusiast.bg

Content

Марклунд Джеймс Патерсън и Лиза P. S. Убийците