Дикер Жоел

Истината за случая Хари Куебърт

Издаването на произведението е подкрепено от ТРАДУКИ, Европейска мрежа за литература и книги, в която участват Федералното министерство на европейските и международните въпроси на Република Австрия, Министерството на външните работи на федерална република Германия, швейцарската културна фондация „Про Хелвеция", КултурКонтакт Австрия, Гьоте-Институт, словенската Агенция за книгата JAK, Министерството на културата на Република Хърватия, ресор „Култура" в правителството на Княжество Лихтенщайн, културна фондация „Лихтенщайн" и фондация „С. Фишер".

Cet ouvrage a bénéficié du soutien

des Programmes d’aide à la publication

de l’Institut français.

Книгата се публикува с подкрепата

на програмите за подпомагане на книгоиздаването

на Френския институт.

Превела от френски

Росица Ташева

ИК „Колибри“

2013

На родителите ми

Денят на изчезването

(събота, 30 август 1975 г.)

- Полицейска централа, спешни случаи.

- Ало? Казвам се Дебора Купър, живея на Сайд Крийк Лейн, Мисля, че току-що видях мъж да преследва едно момиче в гората.

- Разкажете по-подробно.

- Стоях на прозореца, гледах към гората и видях момичето, което тичаше между дърветата. Зад нея имаше един мъж. Мисля, че тя се опитваше да му избяга.

- Къде са сега?

- Аз... Вече не ги виждам. Навътре в гората са.

- Веднага ще изпратя патрул, госпожо.

С това обаждане започна историята, която разтърси град Орора в Ню Хампшър. През този ден изчезна едно местно момиче - петнайсетгодишната Нола Келерган. Така и не я откриха.

ОКТОМВРИ 2008 г.

(33 години след изчезването)

Всички говореха за книгата. Вече не можех да се движа спокойно по улиците на Ню Йорк, да си правя кросчета по алеите на Сентръл Парк, без някой да ме разпознае и да възкликне: „Ей, това е Голдман! Писателят!“. Случваше се дори да се затичат след мен и да ми зададат въпросите, които не им даваха мира: „Ама така ли е станало, както разказвате в книгата си? Наистина ли Хари Куебърт го е направил?“. В кафенето в Уест Вилидж, където често се отбивах, някои от клиентите най-безцеремонно сядаха на масата ми и ме заговаряха: „В момента чета книгата ви, господин Голдман. Не мога да я оставя! И първата беше добра, ама тази! Вярно ли е, че сте получили един милион долара, за да я напишете? На колко години сте? Едва на трийсет? Трийсет години! И вече сте натрупали толкова мангизи!“ Дори портиерът на моя блок, който четеше, когато не отваряше вратата на някого, като свърши книгата, ме приклещи в асансьора, където дълго ме държа, за да излее пред мен душата си: „Значи, това се е случило с Нола Келерган? Какъв ужас! Но как стига дотам човек? А, господин Голдман, как е възможно?“.

Ню Йорк се побърка по книгата ми. Само две седмици бяха изминали от излизането й и тя вече се очертаваше като най-продаваната на американския континент за 2008 година. Всички искаха да знаят какво се е случило в Орора през 1975-а. Навсякъде говореха за това - по телевизията, по радиото, във вестниците. Бях едва на трийсет години и с тази книга, която беше само втора в кариерата ми, се превърнах в най-известния писател в страната.

Случаят, който вълнуваше Америка и който бе послужил за основа на разказа ми, датираше отпреди няколко месеца, от началото на лятото, когато откриха останките на младо момиче, изчезнало преди трийсет и три години. Така започнаха събитията в Ню Хампшър, които ще разкажа тук и без които градчето Орора сигурно щеше да си бъде все тъй непознато за останалата част на Америка.

БОЛЕСТТА НА ПИСАТЕЛИТЕ

(8 месеца преди излизането на книгата)

31.

В бездните на паметта

- Първата глава, Маркъс, е най-важната. Ако не я харесат, читателите няма да прочетат останалата част от книгата ви. Как смятате да започнете вашата?

- Не знам, Хари. Мислите ли, че някой ден ще успея?

- Да направите какво?

- Да напиша книга.

- Уверен съм.

В началото на 2008-а, година и половина след като благодарение на първия си роман бях станал новият любимец на американските читатели, изпаднах в ужасна криза, позната като страх от белия лист, която, изглежда, нерядко сполита писателите, пожънали незабавен и гръмък успех. Болестта не дойде внезапно - настани се в мен бавно и полека. Сякаш поразеният ми мозък постепенно се сковаваше. Не бях обърнал внимание на първите симптоми - казвах си, че вдъхновението ще дойде на следващия ден или може би най-много след още някой и друг ден. Но минаха дни, седмици и месеци, а вдъхновението така и не се завърна.

Слизането ми в ада беше преминало през три фази. Първата, задължителна за всяко добро шеметно падане, беше светкавичното ми издигане - от първия ми роман се бяха продали два милиона екземпляра и така на двайсет и осем години бях изстрелян до висините на успял писател. Беше есента на 2006-а и за няколко седмици се превърнах в човек с име - появявах се навсякъде: по телевизията, във вестниците, на кориците на списанията. Виждах лицето си върху огромните рекламни плакати в метрото. И най-строгите критици от авторитетните ежедневници на Източния бряг бяха единодушни: младият Маркъс Голдман ще стане много голям писател.

Една книга, една-единствена, и пред мен се разтвориха вратите на нов живот - живота на млада звезда милионер. Напуснах дома на родителите ми в Монтклеър, Ню Джърси, за да се настаня в скъп апартамент във Вилидж, смених купения на старо форд с чисто нов черен рейндж роувър с тъмни стъкла, започнах да посещавам луксозни ресторанти, наех литературен агент, който да следи за графика ми и да гледа с мен бейзбол на гигантския екран в новия ми дом. В офиса ми на две крачки от Сентръл Парк моята секретарка Дениз, която беше леко влюбена в мен, разпределяше пощата, правеше ми кафе и подреждаше важните документи.

През първите шест месеца след излизането на книгата просто се бях оставил на насладата от новото ми съществуване. Сутрин минавах през офиса, за да прочета евентуалните статии за мен и да прегледам десетките писма от почитатели, които получавах всеки ден и които Дениз слагаше след това в големи класьори. После, доволен от себе си, решавах, че съм се наработил, и отивах да се пошляя по улиците на Манхатън, където минувачите се обръщаха след мен. През останалата част от деня се възползвах от новите права, които ми даваше известността: правото да си купувам всичко, каквото ми се прииска, правото на ВИП ложа в „Медисън Скуеър Гардън“, за да гледам мачовете на „Рейнджърс“, правото да стъпвам по червени килими редом със звездите на музиката, чиито дискове бях купувал като по-млад, правото да излизам с много търсената от всички Лидия Глор, главната актриса в сериала, който течеше в момента по телевизията. Имах чувството, че упражнявам най-прекрасния занаят на света. И уверен, че успехът ми ще трае вечно, пренебрегнах първите предупреждения на агента и на издателя ми, които настояваха да се заловя за работа и да започна да пиша втория си роман.

През следващите шест месеца усетих, че вятърът е на път да се обърне - писмата от почитатели се разредиха, на улицата ме заговаряха по-рядко. Скоро минувачите, които все още ме разпознаваха, взеха да ме питат: „Господин Голдман, какъв е сюжетът на новата ви книга? Кога ще излезе?“. Разбрах, че трябва да се захвана за работа, и започнах да си записвам различни хрумвания на хвърчащи листчета, нахвърлих и нещо като синопсис на компютъра си. Но нищо свястно не излизаше. Продължих да си записвам хрумвания и да нахвърлям синопсиси. Пак без успех. Накрая си купих нов компютър с надеждата, че го продават заедно с добри хрумвания и отлични синопсиси. Напразно. След това се опитах да сменя метода - държах Дениз до късно през нощта, за да й диктувам, както си въобразявах, велики фрази, забележителни остроумия и изключителни въвеждащи изречения. Но на другия ден остроумията ми изглеждаха блудкави, фразите накуцваха, а въвеждащите изречения бяха пълен провал. Навлизах във втората фаза на болестта.

През есента на 2007-а, година след излизането на първата ми книга, не бях написал нито ред от следващата. Когато вече нямаше писма за класиране, на публичните места не ме разпознаваха и афишите с образа ми изчезнаха от големите книжарници на „Бродуей“, разбрах, че всяка слава е мимолетна. Че славата е вечно гладна Горгона и ако не я храниш, бързо биваш сменен - актуалните политици, старлетката от последното телевизионно риалити шоу, току-що пробилата рок банда си присвоиха полагащото ми се внимание. А бяха изтекли само някакви си дванайсет месеца от появата на книгата ми - за мен смешно кратко време, но в мащаба на човечеството съответстващо на цяла вечност. Известно бе, че през същата тази година само в Америка са се родили един милион деца и починали един милион души, че десетки хиляди са били застреляни, половин милион са се пристрастили към дрогата, един милион са станали милионери, седемнайсет милиона са сменили мобилния си телефон, петдесет хиляди са загинали в автомобилни катастрофи и при същите обстоятелства два милиона са били леко или тежко ранени. Колкото до мен, аз бях написал само една книга.

„Шмид и Хансън“, могъщото нюйоркско издателство, което ми бе предложило симпатична сумичка, за да издаде първия ми роман, и възлагаше много надежди на мен, тормозеше агента ми Дъглас Кларън, който на свой ред ме преследваше. Казваше ми, че няма време, че трябва на всяка цена да представя нов ръкопис, а аз се опитвах да го успокоя, за да успокоя себе си, като твърдях, че работата ми по втория роман напредва и че няма за какво да се притеснява. Но въпреки че прекарвах часове затворен в кабинета, страниците ми останаха бели - вдъхновението ме бе напуснало без предупреждение и не успявах да си го върна. Сън не ме хващаше вечер в леглото и си мислех, че скоро, още преди да навърши трийсет години, великия Маркъс Голдман вече няма да го има. Тази мисъл толкова ме ужаси, че реших да замина на почивка, за да се поразведря. Настаних се за един месец в луксозен хотел в Маями, един вид за да се заредя, дълбоко убеден, че отмората под палмите ще ми помогне да възстановя изцяло творческия си капацитет. Но Флорида очевидно беше само добре организиран опит за бягство - две хиляди години преди мен философът Сенека вече бе изпадал в тази мъчителна ситуация: където и да отидете, проблемите ви се самопоканват, настаняват се в багажа ви и ви следват навсякъде. Сякаш при пристигането ми в Маями някой любезен кубински носач ме беше догонил на изхода на летището, за да ме попита:

- Вие ли сте господин Голдман?

- Да.

- Тогава това е ваше.

И ми е подал плик, съдържащ купчина листове.

- Това моите бели листове ли са?

- Да, господин Голдман. Нали няма да напуснете Ню Йорк, без да ги вземете със себе си?

Така че прекарах този месец във Флорида сам, затворен в хотелския апартамент заедно с демоните ми, нещастен и обиден. Във включения денонощно компютър документът, който бях озаглавил нов роман.doc. оставаше отчайващо девствен. Разбрах, че съм прихванал много разпространена в творческите среди болест, вечерта, когато предложих една маргарита на пианиста в хотелския бар. Облегнат на плота, той ми разказа, че през целия си живот е написал само една песен, но че тази песен била страхотен хит. Имала такъв успех, че вече никога не успял да напише нещо друго, и сега, разорен и злочест, преживявал, като свирел на пиано чуждите хитове за клиентите на хотелите. „Навремето правех зашеметителни турнета в най-големите зали в страната - каза ми той, вкопчен в яката на ризата ми. - Десет хиляди души крещяха името ми, някои мацки обръщаха очи, други ми хвърляха гащичките си. Страхотно беше.“ И след като облиза като кученце солта от ръба на чашата си, додаде: „Уверявам те, че това е чистата истина“. Точно това беше най-лошото - знаех, че е истина.

Третата фаза на бедите ми започна след завръщането ми в Ню Йорк. В самолета от Маями прочетох статия за млад автор, току-що издал роман, възхваляван от критиката, а като пристигнах на летище „Лагуардия“, видях лицето му на големи афиши в багажната зала. Животът ме предизвикваше - не само че ме забравяха, но което е още по-лошо, заместваха ме. Дъглас, който дойде да ме посрещне, не беше на себе си - в „Шмид и Хансън“ бяха изгубили търпение и искаха доказателство, че работя и че скоро ще им занеса завършен ръкопис.

- На зле вървят нещата - каза ми той в колата на път за Манхатън. - Кажи ми, че във Флорида си възвърнал силите си и че книгата ти е напреднала! Има един тип, за когото всички говорят... Книгата му ще е големият успех за Коледа. Ами ти, Маркъс? Ти какво имаш за Коледа?

- Веднага започвам! - възкликнах в паника. - Ще успея! Ще организираме шумна рекламна кампания и нещата ще потръгнат! Хората харесаха първата ми книга, ще харесат и следващата!

- Марк, ти май не разбираш. Преди няколко месеца все още можехме да направим това. Такава беше стратегията - да сърфираме върху успеха ти, да захраним публиката, да й дадем каквото иска. Публиката искаше Маркъс Голдман, но тъй като Маркъс Голдман отиде да си живее живота във Флорида, читателите отидоха да си купят книгата на друг автор. Нали си учил малко икономика, Марк? Книгите са станали взаимозаменяеми продукти - хората искат книга, която им харесва, която ги отпуска, която ги развлича. И ако ти не им я дадеш, ще го направи съседът, а ти отиваш на боклука.

Ужасен от прокобите на Дъглас, захванах се за работа по-усърдно от всякога - започвах да пиша в шест сутринта и не спирах, преди да стане девет или десет вечерта. Цели дни прекарвах в кабинета си в непрекъснато писане, в отчаяно изстъпление нахвърлях думи, редях фрази и скалъпвах идеи. Но за голямо съжаление, не произвеждах нищо прилично. Дениз пък през цялото време се безпокоеше за мен. Тъй като нямаше какво друго да прави, нямаше диктовки, нито писма за класиране, нито кафе за сервиране, тя се разхождаше нагоре-надолу по коридора, а когато вече не издържаше, чукаше на вратата ми.

- Умолявам ви, Маркъс, отворете ми! - стенеше. - Излезте от този кабинет, идете да се поразходите в парка. Днес нищо не сте яли!

Изкрещявах в отговор:

- Не съм гладен! Не съм гладен! Няма книга, няма ядене!

Тя почти се разплакваше.

- Не говорете такива ужасии, Маркъс. Отивам до деликатесния на ъгъла да ви взема сандвичи с ростбиф, любимите ви. Ей сега! Ей сега!

Чувах я как грабва чантата си и тича до външната врата, за да се втурне надолу по стълбите, сякаш ако побърза, ще промени нещо в положението ми. Защото най-сетне бях схванал точно какво зло ме сполиташе: да напиша книга, като тръгна от нищо, ми се бе сторило много лесно, но сега, когато бях на върха, сега, когато трябваше да впрегна таланта си и да повторя изтощителното пътуване към успеха, каквото е написването на добър роман, вече не се чувствах способен на това. Поразен бях от болестта на писателите и нямаше кой да ми помогне - тези, с които споделях проблема, ми казваха, че това е бял кахър, че сигурно се случва на всички и че ако не напиша книгата си днес, ще го направя утре. В продължение на два дни се опитвах да работя в старата си стая, у родителите ми в Монтклеър, там, където ме бе споходило вдъхновението за първия роман. Но този опит завърши с жалък провал, в който майка ми имаше пръст, доколкото и двата дни седя до мен, вторачена в екрана на компютъра, и ми повтаря: „Това е много добро, Марки“.

- Мамо, не съм написал нито ред - казвах накрая.

- Да, ама аз чувствам, че ще бъде много добро.

- Мамо, ако ме оставиш сам...

- Защо сам? Да не те боли корем? Да не ти се пръцка? Можеш да си пръцнеш пред мен, скъпи. Аз съм ти майка.

- Не, не ми се пърди, мамо.

- Да не би да си гладен тогава? Да ти направя ли палачинки? Или вафли? Нещо соленко? Може би яйца?

- Не, не съм гладен.

- Тогава защо да те оставя сам? Да не искаш да кажеш, че присъствието на жената, която те е родила, ти пречи?

- Не, не че ми пречиш, но...

- Но какво?

- Нищо, мамо.

- Трябва ти приятелка, Марки. Мислиш, че не знам ли, че си скъсал с онази телевизуална актриса? Как й беше името?

- Лидия Глор. Във всеки случай не ходехме истински. Излизахме просто така.

- Просто така, излизахме просто така! Ето какво правят младите сега - излизат просто така и на петдесет години вече са плешиви и още нямат семейство!

- Плешиви ли? Каква е връзката, мамо?

- Няма връзка. Но за нормално ли смяташ да науча, че си с това момиче, от страниците на едно списание? Кой син прави това на майка си, а? Представи си, точно преди да заминеш за Флорида, отивам у Шейнгец, коафьора, не месаря, и там всички ме гледат много странно. Питам какво става и ето че госпожа Бърг с каска за сушене на главата ми показва списанието, което чете. И в него има снимка, на която сте заедно с тази Лидия Глор на улицата, и в заглавието на статията пише, че сте се разделили. Всички във фризьорския салон знаеха, че сте скъсали, а аз дори не знаех, че излизате! Разбира се, не исках да мина за глупачка, казах, че тя е очарователна и че често е идвала на вечеря вкъщи.

- Мамо, не ти казах, защото нямаше нищо сериозно. Тя не беше за мен, разбираш ли?

- Но те никога не са за теб! Никога не срещаш нищо свястно, Марки! Това ти е проблемът. Мислиш ли, че телевизуалните актриси могат да въртят къща? Представи си, вчера срещнах госпожа Емерсън в супера, и нейната дъщеря е неомъжена. Би била идеална за теб. Освен това има много хубави зъби. Да й кажа ли да намине насам?

- Не, мамо. Опитвам се да работя.

В този момент се звънна на вратата.

- Мисля, че са те - рече майка ми.

- Кои те?

- Госпожа Емерсън и дъщеря й. Поканих ги на чай в четири часа. Сега е точно четири. Добрата жена е точната жена. Не си ли готов да я обикнеш?

- Поканила си ги на чай? Разкарай ги, мамо! Не искам да ги виждам! Имам книга да пиша, за бога! Не съм тук, за да си играя на гости, трябва да си пиша романа!

- О, Марки, наистина ти е нужна приятелка. Приятелка, с която да се сгодиш и за която да се ожениш. Прекалено много мислиш за книги и прекалено малко за женене...

Никой не схващаше залога на ситуацията - задължително ми бе необходима нова книга, ако не за друго, то за да спазя договора с издателя. През януари 2008-а Рой Барнаски, могъщият директор на „Шмид и Хансън“, ме привика в кабинета си на 51-вия етаж на една кула на Лексингтън Авеню, за да ме прикани сериозно към ред. „Е, Голдман, кога ще получа новия ви ръкопис? - излая той. - Имате договор за пет книги. Залавяйте се за работа, и то бързо! Трябва ми резултат, трябва ми печалба! Изпуснали сте срока! Изпуснали сте всичко! Видяхте ли го онзи тип, дето издаде книга преди Коледа? Той зае мястото ви сред публиката! Агентът му казва, че следващият му роман е почти завършен. А вие? Заради вас губим пари! Така че стегнете се и обърнете ситуацията, Направете голям удар, напишете ми хубава книга, за да спасите кожата си. Давам ви шест месеца, до юни.“ Шест месеца, за да напиша книга, след като бях блокирал от почти година и половина. Невъзможно. На всичкото отгоре, като ми налагаше този срок, Барнаски не ме информираше за последствията от неспазването му. Дъглас се нагърби с тази задача две седмици по-късно, по време на поредния ни разговор в апартамента ми. Каза ми: „Ще трябва да пишеш, приятелю, не можеш повече да манкираш. Подписал си за пет книги! Пет книги! Барнаски е бесен и не иска да чака... Каза ми, че ти дава срок до юни. И знаеш ли какво ще стане, ако не го спазиш? Ще анулират договора ти, ще те дадат под съд и ще те докарат до просешка тояга. Ще ти вземат и последния петак и ще ти се наложи да зачертаеш хубавия си живот, хубавия си апартамент, италианските си патъци, голямата си лимузина - нищо няма да ти остане. Ще ти изпият кръвчицата“. Така аз, който година по-рано бях смятан за новата литературна звезда на тази страна, се превръщах в голямото отчаяние, в тежката гемия на северноамериканското книгоиздаване. Урок номер две: освен че е мимолетна, славата не остава и без последствия.

Вечерта, след като Дъглас ме предупреди, вдигнах телефона и набрах номера на единствения човек, който смятах, че може да ме измъкне от този батак - Хари Куебърт, бившият ми университетски преподавател и главно, един от най-четените и най-уважаваните автори в Америка, с когото бях близък от десетина години, откакто бях негов студент в Бъроуския университет в Масачусетс.

Не го бях виждал от повече от година и почти от толкова не му бях телефонирал. Обадих му се в дома му в Орора, Ню Хампшър. Като чу гласа ми, той ми каза с подигравателен тон:

- О, Маркъс! Наистина ли сте вие? Невероятно. Откакто станахте звезда, вече не ми се обаждате. Опитах се да се свържа с нас преди месец и попаднах на секретарката ви, която ми заяви, че не сте там за никого.

Отговорих без заобикалки:

- Зле съм, Хари. Струва ми се, че вече не съм писател.

Той веднага стана сериозен.

- Какви ги разправяте, Маркъс?

- Не знам какво да пиша, свършен съм. Бял лист. От месеци. Може би от година.

Той избухна в сърдечен успокоителен смях.

- Умствен блокаж, Маркъс, това е! Белите листове са толкова глупави, колкото и сексуалните засечки - това е паниката, която ви обзема, когато ви се струва, че няма да ви дойде вдъхновение, същата, заради която опашчицата ви омеква точно когато сте решили да си поиграете на кученца с една от почитателките си и сте сигурен, че ще й докарате оргазъм, измерим по скалата на Рихтер. Зарежете вдъхновението, задоволете се да редите думи. Вдъхновението ще дойде от само себе си.

- Мислите ли?

- Уверен съм. Само че трябва да поразредите светските си изяви. Писането е сериозно нещо. Смятах, че съм ви научил на това.

- Ама аз работя усърдно! Само това правя! И нищо не излиза.

- Значи ви липсва подходяща обстановка. В Ню Йорк е хубаво, но и прекалено шумно. Защо не дойдете тук, при мен, като по времето, когато ми бяхте студент?

Да се махна от Ню Йорк и да сменя атмосферата. Никога досега не бях получавал по-разумна покана за изгнание. Да замина в американската провинция и в компанията на някогашния ми преподавател да си върна вдъхновението и да напиша нова книга - точно това ми бе нужно. И ето така седмица по-късно, в средата на февруари 2008 година, отидох в Орора, Ню Хампшър. Това бе няколко месеца преди драматичните събития, за които се готвя да ви разкажа.

*

Преди разкритието, което разтърси Америка през лятото на 2008-а, никой не бе чувал за Орора. Това е градче на брега на океана, на четвърт час път до границата с Масачусетс. На главната улица има кино - в което, в сравнение с останалата част на страната, винаги дават по-стари филми - няколко магазина, поща, полицейско управление и шепа ресторанти, сред които „Кларкс“, историческият дайнър^1 на града. Наоколо се простират спокойни квартали от къщи, облицовани с цветни дъски и със симпатични стъклени навеси над вратите, къщи, покрити с плоски керемиди и оградени с градини с безупречно поддържани морави. Това е онази Америка в Америка, чиито жители не заключват вратата си, едно от местата, които съществуват само в Ню Ингланд, места толкова спокойни, че сякаш никога нищо лошо не може да ги сполети.

Добре познавах Орора, тъй като през студентските си години често бях посещавал там Хари. Той живееше в чудесна къща от камък и масивен бор, разположена извън града, на път № 1 за Мейн и на брега на пролив, записан на картите под името Гуз Коув. Беше писателска къща, извисяваща се над океана, с тераса за хубавите дни и със стълба, по която се слизаше направо на плажа. В околностите цареше покоят на дивата природа - крайбрежната гора, ивиците от дребни камъчета, гигантските канари, влажните усои, покрити с папрат и мъх, няколко пътеки за разходка покрай брега. Ако човек не знаеше, че е само на няколко крачки от цивилизацията, можеше да му се стори, че е на края на света. И лесно да си представи стария писател, създаващ шедьоврите си на терасата, вдъхновен от приливите и залезите.

На 10 февруари 2008 година напуснах Ню Йорк в разгара на измъчващия ме страх от белия лист. Страната вече кипеше - бяхме в навечерието на президентските избори. Няколко дни преди това първичните избори в супервторника^2 (който по изключение беше през февруари, а не през март - доказателство, че годината нямаше да е обикновена) дадоха републиканския мандат на сенатора Маккейн, докато при демократите между Хилъри Клинтьн и Барак Обама още се водеше ожесточена битка. Стигнах до Орора с кола, без да спирам нито веднъж. Зимата беше снежна и покрай мен преминаваха бели пейзажи. Харесвах Ню Хампшър - харесвах спокойствието му, харесвах обширните му гори, харесвах покритите му с водни рози езера, където през лятото можеше да се плува, а през зимата да се карат кънки, харесвах обстоятелството, че тук не плащаха

нито такси, нито данък общ доход. Намирах, че това е либертарен щат, и девизът му ЖИВЕЙ СВОБОДЕН ИЛИ УМРИ, изписан върху номерата на автомобилите, които ме задминаваха по магистралата, добре отразяваше могъщото чувство за свобода, обземало ме при всеки престой в Орора. Спомням си впрочем, че когато пристигнах у Хари през онзи студен и мъглив следобед, веднага изпитах усещане за вътрешно умиротворение. Чакаше ме пред вратата на къщата си, загърнат в огромна дебела жилетка. Слязох от колата, той дойде да ме посрещне, постави ръце на раменете ми и ми подари широката си успокояваща усмивка.

- Какво става с вас, Маркъс?

- Не знам, Хари...

- Хайде, хайде. Винаги сте били прекалено чувствителен младеж.

Още преди да разопаковам багажа си, двамата седнахме в дневната да поговорим. Той направи кафе, огънят пращеше в огнището, беше приятно да сме вътре, докато през огромния френски прозорец виждах океана, разбунен от ледените ветрове и от влажния сняг, който се сипеше от скалите.

- Бях забравил колко е прекрасно тук - прошепнах аз.

Той кимна.

- Ще видите, мой малък Маркъс, че добре ще се грижа за вас Ще родите страхотен роман. Не се косете, всички големи писатели преминават през такива трудни моменти.

Изглеждаше ведър и уверен, какъвто го познавах открай време. Никога не го бях виждал да се съмнява - беше харизматичен мъж, с добро самочувствие, самото му присъствие излъчваше естествен авторитет. На шейсет и седем години имаше достолепна осанка, гъста и винаги подредена посребрена коса, широки рамене и мускулесто тяло, което свидетелстваше за дългогодишно практикуване на бокс. Беше боксьор и именно чрез този спорт, който аз също тренирах усърдно, се бяхме харесали в Бъроуския университет.

Връзките ми с Хари, на които ще се върна по-нататък в този разказ, бяха много силни. Бе влязъл в живота ми през 1998 година, когато постъпих в Бъроуския университет в Масачусетс. По онова време аз бях на двайсет, а той на петдесет и седем и от петнайсетина години вече градеше добрата репутация на Катедрата по литература в този скромен провинциален университет със спокойна атмосфера и симпатични възпитани студенти. Преди това и аз като всички само бях чувал за големия-писателХари-Куебърт, докато в Бъроус се запознах просто с Хари, с този, който щеше да се превърне в един от най-близките ми приятели и да ме научи как се става писател. Самият той бе получил признание в средата на седемдесетте години, когато от втората му книга, „Произходът на злото“, се бяха продали петнайсет милиона екземпляра. Тогава бе удостоен с двете най-престижни награди в страната - „Нашънъл Литерари Ауорд“ и „Нашънъл Бук Ауорд“. Впоследствие продължи редовно да издава книги и да води добре списвана месечна хроника в „Бостън Глоуб“. Беше една от изявените фигури на американската интелигенция - често изнасяше лекции, канеха го на важни културни събития, зачитаха мнението му по политическите въпроси. Радваше се на голямо уважение, беше гордост за страната ни, бе най-доброто, което Америка можеше да роди. Надявах се, че през няколкото седмици, които щях да прекарам в дома му, ще ме научи как да прескоча бездната на белия лист. Установих обаче, че макар и да намираше положението ми за трудно, Хари не го смяташе за ненормално. „Писателите понякога имат такива дупки, това е един от рисковете на занаята - обясни ми той. - Започнете да работите и ще видите, че нещата ще потръгнат от само себе си.“ След което ме настани в кабинета си на партера, там, където самият той бе написал всичките си книги, сред които и „Произходът на злото“. Прекарах в тази стая дълги часове, опитвайки се на свой ред да пиша, но си оставах погълнат главно от гледката на океана и на снега от другата страна на прозореца. Когато идваше да ми донесе кафе или нещо за ядене, той виждаше отчаянието ми и се мъчеше да ми повдигне самочувствието. Една сутрин ми каза:

- Не правете тази физиономия, Маркъс, човек може да си помисли, че се готвите да умирате.

- На път съм...

- Хайде, тревожете се от войната в Ирак или като гледате накъде върви светът, но не и от някакви си книги... още е твърде рано. Направо сте жалък, знаете ли, правите цяла трагедия от това, че не смогвате да напишете три реда. По-добре погледнете нещата в лицето - написали сте забележителна книга, станали сте богат и прочут, а втората ви книга просто се бави, не излиза от главата ви. В това няма нищо странно, нито обезпокоително.

- Но вие... Имали ли сте подобен проблем?

Той избухна в звънък смях.

- Проблемът на белия лист? Шегувате ли се? Бедни ми приятелю, много по-често, отколкото можете да си представите!

- Издателят ми казва, че ако не напиша нова книга веднага, с мен е свършено.

- Знаете ли какво представлява издателят? Издателят е неуспял писател, чийто татко има достатъчно мангизи, за да му позволи да си присвои таланта на другите. Ще видите, Маркъс, всичко ще се оправи. Очаква ви фантастична кариера. Първата ви книга беше забележителна, втората ще е още по-добра. Не се тревожете, ще ви помогна да си върнете вдъхновението.

Не мога да кажа, че оттеглянето в Орора ми върна вдъхновението, но безспорно ми подейства добре. На Хари също - знаех, че често се чувства самотен. Нямаше семейство, нито много развлечения. Бяха щастливи дни. Всъщност последните ни щастливи дни заедно. Прекарахме ги в дълги разходки по брега на океана, в слушане на големите оперни класици, изкачвахме пистите за алпийски ски, разнищвахме местните културни събития и организирахме експедиции в суперите на областта - търсехме малките коктейлни наденички, продавани благотворително, в полза на ветераните от Американската армия. Хари ги обожаваше и смяташе, че те сами по себе си са достатъчни, за да оправдаят военната интервенция в Ирак. Често ходехме в „Кларкс“ да обядваме или да пием кафе, цели следобеди прекарвахме в заведението в разговори за живота, както правехме по времето, когато бях негов студент. Всички в Орора познаваха и уважаваха Хари, а от доста време и мен познаваха. С двама души си допадахме най-много - с Джени Дон, съдържателката на „Кларкс“, и с Ърни Пинкас, градският библиотекар, близък на Хари, който работеше на доброволни начала и понякога идваше привечер в Гуз Коув да изпие с нас един скоч. Самият аз всяка сутрин ходех в библиотеката да чета „Ню Йорк Таймс“. Още първия ден бях забелязал, че Ърни Пинкас е поставил екземпляр от книгата ми на видно място. Посочи ми го гордо, като ми каза: „Виждаш ли, Маркъс, книгата ти е страшно търсена. От година насам нея вземат най-много. Кога излиза следващата?“. „Право да си кажа, малко ми е трудно да започна. Затова съм тук.“ „Не се безпокой. Със сигурност ще ти хрумне някоя гениална идея. Нещо, което да грабне вниманието “ „Като например?“ „Не знам, ти си писателят. Но трябва да намериш тема, която да вземе акъла на тълпите.“

В „Кларкс“ Хари сядаше на една и съща маса от трийсет години, маса № 17, на която Джени бе завинтила метална табелка със следния надпис:

На тази маса през лятото на 1975 г.

писателят Хари Куебърт написа

знаменития си роман „ Произходът на злото

“.

Отдавна я знаех тази табелка, но не й бях обръщал истинско внимание. Едва сега се заинтересувах от нея и дълго я съзерцавах. Скоро гравираните върху метала думи ме обсебиха - седнал на тази окаяна дървена маса, лепнеща от мазнина и кленов сироп, в този дайньр в малко градче в Ню Хампшър, Хари бе написал изключителния си шедьовър, превърнал го в литературна легенда. Как му бе дошло вдъхновението? Аз също исках да се настаня на тази маса, да пиша и да ме осени гениална идея. Впрочем това и направих - през два последователни следобеда сядах на масата с хартия и химикалка и се опитвах да пиша, но без успех. Накрая попитах Джени:

- Значи, така, той сядаше на тази маса и пишеше, а?

Тя поклати глава.

- По цял ден, Маркъс. От сутрин до вечер. Не спираше да пише. Беше през лятото на седемдесет и пета, добре си спомням.

- На колко години беше той през седемдесет и пета?

- На твоята възраст. На около трийсет. Може би на малко повече.

Усещах как в мен кипи някаква ярост - и аз исках да напиша шедьовър, и аз исках да напиша книга, на която да се позовават. Хари разбра какво става, когато осъзна, че след близо месец, прекаран в Орора, не бях написал и един ред. Беше в началото на март, в кабинета в Гуз Коув, където чаках да ме озари божественото просветление и където той влезе, препасал женска престилка, за да ми донесе мекиците, които току-що бе опържил.

- Върви ли? - попита ме.

- Пиша нещо грандиозно - отвърнах и му подадох листовете, които кубинският носач ми бе връчил преди три месеца.

Той остави подноса и побърза да ги погледне, преди да разбере, че са бели.

- Нищо ли не сте написали? Вече три седмици сте тук и нищо не сте написали?

Избухнах.

- Нищо! Нищо! Нищо стойностно! Само идеи за роман!

- Но, за бога, Маркъс, нали роман искате да напишете!

Отговорих, без дори да се замисля:

- Шедьовър! Искам да напиша шедьовър!

- Шедьовър ли?

- Да. Искам да напиша велик роман, с велики идеи! Искам да напиша книга, която да разтърси умовете.

Хари ме позагледа и се разсмя.

- Не ми харесва прекомерната ви амбиция, Маркъс. Отдавна ви го казвам. Знам, че ще станете голям писател, убеден съм в това, откакто ви познавам. Но искате ли да знаете какъв ви е проблемът? Много бързате! На колко сте години точно?

- На трийсет.

- На трийсет! И искате да бъдете кръстоска между Сол Белоу и Артър Милър? Славата ще дойде, не бързайте толкова. Аз съм на шейсет и седем и съм ужасен - знаете ли, времето минава бързо и след всяка изминала година ми остава една по-малко. Какво си въобразявате, Маркъс? Че ще снесете ей така нà втората си книга? Кариера се изгражда, приятелю. А за да напишете велик роман, не са необходими велики идеи. Задоволете се да бъдете такъв, какъвто сте, и със сигурност ще успеете. Не се тревожа за вас. Преподавам литература от двайсет и пет години, двайсет и пет дълги години, и вие сте най-блестящата личност, която съм срещал.

- Благодаря.

- Не ми благодарете, това е просто истината. Но и недейте да хленчите, задето още не сте получили Нобелова награда, за бога... Трийсет години... Как не, ще ви дам аз един велик роман... Нобелова награда за глупост, това заслужавате.

- Но вие как успяхте, Хари? Книгата ви от седемдесет и шеста, „Произходът на злото“. Тя е шедьовър! А е била едва втората... Как сте успели? Как се пише шедьовър?

Той тъжно се усмихна.

- Маркъс, шедьоврите не се пишат. Те съществуват сами по себе си. А и знаете ли, за много хора това в крайна сметка е единствената книга, която съм написал... Искам да кажа, никоя от другите не е имала същия успех. Когато говорят за мен, веднага се сещат за „Произходът на злото“ и почти само за нея. А това е тъжно, защото си мисля, че ако на трийсет години ми бяха казали, че съм достигнал върха на кариерата си, сигурно щях да се хвърля в океана. Не бързайте толкова.

- Съжалявате ли, че сте написали тази книга?

- Може би... Малко... Не знам... Съжалението е понятие, което не харесвам - то означава, че не приемаме това, което сме били

- Но какво да правя тогава?

- Каквото винаги сте правили най-добре - пишете. И ако мога да ви дам един съвет, Маркъс, не правете като мен. Знаете ли, ние ужасно много си приличаме, затова ви заклевам, не повтаряйте грешките, които аз съм допускал.

- Какви грешки?

- Аз също, през лятото на седемдесет и пета, когато дойдох тук, исках непременно да напиша велик роман. Бях обсебен от идеята и желанието да стана велик писател.

- И сте станали.

- Не разбирате. Вярно е, че днес съм велик писател, както се изразявате вие, но живея сам в тази огромна къща. Животът ми е празен, Маркъс. Не правете като мен... Не позволявайте на амбицията да ни изяде, ако не искате сърцето ви да е самотно и перото ви да е тъжно. Защо си нямате приятелка?

- Нямам приятелка, защото не попадам на някоя, която да ми харесва истински.

- Мисля, по-скоро, че вие чукате, както пишете - или в екстаз, или никак. Намерете си някое добро момиче и му дайте шанс. Направете същото и с книгата си - дайте шанс на себе си. Дайте шанс на живота си! Знаете ли какво е главното ми занимание? Да храня чайките. Събирам сух хляб в алуминиевата кутия в кухнята, върху която има надпис Спомен от Рокланд, Мейн, и после го хвърлям на чайките. Не би трябвало непрекъснато да пишете.

Въпреки съветите, които ми даваше Хари, оставах обсебен от тази мисъл: как самият той, на моята възраст, бе успял да напише „Произходът на злото“, кое бе задействало таланта му? Все по-често си задавах този въпрос и тъй като Хари ме бе настанил в кабинета си, си позволих да се поразровя малко. Изобщо не си представях какво ще открия. Всичко започна, когато ми потрябва химикалка. Отворих едно чекмедже и попаднах на изписана тетрадка и няколко отделни листове с оригинални бележки на Хари. Много се развълнувах - това бе неочакван случай да разбера как е работил той, да видя дали тетрадките му са пълни със задрасквания, или вдъхновението му е идвало по най-естествен начин. Бях ненаситен, хвърлих се да изследвам библиотеката му, дано открия други бележници. За да имам свобода на действие, трябваше Хари да не е вкъщи. А това се случваше в четвъртък, когато той преподаваше в Бъроус - излизаше рано сутринта и обикновено се връщаше чак в края на деня. Ето така в четвъртък следобед на 6 март 2008 година стана нещо, което реших незабавно да забравя - открих, че Хари е поддържал връзка с петнайсетгодишно момиче, като е бил на трийсет и четири. Това бе станало през 1975 година.

Разкрих тайната му, когато, ровейки френетично и безсрамно по рафтовете на библиотеката, намерих скрита зад книгите голяма кутия от лакирано дърво, затворена с капак с панти. Предчувствах, че съм изтеглил голямата печалба, може би ръкописа на „Произходът на злото“. Извадих кутията и я отворих, но за голямо мое съжаление, вътре нямаше ръкопис, само снимки и изрезки от вестници. На фотографиите се виждаше Хари на младини - трийсетгодишен, великолепен, елегантен, горд, а до него - едно младо момиче. Имаше четири-пет снимки и тя фигурираше на всички. На една от тях бяха на плажа: Хари - гологръд, загорял и мускулест, прегръщаше и целуваше по бузата усмихнатата девойка, която бе закрепила очилата за слънце върху русите си коси. На гърба на снимката пишеше: Нола и аз, Мартас Винярд, краят на юли 1975 г. В този момент бях твърде развълнуван от откритието си, за да чуя Хари, който се връщаше от университета по-рано от обикновено - не чух нито скърцането на спирачките на корвета му по чакъла на пътя за Гуз Коув, нито звука на гласа му, когато влезе в къщата. Не чух нищо, защото в кутията, под снимките, намерих писмо без дата. С детски почерк върху хубава хартия беше написано следното:

Не се безпокойте, Хари, не се безпокойте за мен, ще намеря начин да дойда при вас. Чакайте ме в стая №

8, харесва ми тази цифра, тя ми е любимата. Чакайте ме в тази стая в 19 часа. После ще заминем завинаги.

Толкова ви обичам.

С много нежност

Нола

Коя беше тази Нола? С разтуптяно сърце започнах да преглеждам изрезките от вестници - в статиите се споменаваше за загадъчното изчезване на някоя си Нола Келерган през една августовска вечер на 1975 година. И Нола от вестникарските снимки съответстваше на Нола от снимките на Хари. В този момент той влезе в кабинета - носеше кафе и бисквити и изпусна подноса, когато, след като затвори вратата с крак, ме видя клекнал на килима му с разпръснатото пред мен съдържание на тайната кутия.

- Но... какво правите? - възкликна. - Вие... Ровите ли, Маркъс? Каня ви в дома си, а вие ровите във вещите ми? Та що за приятел сте вие?

Замрънках неубедителни обяснения.

- Просто попаднах на тази кутия, Хари. Случайно я намерих. Не трябваше да я отварям... Съжалявам.

- Наистина не е трябвало! С какво право? С какво право, за бога?

Той изтръгна снимките от ръцете ми, бързо събра изрезките, нахвърля всичко в кутията и я отнесе в стаята си, където се затвори.

Никога не го бях виждал такъв, не бих могъл да кажа дали ставаше дума за паника, или за ярост. Разтапях се в оправдания, застанал пред вратата му, обяснявах му, че не съм искал да го оскърбя, че случайно съм попаднал на кутията. Нямаше полза. Излезе от стаята си чак след два часа, отиде право в дневната и изпи няколко чаши уиски. Когато реших, че се е поуспокоил, слязох и аз при него.

- Хари... Кое е това момиче? - попитах тихо.

Той сведе очи.

- Нола.

- Коя е Нола?

- Не питайте коя е Нола. Моля ви.

- Хари, коя е Нола? - повторих.

Той поклати глава.

- Аз я обичах, Маркъс. Толкова я обичах.

- Но защо никога не сте ми говорили за нея?

- Сложно е...

- Нищо не е сложно между приятели.

Той сви рамене.

- След като сте намерили тези снимки, най-добре да ви кажа. През седемдесет и пета, като дойдох в Орора, се влюбих в това момиче, което бе само на петнайсет години. Казваше се Нола и беше жената на живота ми.

Настъпи кратко мълчание, после попитах, развълнуван:

- Какво стана с Нола?

- Мръсна история, Маркъс. Тя изчезна. Изчезна една вечер в края на август седемдесет и пета, след като беше видяна цялата в кръв от местна жителка. Щом сте отворили кутията, сигурно сте погледнали статиите. Така и не я откриха, никой не знае какво се е случило.

- Какъв ужас - прошепнах аз.

Той заклати глава.

- Знаете ли - каза накрая, - Нола щеше да промени живота ми. Изобщо нямаше да ми трябва да съм великият Хари Куебърт, страхотният писател. Нямаше да ми трябват слава, пари и велика съдба, ако бях успял да запазя Нола. Нищо от това, което съм правил по-късно, не е придавало толкова смисъл на живота ми, колкото онова прекарано с нея лято.

За първи път, откакто го познавах, видях Хари толкова разтърсен. След като ме погледна в очите, той каза:

- Маркъс, никой не е в течение на тази история. Вие единствен вече я знаете. И трябва да я запазите в тайна.

- Разбира се.

- Обещайте ми!

- Обещавам ви, Хари. Това ще е нашата тайна.

- Ако някой в Орора научи, че съм имал любовна връзка с Нола Келерган, край с мен.

- Можете да ми имате доверие, Хари.

Това бе всичко, което узнах за Нола Келерган. Повече не говорихме за нея, нито за кутията и аз реших да погреба завинаги тази история в бездните на паметта си, без да подозирам, че по стечение на обстоятелствата призракът на Нола щеше отново да се появи в живота ни няколко месеца по-късно.

Прибрах се в Ню Йорк в края на март, след шест седмици в Орора, през които следващият ми голям роман така и не се роди. Три месеца оставаха от дадения ми от Барнаски срок и знаех, че няма да успея да спася кариерата си. Бях си обгорил крилете, вече официално залязвах, бях най-нещастният и най-непродуктивният от известните нюйоркски писатели. Седмиците минаваха, а аз прекарвах повечето време в усилена подготовка за очакващото ме поражение. Намерих друга работа на Дениз, свързах се с адвокати, които можеха да са ми от полза, когато „Шмид и Хансън“ решаха да ме изправят пред съда, и направих списък на предметите, на които държах най-много и смятах да скрия при родителите ми, преди съдебните изпълнители да са дошли да потропат на вратата ми. Щом започна месец юни, фаталният месец, месецът на ешафода, захванах да броя дните, които ме деляха от смъртта ми на творец - още трийсет къси дни, после привикване в кабинета на Барнаски и екзекуция. Обратното броене бе започнало. Не подозирах, че едно драматично събитие ще промени мизата.

30.

Знаменития

- Втората глава е много важна, Маркъс. Трябва да е ударна, сразяваща.

- Като какво, Хари?

- Като юмручен удар. Вие не сте левак, но когато се боксирате и сте в отбранителна позиция, винаги левият ви юмрук е изнесен напред - първият ляв прав замайва противника ви, вторият десен прав го зашеметява. Такава трябва да е втората ви глава - прав десен удар в челюстта на читателите.

Беше четвъртък, 12 юни 2008 година. Бях прекарал сутринта в четене вкъщи, в дневната. Навън беше топло, но валеше - вече от три дни над Ню Йорк се сипеше ситен дъждец. Някъде към един на обед иззвъня телефонът. Вдигнах и отначало ми се стори, че отсреща няма никой. После долових приглушено ридание.

- Ало? Ало? Кой се обажда? - попитах.

- Тя... тя е мъртва.

Гласът едва се чуваше, но го разпознах веднага.

- Хари? Хари, вие ли сте?

- Тя е мъртва, Маркъс.

- Мъртва? Коя тя?

- Нола.

- Какво? Как така?

- Мъртва е и аз съм виновен, Маркъс... Какво направих? Господи, какво направих?

Плачеше.

- Хари, за какво говорите? Какво се опитвате да ми кажете?

Той затвори. Веднага се обадих у тях, никакъв отговор. Опитах и на мобилния му - без успех. Набирах отново и отново, оставих няколко съобщения на телефонния му секретар. Нищо. Разтревожих се. В този момент не знаех, че Хари ми се е обадил от полицейското управление в Конкорд. Недоумявах какво става, докато към четири следобед не ми позвъни Дъглас.

- Марк, боже мой, разбра ли? - крещеше той.

- Да разбера какво?

- За бога, пусни телевизията! За Хари Куебърт се отнася! За Куебърт!

Веднага включих на един информационен канал и поразен, видях на екрана къщата в Гуз Коув, и чух говорителят да обяснява: Тук, в тази къща в Орора, Ню Хампшър, днес арестуваха писателя Хари Куебърт, след като полицията откри в двора му заровени човешки останки. Според първите предположения на разследващите може би става дума за тялото на Нола Келерган, местно петнайсетгодишно момиче, изчезнало безследно през август седемдесет и пета година... Всичко около мен се завъртя. Отпуснах се на канапето, напълно зашеметен. Не чувах нищо - нито телевизията, нито Дъглас, който ревеше на другия край на линията: „Маркъс? Там ли си? Ало? Убил е дете? Убил е дете?“. Всичко в главата ми се объркваше, като в кошмар.

Ето така научих заедно с потресената Америка какво се бе случило преди няколко часа: сутринта в Гуз Коув дошъл екип градинари по заявка на Хари - щели да засаждат хортензии близо до къщата. Като разкопавали земята, попаднали на човешки кости, заровени на метър дълбочина, и веднага уведомили полицията. Бързо извадили цял скелет, след което арестували Хари.

По телевизията всичко протичаше много скоростно. Редуваха се кадри от Орора, от местопрестъплението, от Конкорд, столицата на Ню Хампшър, разположена на шейсет мили в северозападна посока, където Хари беше затворен в предварителния арест от Криминалния отдел на щатската полиция. Изпратени на място журналистически екипи вече следяха отблизо разследването. Изглежда, намерена заедно с тялото улика позволяваше да се смята, че това са останките на Нола Келерган. Според едно отговорно лице от полицията, ако тази информация се потвърдеше, Хари Куебърт щеше да бъде заподозрян и за убийството на Дебора Купър, последната, видяла Нола жива на 30 август 1975 година, и намерена убита същия ден, след като извикала полицията. Беше абсолютно смайващо. Мълвата се движеше лавинообразно. Новините се разпространяваха в страната в реално време, подхванати от телевизията, радиото, интернет и социалните мрежи: Хари Куебърт, шейсет и седем годишен, един от най-големите автори от втората половина на века, беше мерзък убиец на дете.

Дълго време ми требваше, за да осъзная какво точно се случва, може би няколко часа. В двайсет часа, когато разтревоженият Дъглас дойде вкъщи да се увери, че се държа, все още бях убеден, че става дума за грешка. Казах му:

- Как могат да го обвиняват в две убийства, след като дори не са сигурни, че това са останките на Нола!

- Във всеки случай имало е заровен труп в градината му.

- Но защо ще вика хора да копаят на мястото, където е заровил тялото? Няма никаква логика! Трябва да тръгвам.

- За да отидеш къде?

- В Ню Хампшър. Да защитя Хари.

Дъглас отговори с онзи здрав разум, който отличава хората, родом от Средния запад:

- В никакъв случай, Марк. Не отивай там. Не се завирай в тази лайнарница.

- Хари ми се обади по телефона.

- Кога? Днес ли?

- Към един на обед. Предполагам, че е било обаждането, на което има право. Трябва да го подкрепя! Много е важно.

- Важно? Важна е втората ти книга. Надявам се, че не си ме преметнал и че ще донесеш готов ръкопис в края на месеца. Барнаски е на път да те зареже. Осъзнаваш ли какво ще се случи с Хари? Не се навирай в този батак, Марк, прекалено си млад! Не си съсипвай кариерата.

Не отговорих. По телевизията заместник щатският прокурор даваше пресконференция. Той изброи обвиненията, предявени срещу Хари: предумишлено отвличане и двойно предумишлено убийство. Хари бе официално обвинен в убийството на Дебора Купър и Нола Келерган. А за отвличането и убийствата го чакаше смъртна присъда.

Падението на Хари едва започваше. Кадрите от предварителното изслушване, което се проведе на следващия ден, обиколиха страната. Пред десетки телевизионни камери и фотографски светкавици всички го видяха как влиза в съдебната зала, окован в белезници и под полицейска охрана. Имаше много измъчен вид: мрачно изражение, небръснат, разрошен, с разкопчана риза, с подути очи. Адвокатът му Бенджамин Рот беше с него. Рот се ползваше с добра репутация в Конкорд и често го бе съветвал в миналото. Бях го срещал в Гуз Коув, така че го познавах донякъде.

Чудото на телевизията позволи на цяла Америка да проследи на живо изслушването, на което Хари пледира невинен в престъпленията, за които го обвиняваха, и да види как съдията нарежда задържането му в предварителния арест в щатския мъжки затвор в Ню Хампшър. Това беше само началото на бурята - в този момент все още хранех наивната надежда за бърз изход, но час след изслушването ми позвъни Бенджамин Рот.

- Хари ми даде номера ви - каза ми. - Настоя да ви се обадя, иска да ви увери, че е невинен и че никого не е убивал.

- Знам, че е невинен! - отвърнах. - Убеден съм в това. Как е той?

- Зле, както можете да си представите. Ченгетата го притискат. Призна, че е имал връзка с Нола през лятото преди изчезването й.

- Знаех за Нола. А за останалото?

Рот се поколеба за миг, преди да отговори:

- Отрича. Но...

Прекъснах го.

- Но какво? - попитах неспокойно.

- Маркъс, няма да скрия от вас, че ще е трудно. Разполагат със сериозни улики.

- Какво разбирате под сериозни? Говорете, за бога! Държа да знам!

- Това трябва да си остане между нас. Никой не бива да научава.

- Няма да кажа на никого. Можете да ми имате доверие.

- При останките на момичето полицаите са намерили и ръкописа на „Произходът на злото“.

- Какво?

- Да, ръкописът на онази прословута книга е бил заровен заедно с нея. Хари здравата го е загазил.

- Даде ли някакви обяснения?

- Да. Казва, че тя е героинята на книгата му. Че все стояла в дома му, в Гуз Коув, и че вземала готовите страници да ги чете. Казва, че няколко дни преди да изчезне, взела целия ръкопис със себе си.

- Какво? - възкликнах. - Тя е героинята на книгата му?

- Да. Това в никакъв случай не трябва да се разчува. Можете да си представите скандала, ако медиите научат, че една от най-продаваните книги в Америка през последните петдесет години не е просто измислена любовна история, за каквато всеки я е смятал, а плод на незаконна любовна връзка на трийсет и четири годишен мъж с петнайсетгодишно момиче.

- Дали можете да го освободите под гаранция?

- Под гаранция? Май не сте разбрали колко сериозно е положението, Маркъс. Няма свобода под гаранция, когато говорим за най-тежкото престъпление. Хари рискува смъртоносна инжекция. След десетина дни ще трябва да се представи пред голямото жури, което ще реши дали да подкрепи обвиненията и да насрочи процес. Това нерядко е само формалност. Няма никакво съмнение, че процес ще има. След шест месеца, може би след година.

- А междувременно?

- Ще остане в затвора.

- Дори да е невинен?

- Такъв е законът. Пак ви казвам, положението е сериозно. Обвиняват го в убийство на двама души.

Обезсърчено се отпуснах на канапето. Трябваше да говоря с Хари.

- Кажете му да ми се обади! - настоях аз. - Много е важно.

- Ще му предам - отвърна Рот.

- Кажете му, че е наложително да разговарям с него и че очаквам обаждането му!

Веднага след като затворих, извадих „Произходът на злото“ от библиотеката си. На първата страница имаше посвещение от Учителя:

На Маркъс, най-блестящият ми ученик.

Приятелски

X Л. Куебърт, май 1999 г.

Зачетох се в книгата, която не бях разтварял от години. Беше любовна история, в повествованието бяха включени епистоларни пасажи. История на мъж и жена, които се обичаха, без да имат право да се обичат. Значи, тайнственото момиче, за което още не знаех нищо, е било главната му героиня. Когато посред нощ приключих с четенето, дълго се вглеждах в заглавието. И за първи път се запитах какво означава. Защо „Произходът на злото"? За какво зло говореше Хари?

*

Изминаха три дни, през които ДНК анализът и зъбните отпечатъци потвърдиха, че откритият в Гуз Коув скелет е на Нола Келерган. Огледът на костите позволи да се установи, че става дума за около петнайсетгодишно дете, което показваше, че Нола е умряла приблизително в момента на изчезването си. И главно, една фрактура на задната част на черепа даваше основание да се твърди със сигурност, дори повече от трийсет години след събитията, че смъртта е настъпила вследствие на поне един получен удар - ясно бе, че Нола Келерган е била пребита.

Нямах никакви вести от Хари. Опитвах се да вляза във връзка с него чрез щатската полиция, затвора или Рот, но неуспешно. Въртях се из апартамента си, измъчваха ме хиляди въпроси, притесняваше ме тайнственото му обаждане. В края на седмицата не издържах. Реших, че нямам друг избор и трябва да отида да видя какво става в Ню Хампшър.

Рано в понеделник, на 16 юни 2008 година, сложих куфарите си в багажника на рейндж роувъра и напуснах Манхатън, поемайки по Франклин Рузвелт Драйв покрай Ийст Ривър. Преминах през Харлем и Бронкс, преди да тръгна по път № 1-95 в северна посока. За да избегна риска да ме убедят да се откажа и кротко да се прибера у дома, предупредих родителите ми, че съм на път за Ню Хампшър, чак когато навлязох доста навътре в щата Ню Йорк. Майка ми заяви, че съм луд.

- Но какви ги вършиш, Марки? Ще идеш да защитаваш този престъпник?

- Не е престъпник, мамо. Приятел ми е.

- Е, значи, приятелите ти са престъпници! Татко ти е до мен и казва, че бягаш от Ню Йорк заради книгите.

- Не бягам.

- А заради жена ли?

- Казах ти, че не бягам. И в момента нямам приятелка.

- Кога ще имаш приятелка? Сетила се бях за онази Наталия, с която ни запозна миналата година. Много мила шикса^3. Защо не й се обадиш?

- Но ти не можеше да я понасяш.

- И защо вече не пишеш книги? Всички те обичаха, когато беше голям писател.

- И сега съм писател.

- Прибери се вкъщи. Ще ти направя хубав хотдог и топла ябълкова пита с топка ванилов сладолед отгоре, който да оставиш да се разтопи.

- Мамо, на трийсет години съм, мога и сам да си направя хотдог, ако искам.

- Баща ти вече не може да яде хотдог, представяш ли си? Докторът каза така. (Чух баща ми да ръмжи зад нея, че все пак можел от време на време, а майка ми да повтаря: „Край с хотдога и с всякакви такива свинщини. Докторът рече, че те ти запушват всичко!“.) Марки, скъпи? Татко казва, че трябва да напишеш книга за Куебърт. Това ще ти помогне в кариерата. След като всички говорят за Куебърт, всички ще говорят за книгата ти. Защо не дойдеш вкъщи да вечеряме, Марки? От толкова отдавна не си идвал. Мям-мям, ще хапнеш хубава ябълкова пита.

Почти бях прекосил Кънектикът, когато ми хрумна злощастната идея да спра диска с оперна музика, за да чуя новините по радиото, и разбрах, че от полицията е изтекла информация - медиите знаеха, че ръкописът на „Произходът на злото“ е бил открит заедно с останките на Нола Келерган и че Хари е признал, че се вдъхновил от връзката си с нея, за да го напише. В рамките на една сутрин тази нова информация бе успяла да обиколи страната. Малко след Толанд спрях на една бензиностанция да напълня резервоара и в магазина заварих бензинджията залепен за екрана на телевизора, по който за пореден път повтаряха новините. Застанах до него и тъй като настоях да увеличи звука, той ме попита, като видя разстроения ми вид:

- Не знаехте ли? От часове вече говорят за това. Вие къде бяхте? На Марс?

- В колата си.

- Ха! Да не би да нямате радио?

- Слушах оперна музика. Операта ме разведрява.

Той се взря в мен.

- Не се ли познаваме?

- Не - отвърнах.

- Струва ми се, че ви познавам...

- Имам много обикновена физиономия.

- Не, сигурен съм, че съм ви виждал. От телевизията сте, нали? Актьор ли сте?

- Не.

- С какво се занимавате?

- Писател съм.

- А, да бе! Продаваха тук книгата ви миналата година. Добре си спомням снимката ви на корицата.

Той тръгна да търси книгата по рафтовете, където нея, естествено, вече я нямаше. Накрая измъкна една от склада и се върна на касата с победоносен вид.

- Ето, вие сте! Вижте, това е вашата книга. Маркъс Голдман, това е името ви, написано е на корицата.

- Щом казвате.

- Е? Какво ново, господин Голдман?

- Нищо особено, право да ви кажа.

- Закъде сте тръгнали, ако мога да попитам?

- За Ню Хампшър.

- Хубав край. Особено през лятото. Какво ще правите там? Риба им ще ловите?

- Аха.

- Какво ще ловите? По ония места се въди страхотен костур.

- Неприятности ще ловя май. Отивам при един приятел, който е закъсал. Здравата е закъсал.

- О, не може да е закъсал повече от Хари Куебърт!

Той се разсмя и сърдечно ми стисна ръката, защото „тук рядко виждаме знаменитости“, после ми предложи кафе за из път.

Общественото мнение беше разбунено. Не само че наличието на ръкописа до костите на Нола окончателно обвиняваше Хари, но и разкритието, че книгата е била вдъхновена от любовна история с петнайсетгодишно момиче, будеше силно безпокойство. Какво да мислят за тази книга оттук нататък? Нима, издигайки Хари до ранга на писател звезда, Америка бе гласувала за един перверзник? Колкото до журналистите, те се възползваха от скандала и взеха да разсъждават за различните причини, които биха могли да са накарали Хари да убие Нола Келерган. Може би тя е заплашвала, че ще даде гласност на връзката им? Искала е да скъса и той е откачил? Самият аз предъвквах тези въпроси по целия път до Ню Хампшър. Опитвах се да мисля за друго, като изключих радиото и пуснах диска с оперната музика, но нямаше нито едно парче, което да не свързвам с Хари. А шом се сетех за него, сещах се и за момичето, което от трийсет години лежеше под земята, до къщата, където смятах, че съм прекарал някои от най-хубавите мигове в живота си.

След пет часа най-накрая стигнах в Гуз Коув. Бях карал, без да се замислям - защо идвам тук, вместо да отида в Конкорд при Хари и Рот? Покрай път № 1 бяха паркирали камионетки със сателитни антени, а на кръстовището с малкия чакълест път, който водеше към къщата, висяха журналисти и предаваха на живо по телевизионните канали. В момента, когато понечих да завия, всички се втурнаха към колата, за да видят кой идва. Един от тях ме разпозна и извика: „Хей, това е онзи писател, Маркъс Голдман!“. Роякът от папараци се развълнува, обективи на камери и фотоапарати се залепиха за прозорците на колата ми и чух да ми крещят всякакви въпроси: „Мислите ли, че Хари Куебърт е убил онова момиче?“, „Знаехте ли, че я е описал в „Произходът на злото“?“, „Ще изтеглят ли книгата от пазара?“. Не желаех да правя никакво изявление, не отворих прозорците и не свалих очилата си за слънце. Полицаите от управлението в Орора, които бяха изпратени тук да въвеждат ред сред журналистите и любопитните, ми проправиха път, така че успях да продължа по алеята между черниците и високите борове. Чух журналистите да викат: „Господин Голдман, защото сте дошли в Орора? Какво правите у Хари Куебърт? Господин Голдман, защо сте тук?“.

Защо бях тук? Защото ставаше дума за Хари. Който вероятно бе най-добрият ми приятел. Защото, колкото и учудващо да звучеше - в онзи момент дори аз не го съзнавах - Хари беше най-ценният ми приятел. В гимназията и в университета се бях оказал неспособен да завържа приятелства с младежи на моята възраст, от тези, които човек поддържа през целия си живот. Имах само Хари и странно, но отговорът на въпроса дали е виновен, или не за това, за което го обвиняваха, нямаше да промени нищо - щях да си остана негов приятел. Беше особено чувство. Мисля, че би ми се искало да мога да го намразя и да му се изплюя в лицето заедно с цялата нация. Би било по-просто. Само че случилото се ни най-малко не влияеше на отношението ми към него. Ако не друго, казвах си, той е човек, а човеците си имат демони. Всички си имат демони. Въпросът е доколко поносими са те.

Спрях на чакълестия паркинг до стъкления навес. Червеният корвет беше пред малката пристройка, която служеше за гараж, там, където го оставяше винаги. Сякаш домакинът си беше вкъщи и всичко бе наред. Опитах се да вляза в къщата, ала беше заключено. Доколкото си спомнях, тази врата за първи път ми оказваше съпротива. Обиколих къщата. Не се виждаше никакъв полицай, но достъпът до задната част на парцела бе препречен с ленти. Задоволих се да посъзерцавам отдалече широкия ограден периметър, стигащ до гората. Отгатваше се зейналият кратер, който свидетелстваше за сериозното разкопаване, извършено от полицията, а до него - забравените полуизсъхнали хортензии.

Дълго стоях така, докато накрая чух зад мен да спира кола. Беше Рот, идваше от Конкорд. Беше ме видял по телевизията и веднага бе тръгнал насам. Първите му думи бяха:

- Значи, дойдохте?

- Да. Защо?

- Хари ми каза, че ще дойдете. Каза ми, че сте упорит като магаре, че ще дойдете тук и ще си напъхате носа в досието.

- Хари ме познава добре.

Рот бръкна в джоба на сакото си и извади сгънат лист хартия.

- От него е - додаде.

Разгънах листа. Беше написана на ръка бележка.

Скъпи Маркъс,

Ако четете тези редове, значи, сте дошли в Ню Хампшър, за да научите какво става със стария ви приятел.

Вие сте смел човек. Никога не съм се съмнявал в това. Кълна ви се, че съм невинен, че не съм извършил престъпленията, в които ме обвиняват. Мисля обаче, че ще прекарам известно време в затвора, а вие имате по-важна работа от това, да се занимавате с мен. Съсредоточете се върху кариерата си, съсредоточете се върху романа, който трябва да предадете на издателя в края на месеца. Вашата кариера е по-важна. Не си губете времето с мен.

Ваш Хари

П. П.: Ако случайно решите въпреки всичко да поостанете в Ню Хампшър или ако от време на време идвате насам, знаете, че сте добре дошли в Гуз Коув. Можете да останете колкото желаете. Моля ви само за една услуга: хранете чайките. Оставяйте хляб на терасата. Хранете чайките, важно е.

- Не го зарязвайте - каза Рот. - Куебърт има нужда от вас.

Поклатих глава.

- Как са нещата с него?

- Зле. Нали видяхте новините? Всички знаят за книгата. Истинска катастрофа. Колкото повече научавам, толкова повече се питам как що го защитавам.

- Откъде изтича информация?

- Според мен направо от кабинета на прокурора. Искат да засилят натиска върху Хари, като настройват срещу него общественото мнение. Искат пълни самопризнания, знаят, че за случай отпреди трийсет години признания са им абсолютно необходими.

- Кога ще мога да го видя?

- Още утре сутрин. Щатският затвор е на изхода на Конкорд. Къде ще отседнете?

- Тук, ако е възможно.

Той направи гримаса и каза:

- Едва ли е възможно. Полицията претърси къщата. Явно я смята за местопрестъпление.

- Местопрестъплението не е ли там, където е дупката? - попитах.

Рот огледа външната врата, после бързо обиколи къщата и се върна при мен усмихнат.

- От вас ще излезе добър адвокат, Голдман. Къщата не е запечатана.

- Това значи ли, че мога да се настаня в нея?

- Това значи, че не ви е забранено да се настаните.

- Не съм сигурен, че разбирам.

- В това се състои красотата на американското право, Голдман. Когато няма закон, го измисляте. А ако се заяждат с вас, стигате до Върховния съд, който признава, че сте прав, и издава съдебно решение във ваша полза: Голдман срещу щата Ню Хампшър. Знаете ли защо в тази страна са длъжни да ви четат правата, като ви арестуват? Защото през шейсетте години някой си Ернесто Миранда бил осъден за изнасилване въз основа на собствените му признания. Е, представете си, адвокатът му заявил, че това е несправедливо, понеже симпатичният Миранда не бил ходил на училище и не знаел, че Хартата за правата му разрешава нищо да не признава. Въпросният адвокат вдигнал голям шум, сезирал Върховния съд и тути кванти и представете си - спечелил! Самопризнанията били отхвърлени, процесът Миранда срещу щата Аризона се прочул и оттогава всяко ченге, което ви опандизва, е задължено да припява: „Имате право да запазите мълчание, имате право на адвокат, ако нямате средства, ще ви бъде назначен служебен защитник“. Накратко, това идиотско дрънкане, което непрекъснато чувате във филмите, го дължим на приятелчето Ернесто Миранда. Поуката, Голдман, е, че в Съединените щати справедливостта е екипна работа - всеки може да участва. Така че настанявайте се тук, никой не може да ви попречи, а ако полицията има тупето да дойде да ви досажда, кажете им, че съществува юридически вакуум, споменете Върховния съд и ги заплашете с колосални обезщетения. Това винаги действа. Обаче нямам ключове от къщата.

Извадих един комплект от джоба си.

- Хари ми ги даде преди време.

- Голдман, вие сте магьосник! Само моля ви, не пресичайте лентите, ще си имаме неприятности с полицията.

- Обещавам. Всъщност, Бенджамин, какво намериха при обиска?

- Нищо. Полицията не откри нищо. Затова в къщата може да се пипа.

Рот си тръгна, а аз влязох в огромната пуста къща. Заключих след себе си и отидох направо в кабинета да издиря прословутата кутия.

Но я нямаше. Какво ли бе направил Хари с нея? На всяка цена исках да я открия, затова прерових библиотеките в кабинета и дневната, но напразно. Тогава реших да изследвам всяка стая в къщата, за да намеря каквото и да е, нещо, което би ми помогнало да разбера какво се е случило тук през 1975 година. Дали Нола Келерган е била убита в някоя от тези стаи?

Накрая намерих няколко албума със снимки, които не бях виждал или не бях забелязал преди. Отворих един и видях вътре снимки, на които бяхме с Хари през университетските ми години. В аулата, в спортната зала, в кампуса, в дайнъра, където често ходехме заедно. Имаше дори снимки от церемонията по връчването на дипломата ми. Следващият албум беше пълен с изрезки от вестници със статии за мен и книгата ми. Някои пасажи бяха оградени с червено или оцветени с маркер. В този момент осъзнах, че Хари открай време много внимателно е следял развитието ми и е запазвал благоговейно всичко, свързано с мен. Намерих дори материал от един монтклеърски вестник отпреди година и половина, в който отразяваха церемонията, организирана в моя чест в гимназията „Фелтън“. Как се бе сдобил с този материал? Добре си спомнях деня. Беше малко преди Коледа 2006 година. Продажбите на първия ми роман бяха задминали един милион и директорът на гимназията „Фелтън“, където бях завършил средното си образование, развълнуван от успеха ми, бе решил да ми окаже според него заслужена почит.

Тържеството се състоя през един съботен следобед в голямата зала на училището пред подбрана публика от гимназисти, бивши гимназисти и няколко местни журналисти. Целият този елит бе насядал на сгъваеми столове срещу голямо платно, което директорът победоносно дръпна, след като произнесе съответната реч, и пред очите на публиката се разкри стъклена витрина, украсена с надписа Спомен от Маркъс П. Голдман, наречен Знаменития, ученик в тази гимназия от 1994 до 1998 година, и съдържаща екземпляр от романа ми, някогашните ми бележници, няколко снимки и спортните ми екипи от отборите по лакрос и по бягане.

Усмихнах се, докато четях материала. Преминаването ми през гимназията „Фелтън“, малко, спокойно училище в северната част на Монтклеър, в което учеха кротки юноши, се бе отпечатало в спомените на съучениците и учителите ми дотолкова, че ме бяха нарекли Знаменития. Но през този декемврийски ден на 2006-а това, което не знаеха, докато ръкопляскаха пред витрината, бе, че в продължение на четири дълги и чудесни години бях безспорната звезда на „Фелтън“ благодарение на низ от недоразумения, отначало случайни, после вещо дирижирани.

Епопеята на Знаменития започна през първата ми година в гимназията, когато трябваше да си избера спортна дисциплина. Бях решил това да е футболът, но броят на местата в двата екипа бе ограничен и за зла чест, в деня на записванията закъснях и не успях да се регистрирам. „Затворено е - каза ми дебеланата, която отговаряше за записванията. - Елате догодина.“ „Ако обичате, госпожо - замолих се аз, - на всяка цена трябва да се запиша за някой спорт, иначе ще се наложи да повтарям годината.“ „Името ти?“, въздъхна тя. „Голдман, Маркъс Голдман, госпожо.“ „За кой спорт?“ „Футбол. Или баскетбол.“ „И в двата няма места. Остават ми акробатичните танци и лакросът.“

Лакрос или акробатични танци. Чума или холера. Знаех, че ако вляза в отбора по танци, всички ще ми се подиграват, затова избрах лакроса. Само че във „Фелтън“ от две десетилетия не бе имало добър отбор по лакрос, поради което никой ученик не искаше да се записва за този спорт. Освен отпадналите от другите дисциплини или закъснелите като мен. Ето как влязох в доста жалък и неумел отбор, който обаче щеше да ме прослави. С надеждата, че в един момент ще ме приемат в отбора по футбол, извършвах истински спортни подвизи с цел да ме забележат, Тренирах с безпрецедентна мотивация и след две седмици треньорът видя в мое лице звездата, която отдавна очакваше. Веднага бях определен за капитан на отбора и не ми бяха необходими големи усилия, за да започнат да ме смятат за най-добрия играч на лакрос в историята на гимназията. С лекота бих рекорда по голове от предишните двайсет години - който бе абсолютно жалък - и за това постижение бях записан на почетното табло на гимназията, което никога не се бе случвало на ученик от първи гимназиален клас. Това впечатли съучениците ми и привлече вниманието на преподавателите, а на мен даде възможност да науча, че за да си знаменит, е достатъчно да умееш да хитруваш. В крайна сметка важното бе не какви са нещата, а как изглеждат.

Бързо влязох в играта. Естествено, вече не ставаше и въпрос да напускам отбора по лакрос - бях обсебен от мисълта да стана най-добрият, с всички средства, да бъда в светлината на прожекторите, на всяка цена. Вярно, че конкурсът за индивидуални научни проекти беше спечелен от онази малка свръхнадарена чума Сали и че аз се класирах на шестнайсето място. Обаче по време на връчването на наградите в тържествената зала на гимназията взех думата и разказах за уикендите, измислените от мен уикенди доброволна работа с умствено недоразвити деца, които значително били попречили на изработването на проекта ми. Накрая заключих с пълни със сълзи очи: „Не ми трябват първи награди, ако мога да запаля искрица щастие в очите на моите приятели, болните от тризомия деца“. Разбира се, това разстрои всички и затъмни славата на Сали в очите на учителите, на съучениците ми и на самата Сали, която - тя имаше братче с тежка инвалидност, нещо, което не знаех - отказа да приеме наградата и настоя да я дадат на мен. След този епизод видях името си изписано в категориите Спорт, Наука и Награда за другарство на почетното табло, което тайно бях нарекъл непочтеното табло, тъй като напълно съзнавах самозванството си. Но не можех да се спра, бях като обсебен. Седмица по-късно бих рекорда по продажба на билети за томбола, като сам ги изкупих всичките с парите, събрани през двете лета, когато бях чистил моравите на градския басейн. Не трябваше повече, за да плъзне из гимназията мълвата, че Маркъс Голдман е изключително същество. Тази констатация накара учители и съученици да ме нарекат Знаменития, нещо като фабрична марка, гаранция за абсолютен успех. След което славата ми бързо се разнесе из квартала ни в Монтклеър, изпълвайки родителите ми с огромна гордост.

Тази незаслужена репутация ме подтикна да започна да тренирам един благороден спорт - бокс. Винаги бях имал слабост към бокса и открай време доста добре се биех, но това, към което се стремях, когато отивах тайно да тренирам в клуб в Бруклин, на един час с влак от дома ми, там, където никой не ме познаваше, където Знаменития не съществуваше, бе да престана да бъда безупречен - отивах, за да си извоювам правото да бъда набит от някой по-силен от мен, правото да се изложа. Това бе единственият начин да избягам надалече от чудовището от съвършенство, което бях създал - в боксовата зала Знаменития можеше да изгуби, можеше да се представи зле. И Маркъс можеше да съществува. Защото малко по малко манията ми да бъда абсолютен номер едно стана невъобразима - колкото повече печелех, толкова повече се боях да не загубя.

През третата година поради бюджетни съкращения се наложи директорът да разформирова отбора по лакрос. Той струваше твърде скъпо на гимназията в сравнение с приходите, които носеше. За мое голямо съжаление, трябваше да си избера друга спортна дисциплина - отборите по футбол и по баскетбол, естествено, ми се мазнеха, но знаех, че ако вляза в някой от тях, ще се сблъскам с много по-надарени и решителни играчи от съекипниците ми в лакроса. Рискувах да бъда затъмнен, да изпадна в анонимност или, което е още по-лошо, да регресирам - какво ще кажат, ако Маркъс Голдман, наречен Знаменития, бивш капитан на отбора по лакрос, вкарал рекорден брой голове за последните двайсет години, изведнъж стане водоносец в отбора по футбол? Изживях две седмици на ужасно безпокойство, докато не чух за напълно неизвестния гимназиален отбор по бягане, който се състоеше от двама късокраки шишковци и един нефелен кльощав ученик. Освен това се оказа, че това е единствената дисциплина, с която „Фелтън“ не участва в междуучилищните състезания - тоест имах гаранция, че никога няма да меря сили с опасни за мен играчи. Така че с голямо облекчение и без никакво колебание се записах в отбора по бягане, в който още на първата тренировка с лекота бих рекорда по бързо бягане на кротките ми съотборници под влюбените погледи на няколко мои фенове и на директора.

Всичко щеше да е прекрасно, ако на директора, омаян от резултатите ми, не му бе хрумнала нелепата идея да организира голямо състезание по бягане между учебните заведения на областта, за да повдигне репутацията на гимназията си, уверен, че Знаменития ще спечели убедително. При оповестяването на тази новина ме обзе паника и в продължение на месец тренирах неуморно. Но знаех, че няма да мога да се опълча на бегачите от другите гимназии, свикнали да участват в надпревари. Бях само фасада, обикновен фурнир, щях да стана смешен, и то на собствен терен.

В деня на състезанието всички ученици и учители от „Фелтън“ и половината ми съседи от квартала бяха на линия и ме приветстваха. Дадоха старт и както се опасявах, веднага бях изпреварен от всички бегачи. Моментът беше критичен - репутацията ми бе застрашена. Трябваше да пробягаме шест мили, ще рече двайсет и пет обиколки на стадиона. Двайсет и пет унижения. Щях да финиширам последен, победен и опозорен. Може би дори първият щеше да ме изпревари два пъти. На всяка цена трябваше да спася Знаменития. Събрах всичките си сили, цялата си енергия и отчаяно се впуснах в луд спринт. Акламиран от подкрепящата ме тълпа, задминах всички състезатели. И в този момент осъществих макиавелистичния план, който бях замислил - тъй като бях само временно пръв и усещах, че съм на края на силите си, направих се, че се спъвам, и се проснах на земята, като зрелищно се затъркалях и разкрещях, тълпата също закрещя, докато накрая се оказах със счупен крак, което не беше предвидено, но с цената на операция и две седмици в болница спаси величието на името ми. През седмицата след инцидента вестникът на гимназията писа за мен следното:

По време на състезанието Маркъс Голдман, наречен Знаменития, бе спечелил значителна преднина и го очакваше убедителна победа, когато стана жертва на лошото качество на пистата - падна тежко и си счупи крака.

С това свърши кариерата ми на бегач и на спортист - заради сериозното нараняване ме освободиха от физическа култура до края на гимназията. А за проявената самоотверженост получих право на плакет с името ми в почетната витрина, където вече се мъдреше екипът ми за лакрос. Колкото до директора, проклинайки лошото качество на спортните съоръжения, той нареди да се сложи ново, скъпо покритие на пистата на стадиона, като финансира ремонта с парите от бюджета за следващата година, лишавайки по този начин учениците от всякаква извънкласна дейност.

В края на гимназиалните ми години имах отлични бележки, всевъзможни почетни дипломи и препоръчителни писма. Дошло бе време да си избера университет. И когато един следобед лежах в стаята си и преглеждах трите писма, с които ме приемаха в университетите в Харвард, Йейл и Бъроус, малко, неизвестно учебно заведение в Масачусетс, нито за миг не се колебах - исках Бъроус. Да се запиша в голям университет, означаваше да изгубя етикета си на Знаменит. Харвард и Йейл поставяха летвата много високо - нямах никакво желание да се сблъскам с ненаситните елити, дошли от четирите краища на страната с намерение да се настанят на почетните табла. Почетните табла на Бъроус ми се струваха далеч по-достъпни. Знаменития не искаше да си изгори крилете. Знаменития искаше да си остане знаменит. Бъроус беше идеалното място - скромен кампус, в който със сигурност щях да блесна. С лекота убедих родителите ми, че Филологическият факултет на Бъроус във всяко отношение превъзхожда този в Харвард или в Йейл, и ето как през есента на 1998 година пристигнах от Монтклеър в малкото индустриално градче в Масачусетс, където щях да срещна Хари Куебърт.

Привечер, докато още седях на терасата, разглеждах албумите и предъвквах спомените си, ми звънна съсипаният Дъглас.

- Маркъс, за бога! Не мога да повярвам, че си тръгнал за Ню Хампшър, без да ме предупредиш! Обаждаха ми се журналисти да ме питат какво правиш там, а аз дори не знаех, че си заминал. Трябваше да пусна телевизията, за да науча къде си. Прибирай се в Ню Йорк. Куебърт има отличен адвокат. Остави го да си гледа работата и се съсредоточи върху романа си. След петнайсет дни трябва да предадеш ръкописа на Барнаски.

- Хари се нуждае от приятел - казах.

Дъглас замълча, после прошепна сякаш едва сега осъзнаваше това, което му бе убягвало през последните месеци:

- Нямаш книга, нали? Две седмици остават до срока на Барнаски и ти не си седнал да я напишеш проклетата книга! Нали, Маркъс? Дали отиваш да помогнеш на приятел, или бягаш от Ню Йорк?

- Млъкни, Дъг.

Настъпи дълго мълчание.

- Марк, кажи ми, че имаш някаква идея. Кажи ми, че имаш план и добра причина да ходиш в Ню Хампшър.

- Добра причина ли? Приятелството не стига ли?

- Но да му се не види, какво толкова му дължиш на Хари, че да ходиш там?

- Всичко, абсолютно всичко.

- Как така всичко?

- Сложно е, Дъглас.

- Маркъс, какво се опитваш да ми кажеш, мамка му?

- Дъг, има един епизод от живота ми, който никога не съм ти разказвал. След гимназията можех спокойно да тръгна по лош път. Тогава срещнах Хари. Той в известен смисъл ми спаси живота. Много му дължа. Без него никога нямаше да стана писателят, който станах. Това се случи в Бъроус, в Масачусетс, през деветдесет и осма година. Всичко му дължа.

29.

Може ли човек да се влюби в петнайсетгодишно момиче?

- Искам да ви науча да пишете, Маркъс, не просто за да знаете да пишете, а за да станете писател. Защото да се пишат книги, не е лесно - всеки знае да пише, но не всеки е писател.

- И как човек узнава, че е писател, Хари?

- Никой не узнава сам, че е писател. Другите му го казват.

Всички, които помнят Нола, ще потвърдят, че е била чудесна девойка. От тези, дето не се забравят, нежна и внимателна, отзивчива и сияйна. Изглежда, че е била надарена с онази безподобна радост от живота, която може да озари и най-мрачните дъждовни дни. В събота работела като сервитьорка в „Кларкс“. Летяла между масите, бърза и лека, русите й вълнисти коси танцували във въздуха. Казвала по нещо мило на всеки клиент. Всички виждали само нея. Нола била сама по себе си цял свят.

Била единствена дъщеря на Дейвид и Луиза Келерган, евангелисти от Юга, дошли от Джаксън, Алабама, където и тя била родена на 12 април 1960 година. Семейство Келерган се установили в Орора през есента на 1969-а, след като назначили бащата за пастор в енорията „Сейнт Джеймс“, главната религиозна общност в Орора, по онова време многобройна. Впоследствие се наложило общностите в Орора и Монтбъри да се слеят, тъй като трябвало да се правят бюджетни икономии, а и вярващите намалели. От храма „Сейнт Джеймс“, разположен до южния вход на града, някога внушителна дървена сграда, днес не е останало нищо. На негово място е построен ресторант „Макдоналдс“. Колкото до семейство Келерган, още с пристигането си те се настанили в хубава къща, собственост на енорията, която се намирала на Теръс Авеню № 245. Била на един етаж и вероятно шест години по-късно, в събота, на 30 август 1975-а, Нола излязла през прозореца на спалнята и изчезнала завинаги.

Това ми разказаха клиентите на „Кларкс“, където отидох на другата сутрин след пристигането ми в Орора. Бях се събудил призори, измъчван от неприятното усещане, че не съм съвсем сигурен какво точно правя тук. След като потичах по плажа и нахраних чайките, се запитах дали наистина съм дошъл в Ню Хампшър единствено за да давам хляб на морските птици. Имах среща в Конкорд чак в единайсет часа с Бенджамин Рот - щяхме да посетим Хари. В интервала, тъй като не исках да стоя сам, отидох да ям палачинки в „Кларкс“. Когато бях студент и гостувах на Хари, той имаше навика да ме води там рано-рано - събуждаше ме, преди да съмне, разтърсваше ме, без да ме жали, и ми обясняваше, че е време да си сложа спортния екип. После слизахме на брега на океана да тичаме и да се боксираме. Ако усетеше, че не е във форма, започваше да се прави на треньор - преставаше да се боксира, един вид за да коригира жестовете и позициите ми, докато аз знаех, че просто има нужда да си поеме въздух. Пробягвахме няколко мили по плажа, който свързваше Гуз Коув с Орора. После се връщахме по скалите на Гранд Бийч и прекосявахме спящия град. В дъното на все още тъмната главна улица проблясваха френските прозорци на дайнъра - единственото заведение, отворено в толкова ранен час. Вътре цареше абсолютна тишина. Малкото клиенти бяха шофьори на камиони или търговски пътници, които мълчаливо поглъщаха закуската си. Някъде в ъгъла се чуваше радиото, винаги включено на информационна станция, но толкова тихо, че не се разбираше какво казва говорителят. През големите горещини окаченият на тавана вентилатор раздвижваше въздуха с металическо поскърцване, а прахта танцуваше около лампите. Сядахме на маса № 17 и Джени веднага ни сервираше кафе. Джени винаги ми се усмихваше с почти майчинска нежност. Казваше ми: „Горкият Маркъс, кара те да ставаш в зори, а? Откакто го познавам, все така прави“. И двамата се засмивахме.

Но на този 17 юни 2008 година въпреки ранния час в „Кларкс“ цареше голямо вълнение. Всички говореха само за убийствата и когато влязох, клиентите, които ме познаваха, ме наобиколиха и взеха да ме питат дали е истина, дали Хари е имал връзка с Нола и я е убил, нея и Дебора Купър. Настаних се на маса № 17, която не бе заета, без да им отговарям. Тогава забелязах, че табелката с името на Хари беше махната. Виждаха се само двете дупки от винтовете и отпечатъкът от метала, който бе изтъркал лака на дървото.

Джени ми поднесе кафето и мило ми се усмихна. Изглеждаше тъжна.

- У Хари ли си отседнал? - попита ме тя.

- Ами да. Махнала си табелката?

- Да.

- Защо?

- Написал е книгата за това момиче, Маркъс. За дете на петнайсет години. Не мога да оставя табелата. Това е мерзка история.

- Мисля, че не е толкова просто.

- А аз мисля, че не бива да се намесваш, Маркъс. Би трябвало да се прибереш в Ню Йорк и да стоиш далече от всичко това.

Поръчах си палачинки и наденички. Един омазнен брой на „Орора Стар“ бе захвърлен на масата. На първа страница имаше огромна снимка на Хари от славното му време, с този достопочтен вид и с дълбокия, самоуверен поглед. Точно отдолу - снимка, на която се виждаше как влиза в съдебната палата в Конкорд с белезници на ръцете, изпаднал, разрошен, с опънати черти и разстроено изражение. В две кръгчета - снимки на Нола и на Дебора Купър. И ето това заглавие: КАКВО Е НАПРАВИЛ ХАРИ КУЕБЪРТ?

Ърни Пинкас пристигна малко след мен и седна на моята маса с чашата си кафе.

- Видях те по телевизията снощи - каза ми той. - Тук ли ще се настаниш?

- Да, може би.

- Защо?

- Не знам. Заради Хари.

- Той е невинен, нали? Не мога да повярвам, че би направил такова нещо... Това е безумие.

- Вече не знам, Ърни.

По моя молба Пинкас ми разказа как преди няколко дни полицията открила останките на Нола в Гуз Коув, заровени на един метър дълбочина. През него четвъртък хората в Орора били обезпокоени от воя на сирените на полицейските коли, които заприиждали от цялата област - от магистралните патрулки до необозначените автомобили на криминалната полиция. Пристигнал дори един фургон на криминалистичната лаборатория.

- Когато се разбра, че това вероятно са останките на Нола Келерган - обясни ми Пинкас, - хората изпаднаха в шок! Не можеха да повярват - през цялото време малката е била там, пред очите им. Искам да кажа, колко пъти съм ходил у Хари, на тази тераса, да изпия едно уиски... Почти до нея. Кажи, Маркъс, наистина ли тя е героинята в онази книга? Не мога да повярвам, че са имали връзка. Ти знаеше ли нещо?

За да не се налага да отговарям, започнах яростно да бъркам кафето си. Казах само:

- Мръсна история, Ърни.

Малко по-късно се появи Травис Дон, шефът на полицията в Орора и между другото, съпруг на Джени, и седна на нашата маса. Той беше от онези, които открай време познавах в Орора - човек с мек характер, към шейсетте, почти побелял, тип на добродушно селско ченге, което отдавна не плашеше никого.

- Съжалявам, синко - каза вместо поздрав.

- За какво?

- За тази история, която те цапардоса по главата. Знам, че си много близък с Хари. Сигурно не ти е лесно.

Травис беше първият, който прояви интерес към това, което изпитвах. Поклатих глава и попитах:

- От толкова отдавна идвам тук, защо никога не съм чувал нищо за Нола Келерган?

- Защото, преди да открият тялото й в Гуз Коув, това беше стара история. От ония, за които не обичаш да си спомняш.

- Травис, какво е станало на трийсети август седемдесет и пета? И какво се е случило с Дебора Купър?

- Гадна история, Маркъс. Много гадна. На която бях пряк свидетел, тъй като през онзи ден давах дежурство. Тогава бях обикновен полицай. На мен ми се обадиха от централата... Дебора Купър беше една симпатична старица, която живееше сама след смъртта на съпруга си в усамотена къща до гората на Сайд Крийк. Сещаш ли се къде е Сайд Крийк? Там, където започва онази огромна гора, на две мили след Гуз Коув. Добре си я спомням леля Купър. Тогава бях отскоро в полицията, но тя редовно се обаждаше, особено нощно време, за да съобщи за подозрителни шумове около дома й. Страхуваше се в тази голяма барака в края на гората и имаше нужда от време на време някой да отиде да я успокои. Всеки път се извиняваше, че ни безпокои, и предлагаше на полицаите сладкиши и кафе. А на другия ден идваше в управлението да ни донесе нещо за хапване. Мила старица. От ония, на които охотно правиш услуга. Накратко, на трийсети август седемдесет и пета година леля Купър набира спешния номер на полицията и обяснява, че е забелязала в гората момиче, преследвано от някакъв мъж. Бях единственият патрулиращ полицай в Орора и веднага се отзовах. За първи път се обаждаше посред бял ден. Когато пристигнах, тя ме чакаше пред къщата. Каза ми: „Травис, ще ме помислите за луда, ама наистина видях нещо странно“. Отидох да огледам края на гората, където бе видяла момичето, и намерих парче червен плат. Веднага прецених, че историята трябва да се вземе на сериозно, и се обадих на началника Прат, по онова време шеф на полицията в Орора. Гората е огромна, двама трудно щяхме да я обходим. Навлязохме все пак навътре и след една миля открихме следи от кръв, кичур руса коса, още парчета червен плат. Нямахме време да си задаваме въпроси, защото в този миг откъм къщата на Дебора Купър се разнесе изстрел. Спуснахме се натам и намерихме леля Купър да лежи на пода в кухнята в локва кръв. По-късно научихме, че е звъняла в централата да съобщи, че момичето, което е видяла малко по-рано, е дошло да се приюти в дома й.

- Момичето е отишло в къщата?

- Да. Докато сме били в гората, тя се е появила отнякъде, цялата в кръв, и е потърсила помощ. Но когато пристигнахме, освен тялото на леля Купър в къщата нямаше никой. Пълно безумие.

- И това момиче е било Нола, така ли? - попитах.

- Да. Бързо установихме, че е била тя. Първо, защото малко по-късно се обади баща й, за да съобщи, че е изчезнала. След това разбрахме, че Дебора Купър е казала името й, когато е позвънила в централата.

- Какво стана после?

- След второто обаждане на леля Купър към мястото веднага тръгнали полицейски отряди. Близо до гората на Сайд Крийк един помощник-шериф забелязал черен шевролет „Монте Карло“, който се отдалечавал в северна посока. Организирахме преследване, но колата успя да избяга въпреки полицейските заграждения. През следващите седмици не спирахме да търсим Нола, преровихме цялата област. На кого можеше да му дойде наум, че е в Гуз Коув у Хари Куебърт? Всички улики сочеха, че тя трябва да е някъде в гората. Устроихме истински хайки. Не открихме нито колата, нито момичето. Ако можехме, щяхме да преорем цялата страна, но след три седмици се наложи да прекратим издирванията с огромна мъка в душата - началниците от щатската полиция постановиха, че търсенето е много скъпо, а резултатът твърде несигурен.

- Имахте ли заподозрян?

Той се поколеба, после отвърна:

- Не беше официално, но... Хари подозирахме. Имахме си причини. Искам да кажа, че малката Келерган изчезна три месена след пристигането му в Орора. Странно съвпадение, не е ли така? И главно, каква кола караше той по онова време? Черен шевролет „Монте Карло“. Обаче уликите срещу него бяха недостатъчни. Всъщност ръкописът е доказателството, което търсехме преди трийсет и три години.

- Не вярвам да е Хари. А и защо би оставил такова компрометиращо доказателство при тялото? И защо би извикал градинари да копаят там, където е заровил труп? Няма логика.

Травис сви рамене.

- Повярвай на полицейския ми опит - човек никога не знае на какво са способни хората. Особено тези, които си мислим, че добре познаваме.

След тези думи той стана и мило се сбогува с мен, като добави, преди да се отдалечи: „Ако мога да направя нещо за теб, не се колебай да ми кажеш“. Пинкас, който бе следил разговора, без да се намесва, недоверчиво произнесе: „Ама че работа... Нямах представа, че полицията е подозирала Хари“. Не отговорих. Задоволих се да откъсна първата страница на вестника, за да я взема с мен, и макар да бе още рано, потеглих за Конкорд.

*

Щатският затвор за мъже в Ню Хампшър се намира на Норт Стейт Стрийт № 281, на север от град Конкорд. За да се отиде до там от Орора, трябва да се излезе на магистрала № 93, след търговския център „Капитъл“, да се тръгне по Норт Стрийт при „Холидей Ин“ и да се продължи направо десетина минути. След като се мине покрай гробището „Блосъм Хил“ и покрай езерце във формата на подкова близо до реката, се стига до железни огради и телени мрежи, които не оставят съмнение относно мястото. Малко след това официална табела предшества появата на самия затвор - строги здания от червени тухли, заобиколени от дебели зидове, после оградата на главния вход. Точно отсреща, от другата страна на пътя, се намира сградата на някакъв автомобилен дистрибутор.

Рот ме чакаше на паркинга, запалил евтина цигара. Изглеждаше ведър. Вместо поздрав ме потупа по рамото, сякаш бяхме стари приятели.

- За пръв път ли влизате в затвор? - попита ме.

- Да.

- Опитайте се да бъдете спокоен.

- Защо смятате, че не съм?

Той посочи глутницата журналисти, виснали наблизо.

- Навсякъде са - каза ми. - Само не отговаряйте на поздравите им. Истински лешояди са, Голдман. Ще ви тормозят, докато не им хвърлите някоя пикантна информация. Бъдете твърд и не си отваряйте устата. И най-малката ви дума може, ако е зле изтълкувана, да се обърне срещу нас и да провали защитната ми стратегия.

- Каква е стратегията ви?

Той ме погледна с най-сериозния си вид.

- Всичко отричаме.

- Всичко отричаме?

- Всичко. Връзката им, отвличането, убийствата. Пледираме невинен. Ще оправдаят Хари и смятам да поискам от щата Ню Хампшър милиони долари обезщетение.

- А ръкописът, намерен до останките? А признанията на Хари за връзката му с Нола?

- Ръкописът нищо не доказва. Писането не е убийство. Освен това обяснението на Хари звучи логично - Нола е отнесла ръкописа, преди да изчезне. Колкото до любовната историйка, имало е някакво увлечение, но нищо сериозно, нищо престъпно. Ще видите, прокурорът нищо няма да може да докаже.

- Говорих с началника на полицията в Орора Травис Дон. Той ми каза, че Хари е бил подозиран по онова време.

- Тъпотии! - отсече Рот, който лесно ставаше груб, когато го раздразнеха.

- Изглежда, че тогава заподозреният е карал черен шевролет „Монте Карло“. Травис казва, че точно такъв модел е имал Хари.

- Двойна тъпотия! - избухна Рот. - Но е хубаво, че го знаем. Добра работа сте свършили, Голдман, ето такава информация ми трябва. Впрочем вие, който познавате всички селяндури, населяващи Орора, поразпитайте ги, за да разберем какви глупости смятат да сервират на съдебните заседатели, ако ги призоват за свидетели на процеса. И гледайте да разучите кой пие прекалено и кой бие жена си - свидетел, който пие или бие жена си, не е надежден свидетел.

- Доста противна техника, не смятате ли?

- На война като на война, Голдман. Буш излъга цялата нация, за да нападне Ирак, но това беше необходимо - изритахме Саддам в задника, освободихме иракчаните и оттогава светът се чувства много по-добре.

- Повечето американци бяха против тази война. Тя беше катастрофална.

Той направи разочарована физиономия и каза:

- О, не, знаех си...

- Какво си знаехте?

- Ще гласувате за демократите, нали, Голдман?

- Естествено, че ще гласувам за демократите.

- Ще видите, те ще обложат с невероятни данъци богаташите като вас. И след това ще е твърде късно да плачете. Топки трябват, за да се управлява Америка. А слоновете имат по-големи топки от магаретата^4, известно е, въпрос на генетика.

- Много поучително, Рот. Тъй или инак, демократите вече са спечелили президентските избори. Чудесната ви война беше достатъчно непопулярна, за да наклони везните на тяхна страна.

Той се усмихна подигравателно и ме изгледа с недоверие.

- Не ми казвайте, че вярвате в това! Жена и чернокож, Голдман! Жена и чернокож! Хайде стига, вие сте интелигентно момче, бъдете сериозен. Кой ще избере жена и чернокож начело на държавата? Напишете книга. Хубав научнофантастичен роман. Кои ще са следващия път? Поерториканска лесбийка и индиански вожд?

След като изпълнихме всички формалности, помолих Рот да ме остави за малко сам с Хари в стаята, където ни очакваше. Седеше до покрита с гетинакс маса, облечен в затворническа униформа, с разстроен вид. Лицето му светна, когато влязох в помещението. Изправи се и ме прегърна. После двамата мълчаливо седнахме от двете страни на масата. Накрая той каза:

- Страх ме е, Маркъс.

-    Ще ви измъкнем от тук, Хари.

- Имам телевизор в килията. Знам всичко, което казват. Свършен съм. Свършено е с кариерата ми. Свършено е с живота ми. Това е началото на падението ми. Мисля, че в момента падам.

- Не трябва да ви е страх от падането, Хари.

Той тъжно се усмихна.

- Благодаря, че дойдохте.

- Нали затова сме приятели. Живея в Гуз Коув и храня чайките.

- Знаете ли, ако решите да се приберете в Ню Йорк, ще ви разбера.

- Никъде няма да ходя. Рот е голям чешит, но изглежда, знае какво прави. Казва, че ще ви оправдаят. Ще остана тук, ще му помагам. Ще направя каквото трябва, за да открия истината и да спася честта ви.

- А новият ви роман? Издателят ви го чака в края на месеца, нали?

Наведох глава.

- Няма роман. Нямам никакви идеи.

- Как така нямате идеи?

Не отговорих и смених темата, като извадих от джоба си страницата от вестник, която бях откъснал преди няколко часа в „Кларкс“.

- Хари - казах, - трябва да разбера. Трябва да знам истината. Непрекъснато мисля за обаждането ви от онзи ден. Питахте се какво сте направили с Нола.

- Беше под влияние на емоцията, Маркъс. Току-що ме бяха арестували, имах право на един телефонен разговор и единственият човек, на когото исках да се обадя, бяхте вие. За да ви кажа не че са ме арестували, а че Нола е мъртва. Вие единствен знаехте за Нола и имах нужда да споделя с някого скръбта си. През всичките тези години се бях надявал, че е жива, че е някъде... А тя през цялото време е била мъртва. Била е мъртва и аз се чувствам отговорен по много причини. Отговорен може би защото не съм я предпазил. Но никога не съм я наранявал, кълна ви се, невинен съм, не съм извършил нищо от това, в което ме обвиняват.

- Вярвам ви. Какво казахте на полицията?

- Истината. Че съм невинен. Защо бих засаждал цветя на това място, а? Толкова е нелепо! Казах им също, че не знам как ръкописът се е озовал там, но че съм написал този роман за Нола, преди да изчезне. Че двамата с Нола сме се обичали. Че сме имали връзка през лятото преди изчезването й и че съм я описал в романа, от който по онова време притежавах два ръкописа - оригинал, написан на ръка, и напечатан на машина вариант. Нола много се интересуваше от това, което пиша, дори ми помагаше да го преписвам на чисто. Един ден не намерих напечатания вариант. Беше в края на август, точно преди изчезването й. Мислех, че го е взела да го чете, тя правеше това понякога. Четеше текстовете ми, после ми ги връщаше. Вземаше ги, без да ми иска разрешение. Ала този път така и не успях да я попитам дали е взела ръкописа, защото тя изчезна веднага след това. Остана ми написаният на ръка текст. Този роман беше „Произходът на злото“ и няколко месеца по-късно пожъна успеха, който ви е известен.

- Значи, наистина сте написали тази книга за Нола?

- Да. Чух по телевизията, че смятат да я изтеглят от продажба.

- Но какво имаше между вас с Нола?

- Любов, Маркъс. Лудо се влюбих в нея. И мисля, че това ме погуби.

- С какво друго разполага полицията срещу вас?

- Нямам представа.

- А кутията? Къде е прословутата кутия с писмото и снимките? Не я намерих в къщата.

Хари не успя да ми отговори - вратата на стаята се отвори и той ми направи знак да мълча. Беше Рот. Седна до нас на масата и докато се настаняваше, Хари дискретно придърпа към себе си бележника ми и написа няколко думи, които на момента не можах да прочета.

Рот се впусна в дълги обяснения относно разследването и процедурите и след половинчасов монолог попита Хари:

- Има ли някоя подробност, която сте пропуснали да ми кажете за историята ви с Нола?

Настъпи мълчание. Хари дълго се взира в нас, накрая отвърна:

- Има наистина нещо, което трябва да знаете. Става дума за трийсети август седемдесет и пета година. През онази вечер, прословутата вечер, когато Нола изчезна, тя трябваше да дойде при мен.

- Да дойде при вас?

- Полицаите ме питаха какво съм правил вечерта на трийсети август седемдесет и пета и аз им казах, че съм бил извън града. Излъгах ги. Това е единственото невярно нещо, което им казах. През онази нощ се намирах близо до Орора, в една мотелска стая на път № 1 в посока Мейн. В Сий Сайд Мотел. Той все още съществува. Бях в стая № 8, седях на леглото и чаках, напарфюмиран като ученик, с букет сини хортензии, любимите й цветя. Имахме среща в деветнайсет часа и си спомням, че чаках и че тя не идваше. В двайсет и един закъсняваше с два часа. Тя никога не закъсняваше. Никога. Напълних мивката с вода и поставих вътре хортензиите, пуснах радиото, за да се разсейвам. Беше тежка, бурна нощ, беше ми много горещо, задушавах се в костюма си. Извадих бележката от джоба си и я препрочетох десет пъти, може би сто пъти. Бележката, която ми бе написала преди няколко дни, любовната бележка, която никога няма да забравя и в която пишеше:

Не се безпокойте, Хари, не се безпокойте за мен, ще намеря начин да дойда при вас. Чакайте ме в стая №

8, харесва ми тази цифра, тя ми е любимата. Чакайте ме в тази стая в 19 часа. После ще заминем завинаги.

Толкова ви обичам.

С много нежност

Нола

Спомням си, че по радиото обявиха двайсет и два часа. Двайсет и два часът, а Нола все още я нямаше. Накрая заспах облечен, проснат на леглото. Когато отворих очи, нощта бе изминала. Радиото още работеше, течаха новините от седем сутринта. ...Обща тревога в област Орора след изчезването на петнайсетгодишно момиче, Нола Келерган, снощи, около деветнайсет часа. Полицията издирва всяко лице, което може да даде информация. В момента на изчезването си Нола е била облечена в червена рокля. Скочих, изпаднал в паника. Побързах да изхвърля цветята и веднага тръгнах за Орора, измачкан и разрошен. Стаята бях предплатил.

Никога не бях виждал толкова полицаи в Орора. Имаше полицейски коли от цялата област. На път № 1 бяха поставили заграждения и проверяваха колите, които влизаха и излизаха от града. Видях шефа на полицията Гарет Прат с пушка помпа в ръка.

- Началник, току-що чух по радиото - казах.

- Гадория, гадория - отвърна той.

- Какво се е случило?

- Никой не знае. Нола Келерган е изчезнала от къщи. Видели са я близо до Сайд Крийк Лейн снощи и оттогава няма и следа от нея. Цялата област е под полицейски контрол, в момента претърсват гората.

По радиото непрекъснато повтаряха описанието й: Младо момиче, бяла, висока метър и петдесет и осем, дълги руси коси, зелени очи, облечена в червена рокля. Червена рокля, червена рокля, червена рокля, повтаряше радиото. Червената рокля й беше любимата. Беше я облякла заради мен. Ето това е. Ето това правех през нощта на трийсети август седемдесет и пета година.

Гледахме го смаяно.

- Смятахте да избягате заедно? - попитах. - В деня на изчезването й възнамерявахте да избягате заедно?

- Да.

- Затова ли онзи ден, като ми се обадихте, казахте, че вие сте виновен? Определили сте си среща и тя е изчезнала, докато е отивала на срещата...

Той поклати съкрушено глава.

- Мисля, че ако не беше тази среща, можеше да е още жива.

Когато излязохме от стаята за посещения, Рот ми каза, че историята с организираното бягство ще ни докара катастрофа и че по никакъв повод не трябва да се разчува. Ако обвинението я научеше, Хари беше загубен. Разделихме се на паркинга и аз изчаках да си вляза в колата, за да отворя бележника и да видя какво бе написал Хари.

Маркъс, на бюрото ми има порцеланова чаша. На дъното й ще намерите ключ. Това е ключът от шкафчето ми във фитнес залата в Монтбъри. Номер 201.

Всичко е там. Изгорете го. В опасност съм.

Монтбъри е град на десетина мили от Орора. Отидох същия следобед, след като минах през Гуз Коув и взех ключа, който бе скрит в чашата под кламерите. В Монтбъри имаше само една фитнес зала, намираше се в модерна остъклена сграда на главната улица. В пустата съблекалня намерих шкафче 201 и го отключих. Вътре имаше анцуг, шоколадови блокчета, ръкавици за гирите и прословутата дървена кутия, която бях открил преди няколко месеца в кабинета на Хари. Всичко беше в кутията: снимките, статиите, бележката от Нола. Извадих и купчина пожълтели листове, като най-горният беше бял, без надпис. Прегледах следващите - беше написан на ръка текст и още по първите редове разбрах, че това е ръкописът на „Произходът на злото“. Ръкописът, който бях търсил преди няколко месеца, дремеше в съблекалнята на фитнес залата. Седнах на една пейка и го прегледах - трескав, очарован. Нямаше никакви задрасквания. Дори не обърнах внимание на мъжете, които влязоха да се преоблекат - не можех да откъсна очи от текста. Хари бе написал шедьовъра, който толкова бях искал да напиша. Бе седял на масата в кафенето и редил тези абсолютно гениални думи, тези прекрасни фрази, развълнували цяла Америка, като се бе погрижил да скрие вътре любовната си история с Нола Келерган.

Щом се върнах в Гуз Коув, изпълних дословно молбата на Хари. Запалих огън в огнището в дневната и хвърлих съдържанието на кутията: бележката, снимките, изрезките от вестници и накрая ръкописа. В опасност съм, ми бе написал той. Но за каква опасност говореше? Огънят се разгоря - от бележката на Нола остана само пепел, снимките се стопиха под въздействието на топлината. От ръкописа лумна огромен оранжев пламък и страниците се разпаднаха една по една. Седях пред огнището и гледах как изчезва историята на Хари и Нола.

*

Вторник, 3 юни 1975 г.

Времето беше лошо. Следобедът преваляше и плажът беше пуст. За пръв път, откакто бе дошъл в Орора, небето беше толкова черно и застрашително. Вятърът вилнееше над разпенения океан. Скоро щеше да завали. Тъкмо лошото време го бе насърчило да излезе - бе слязъл по дървените стълби, които водеха от терасата на къщата към плажа, и бе седнал на пясъка. Държеше бележника си на коленете и пишеше - наближаващата буря го вдъхновяваше, възнамеряваше да напише велик роман. През последните седмици му бяха дошли някои добри идеи за новата му книга, но нито една не се оказа подходяща - или зле ги започваше, или зле ги завършваше.

Паднаха първите капки. Отначало редки, после се изля истински порой. Готвеше се да избяга и да се прибере на сухо, когато я видя - вървеше боса, със сандалите в ръка покрай океана, танцуваше под дъжда и си играеше с вълните. Замръзна на място и я загледа, очарован. Тя се придвижваше по мокрия пясък, като внимаваше да не си намокри роклята. За миг се разсея и водата се покачи до глезените й. Изненадана, избухна в смях. Навлезе още малко навътре в сивия океан, като се въртеше около себе си и се опитваше да прегърне безбрежната шир. Сякаш светът й принадлежеше. Жълта барета във формата на цвете не позволяваше на развените й от вятъра руси коси да я удрят по лицето. Небето вече изливаше цели водопади.

Когато усети присъствието му на десетина метра от себе си, тя се закова на място. Смутена, че са я видели, извика:

- Съжалявам... Не ви забелязах.

Той почувства, че сърцето му се разтупва.

- Не се извинявайте - отвърна. - Продължавайте. Моля ви, продължавайте! За пръв път виждам някой толкова да обича дъжда.

Тя засия и въодушевено попита:

- И вие ли го обичате?

- Кое?

- Дъжда.

- Не... Аз... Всъщност го мразя.

Тя се усмихна очаровано.

- Как може да се мрази дъждът? Нищо по-прекрасно не съм виждала. Гледайте! Гледайте!

Той вдигна глава и водата обля лицето му. Взря се в милионите поточета, които се изливаха над пейзажа, и се завъртя около себе си. Тя също се завъртя. Разсмяха се, целите бяха наквасени. Накрая се приютиха между стълбовете на терасата. Той извади от джоба си пакет цигари, наполовина пощаден от дъжда, и запали една.

- Може ли и аз да запаля? - рече тя.

Подаде й пакета и тя си взе цигара. Беше напълно покорен.

- Вие сте писателят, нали? - попита.

- Да.

- Дошли сте от Ню Йорк.

- Да.

- Имам един въпрос. Защо сте напуснали Ню Йорк и сте дошли на това забутано място?

Той се усмихна.

- Исках да сменя обстановката.

- Толкова ми се ще да отида в Ню Йорк! - каза тя. - Ще обикалям по улиците с часове, ще изгледам всички представления на „Бродуей“. Ще си представям, че съм звезда. Звезда в Ню Йорк.

- Извинете ме - прекъсна я Хари. - Познаваме ли се?

Тя пак се разсмя с онзи прелестен смях.

- Не. Ала всички знаят кой сте. Вие сте писателят. Добре дошли в Орора, господине. Казвам се Нола, Нола Келерган.

- Хари Куебърт.

- Знам. Всички знаят, нали ви казах.

Той й подаде ръка да се здрависат, но тя се опря на ръката му, надигна се на пръсти и го целуна по бузата.

- Трябва да вървя. Няма да казвате, че пуша, нали?

- Няма, обещавам.

- Довиждане, господин писател. Надявам се пак да се видим.

И изчезна в проливния дъжд.

Той бе напълно разтърсен. Кое беше това момиче? Сърцето му силно биеше. Дълго стоя неподвижен под терасата, чак докато се стъмни. Не усещаше нито дъжда, нито тъмнината. Питаше се на колко ли е години. Беше твърде млада, знаеше това. Но бе покорен. Тя бе подпалила душата му.

*

Едно обаждане на Дъглас ме върна в реалността. Бяха изминали два часа, свечеряваше се. В огнището беше останала само жарава.

- Всички говорят за теб - каза ми Дъглас. - Никой не разбира какво правиш в Ню Хампшър. Всички повтарят, че си на път да извършиш най-голямата глупост в живота си.

- Всички знаят, че с Хари сме приятели. Не мога да стоя със скръстени ръце.

- Но нещата са се променили, Марк. С тези истории с убийствата и книгата. Мисля, че не схващаш размера на скандала. Барнаски е бесен, подозира, че няма да му занесеш нов роман. Твърди, че си се скрил в Ню Хампшър. И не греши. Седемнайсети юни сме, Марк. След тринайсет дни срокът ти изтича. След тринайсет дни си свършен.

- Ама да му се не види, да не мислиш, че не знам? Затова ли ми се обаждаш? За да ми припомниш в каква ситуация се намирам?

- Не, обаждам ти се, защото мисля, че имам идея.

- Идея? Слушам те.

- Напиши книга за случая „Хари Куебърт“.

- Какво? Не, дума да не става, няма да правя кариера на гърба на Хари.

- Защо на гърба? Каза ми, че искаш да го защитиш. Докажи невинността му и напиши книга за всичко това. Представяш ли си какъв успех ще има?

- Да напиша книга за десет дни?

- Споменах на Барнаски, за да го поуспокоя.

- Какво? Споменал си...

- Чуй ме, Марк, преди да кипваш. Барнаски смята, че това е златна възможност! Твърди, че Маркъс Голдман, който разказва историята на Хари Куебърт, е сделка със седем нули! Това би могло да бъде книгата на годината! Предлага ти да започнете отначало - нов договор, който отменя предишния и ти осигурява аванс от половин милион долара. Ясно ли ти е какво означава това?

Означаваше, че ако напиша тази книга, ще спася кариерата си. Щеше да е сигурен бестселър, да ми донесе гарантиран успех и купища пари.

- Защо Барнаски би направил това за мен?

- Не за теб, за себе си би го направил. Марк, как не разбираш, тук всички говорят за тази история. Подобна книга би била ударът на века!

- Смятам, че не съм способен на това. Вече изобщо не мога да пиша. Дори не знам дали някога съм можел. Колкото до разследването... То е работа на полицията. Аз не умея да разследвам.

Дъглас продължи да настоява.

- Марк, това е възможността на живота ти.

- Ще си помисля.

- Което означава, че няма да си помислиш.

Разсмяхме се - той добре ме познаваше.

- Дъг, би ли могъл човек да се влюби в петнайсетгодишно момиче?

- Не.

- Как можеш да си сигурен?

- В нищо не съм сигурен.

- А какво е любовта?

- Марк, милост, без философски разговори, не е моментът.

- Но, Дъглас, той я е обичал! Хари е бил лудо влюбен в това момиче. Каза ми го днес в затвора - бил е на плажа пред дома си, видял я е и се е влюбил. Защо в нея, а не в някоя друга?

- Не знам, Марк. Но ми е любопитно да узная какво толкова те свързва с Куебърт.

- Знаменития - отвърнах.

- Кой?

- Знаменития. Един младеж, който не успяваше да пробие в живота. Докато не срещна Хари. Хари ме научи как да стана писател. Той ме научи колко е важно да умееш да падаш.

- Какви ги говориш, Марк? Да не си пил? Ти си писател, защото имаш талант.

- Не, там е работата. Човек не се ражда писател, а става такъв.

- Това ли е станало в Бъроус през деветдесет и осма?

- Да. Той ми предаде цялото си знание. Дължа му всичко.

- Искаш ли да ми разкажеш?

- Щом желаеш.

Тази вечер разказах на Дъглас историята, която ме свързваше с Хари. След разговора ни слязох на плажа. Имах нужда да взема въздух. В тъмнината отгатвах плътни облаци - времето бе тежко, скоро щеше да се разрази буря. Внезапно излезе вятър и дърветата започнаха да се люлеят бясно, сякаш самата природа известяваше края на Хари Куебърт.

Прибрах се в къщата доста по-късно. На входната врата намерих неподписана бележка, оставена през отсъствието ми. Обикновен плик, без никакви обозначения, в който имаше написано на компютър кратко послание. То гласеше:

Прибирай се у вас, Голдман.

28.

Колко е важно да умееш да падаш

(Бъроуски университет, Масачусетс, 1998-2002)

- Хари, ако трябваше да остане само един от уроците ви, кой бихте избрали?

- Бих ви задал същия въпрос.

- Според мен урокът би трябвало да се нарича колко е важно да умееш да падаш.

- Съгласен съм с вас. Животът е едно дълго падане, Маркъс. Най-важното е да умееш да падаш.

Освен че беше годината на големите снегове, които парализираха Американския север и част от Канада, като оставиха милиони нещастници на тъмно в продължение на дни, 1998-а бе и годината на запознанството ми с Хари. През онази есен завърших „Фелтън“ и се настаних в кампуса на Бъроуския университет - смесица от сглобяеми постройки и викториански сгради, заобиколени от обширни, безупречно поддържани морави. Дадоха ми хубава стая в източното крило на спалните помещения, която делях с едно симпатично слабичко момче от Айдахо, наречено Джаред, мил очилат чернокож от голямо обсебващо семейство, който очевидно бе толкова ужасен от новата си свобода, че за всяко нещо питаше дали има право. „Имам ли право да отида да си купя кока-кола? Имам ли право да се прибирам в кампуса след двайсет и два часа? Имам ли право да внасям храна в стаята? Имам ли право да не ходя на лекции, ако съм болен?“ Отговарях му, че от тринайсетата поправка насам, онази, която отменяше робството, има право да прави всичко, което пожелае, и той засияваше от щастие.

Джаред имаше две мании: да си преговаря материала и да се обажда на майка си, за да й каже, че всичко е наред. Аз имах само една - да стана прочут писател. Прекарвах времето си в писане на разкази за университетското списание, което обаче публикуваше един от два, при това на най-лошите страници, тези с рекламите на местните предприятия, които не интересуваха никого: Печатница „Лукас“, Канализации „Форстьр“, Фризьорски салон „Франсоа“ или пък Цветя ,Джули Хю“. Намирах ситуацията за несправедлива и скандална. Всъщност откакто бях пристигнал в кампуса, се сблъсквах със сериозна конкуренция в лицето на Доминик Рейнхарц, студент трета година с изключителна писателска дарба, пред която моите постижения бледнееха. В списанието бе на голяма почит и след излизането на всеки брой чувах в библиотеката възхитените коментари на студентите. Единственият, който неизменно ме подкрепяше, бе Джаред. Четеше разпечатаните ми разкази с огромен интерес и ги препрочиташе, когато излезеха в списанието. Винаги му подарявах един брой, но той държеше да отиде в редакцията и да си плати двата долара, които печелеше с такъв труд в екипа по почистването на университета през уикендите. Мисля, че изпитваше към мен безгранично възхищение. Често ми казваше: „Страхотен си, Маркъс. Какво правиш в дупка като Бъроус, Масачусетс, а?“. Една вечер в топлата ранна есен се бяхме излегнали на моравата в кампуса, пиехме бира и съзерцавахме небето. Джаред първо попита имаме ли право да пием бира в границите на кампуса, после попита дали има право да излиза нощем на моравата, след което забеляза падаща звезда и се развика:

- Пожелай си нещо, Маркъс! Пожелай си нещо!

- Пожелавам си да преуспеем в живота - казах аз. - С какво би искал да се занимаваш, Джаред?

- Бих искал просто да бъда свестен човек, Марк. А ти?

- Бих искал да съм много голям писател. Да продавам милиони и милиони екземпляри от книгите си.

Той бе отворил широко очи и орбитите му блестяха в нощта като две луни.

- Сигурен съм, че ще успееш, Марк. Ти си страхотен!

А аз си казах, че падащата звезда е звезда, която би могла да е красива, но се бои да блести и гледа да избяга надалече. Като мен.

В четвъртъците с Джаред никога не пропускахме лекциите на едно от главните действащи лица в университета - писателя Хари Куебърт. Беше силно впечатляващ мъж, харизматичен и внушаващ респект, нестандартен преподавател, обожаван от студентите и уважаван от колегите си. В Бъроус думата му се слушаше, мненията му се зачитаха не само защото беше Хари Куебърт, големият Хари Куебърт, перото на Америка, но и защото се налагаше с осанката си, с естествената си елегантност и с топлия си звучен глас. Когато го видеха в коридорите на университета и по алеите на кампуса, всички се обръщаха след него, за да го поздравят. Ползваше се с огромна популярност - студентите му бяха признателни, че посвещава времето си на толкова малък университет, давайки си сметка, че е достатъчно да вдигне телефона, за да отиде да преподава в най-престижните катедри в страната. Впрочем той единствен от преподавателите изнасяше лекции само в голямата аула, в която обикновено се провеждаха церемониите по връчването на дипломите и се устройваха театрални представления.

1998-а беше и годината на историята с Люински. Годината на президентската свирка, през която Америка с ужас откри проникването на покварата в най-висшите сфери на страната и видя уважавания ни президент Клинтън принуден да се разкайва пред цялата нация за това, че е поискал от една предана стажантка да му оближе специалните части. Поради клюкарския си характер историята беше предмет на непрекъснати коментари. В кампуса всички говорехме за това и се питахме какво ще стане с добрия ни президент.

Един четвъртък сутринта в края на октомври Хари Куебърт започна лекцията си по следния начин: „Дами и господа, всички ние сме развълнувани от онова, което става в момента във Вашингтон, нали? Аферата „Люински“... Трябва да знаете, че от времето на Джордж Уошингтън насам в цялата история на Съединените американски щати мандатът на президента е бил прекратяван по две причини - смърт или скандал. До днес девет президенти са напуснали Белия дом поради една от тези причини - Никсън си подаде оставката, останалите осем са се споминали, като половината са били убити. Но ето че към списъка се добавя трета причина - оралният секс. Фвлациото, смученето, минетът, кавалът, свирката. И всеки се пита как така нашият могъщ президент със смъкнати до коленете панталони си остава наш могъщ президент. Защото ето кое вълнува Америка: сексът, креватните историйки. Америка е раят на пишките. И ще видите, че след няколко години никой вече няма да си спомня, че господин Клиптън е възстановил катастрофалната ни икономика, управлявал е експертно заедно с републиканското мнозинство в Сената или е накарал Рабин и Арафат да си стиснат ръцете. Затова пък всички ще помнят аферата „Люински“, защото свирките, дами и господа, остават запечатани в паметта. Значи, нашият президент обича да му го налапат от време на време. Е, и? Едва ли е единственият. Кой сред вас също харесва това?“

При тези думи Хари замълча и огледа аудиторията. Настъпи дълго мълчание - повечето от студентите съзерцаваха обувките си. Седналият до мен Джаред затвори очи, за да не срещне погледа на Хари. А аз вдигнах ръка. Седях на последния ред, Хари ме посочи с пръст и заяви:

- Изправете се, млади приятелю. Изправете се, та добре да ви видят, и ни кажете какво ви тежи на сърцето.

Гордо се качих на стола си.

- Много обичам свирките, професоре. Казвам се Маркъс Голдман и много обичам да ми го смучат. Като добрия ни президент.

Хари свали очилата си за четене и ме изгледа развеселен. По-късно щеше да ми каже: „През онзи ден, Маркъс, като видях този горд атлетичен младеж, изправен на стола, си рекох: ей богу, бива си го момчето“. В момента само ме попита:

- Кажете ми, младежо, обичате да ви го смучат момчета или момичета?

- Момичета, професор Куебърт. Аз съм добър хетеросексуален американец. Бог да благослови президента, секса и Америка.

Смаяната аудитория избухна в смях и заръкопляска. Хари беше очарован. Той обясни на състудентите ми:

- Виждате ли, от сега нататък никой няма да гледа на горкото момче по същия начин. Всеки ще си казва: това е онзи мръсник, дето обича свирките. И каквито и дарби да има, каквито и качества да има, той завинаги ще бъде „господин Свирка“. (И отново се обърна към мен.) Господин Свирка, можете ли да ни осведомите защо споделихте с нас тази своя склонност, докато другарите ви проявиха добрия вкус да си замълчат?

- Защото в рая на пишките, професор Куебърт, сексът може да ви погуби, но може и да ви изстреля на върха. И сега, когато цялата аудитория е впила поглед в мен, имам удоволствието да ви уведомя, че пиша много хубави разкази. Те излизат в университетското списание, броеве от което ще се продават по пет долара след края на тази лекция.

След лекцията Хари се приближи до мен пред вратата на залата. Състудентите ми като бесни купуваха екземпляри от списанието. Той взе последния.

- Колко продадохте? - попита ме.

- Колкото имах, петдесет броя. И ми поръчаха сто, като ги предплатиха. Освен това един член на редколегията ми предложи да стана главен редактор. Казва, че съм направил огромна реклама на списанието, че никога не е виждал подобно нещо. А, да, щях да забравя - десетина момичета ми дадоха телефонния си номер. Прав бяхте - живеем в рая на пишките. И всеки от нас следва съзнателно да го използва.

Той се усмихна, подаде ми ръка и се представи:

- Хари Куебърт.

- Знам кой сте, господине. Аз съм Маркъс Голдман. Мечтая да стана голям писател като вас. Надявам се последният ми разказ да ви хареса.

Ръкувахме се и той ми каза:

- Драги Маркъс, далече ще стигнете, няма никакво съмнение.

Честно казано, през онзи ден не стигнах много по-далече от кабинета на декана на Филологическия факултет Дъстин Пъргал. Беше бесен.

- Млади човече - подзе с възбуден носов глас, вкопчвайки се в подлакътниците на фотьойла си. - Държали ли сте днес в аулата реч с порнографски характер?

- Не и с порнографски характер.

- Нима не сте възхвалявали пред триста свои състуденти оралните интимни отношения?

- Наистина говорих за свирки, господине.

Той вдигна очи към небето.

- Господин Голдман, признавате ли, че сте употребили думите „Бог“, „благославям“, „секс“, „хетеросексуален“, „хомосексуален“ и „Америка“ в едно и също изречение?

- Не си спомням точното съдържание на думите си, но да, имаше нещо подобно.

Той се опита да запази спокойствие и бавно произнесе:

- Господин Голдман, бихте ли могли да ми обясните що за неприлична фраза може да съдържа всички тези думи едновременно?

- О, успокойте се, господин декан, не беше неприлична фраза. Просто благославях Бог, Америка, секса и всички свързани с него практики. Отпред, отзад, отляво, отдясно и във всички посоки, ако разбирате какво искам да кажа. Знаете ли, ние, американците, сме народ, който обича да благославя. Въпрос на култура. Винаги когато сме доволни, ние благославяме.

Той пак вдигна очи към небето.

- Вярно ли е, че след лекцията сте продавали незаконно университетското списание?

- Абсолютно вярно, господине. Но бяха форсмажорни обстоятелства, които с удоволствие ще ви обясня. Знаете ли, давам си голям труд да пиша разкази за списанието, а редакцията ги публикува на лоши страници. Така че имах нужда от малко реклама, иначе никой няма да ги прочете. Защо да пиша, ако никой не ме чете?

- Порнографски ли е разказът?

- Не, господине.

- Бих искал да хвърля един поглед.

- Много се радвам. Пет долара броят.

Пъргал избухна.

- Господин Голдман! Мисля, че не схващате сериозността на положението! Думите ви са били шокиращи! Имаме оплаквания от студенти! Положението е неприятно за вас, за мен, за всички. Вие очевидно сте заявили (и той прочете написаното на лист пред себе си): „Обичам свирките... Аз съм добър хетеросексуален американец. Бог да благослови президента, секса и Америка“. Ама какъв е този театър, за бога?

- Та това е самата истина, господин декан. Аз съм добър хетеросексуален американец.

- Не ща и да го знам! Сексуалната ви ориентация не интересува никого, господин Голдман! Колкото до отвратителните сцени, които се разиграват в междубедрието ви, те по никакъв начин не засягат състудентите ви!

- Но аз само отговорих на въпросите на професор Куебърт.

Като чу това, Пъргал едва не се задави.

- Какво... Какво казвате? Въпросите на професор Куебърт?

- Да, той попита кой от нас обича да му правят свирка и аз вдигнах ръка, защото смятам, че не е възпитано да не отговаряте, когато ви питат нещо, след което той ме попита дали предпочитам да ме смучат момчета или момичета. Това е всичко.

- Професор Куебърт ви попита дали обичате...

- Именно. Разбирате ли, господин декан, вината е на президента Клинтьн. Всички искат да правят това, което президентът прави.

Пъргал стана, за да вземе някаква папка от рафта, после седна на бюрото си и ме погледна в очите.

- Кой сте вие, господин Голдман? Разкажете ми малко за себе си. Любопитен съм да науча откъде идвате.

Обясних, че съм роден в края на седемдесетте години в Монтклеър, Ню Джърси, от майка, служителка в голям магазин, и баща инженер. Семейство от средната класа, добри американци. Единствен син. Щастливо детство и юношество въпреки над средната интелигентност. Гимназия „Фелтън“. Знаменития. Привърженик на „Джайънтс“. Зъбни шини на четиринайсетгодишна възраст. Летни ваканции у една леля в Охайо, баба и дядо във Флорида, заради слънцето и портокалите. Всичко съвсем нормално. Никаква алергия, никаква по-известна болест. Хранително отравяне с пиле във ваканционен лагер с бойскаути на осемгодишна възраст. Обича кучета, но не и котки. Спортна практика: лакрос, бягане и бокс. Амбиция: да стане прочут писател. Не пуши, защото това предизвиква рак на белите дробове и защото устата мирише лошо сутрин. Пие умерено. Предпочитано ястие: стек и макарони със сирене. При случай консумация на морски дарове, главно в „Джоус Стоун Краб“ във Флорида, независимо че според майка му това носи нещастие по причина на нашата принадлежност.

Пъргал изслуша биографията ми, без да трепне. Когато свърших, каза просто:

- Господин Голдман, престанете с вашите истории, ако обичате. Запознах се с досието ви. Обадих се тук-там, говорих с директора на гимназията „Фелтън“. Той ме увери, че сте били изключителен ученик и сте могли да се запишете в най-големите университети. Така че кажете ми: какво правите тук?

- Моля, господин декан?

- Господин Голдман, кой би предпочел Бъроус пред Харвард или Йейл?

Представлението ми в аулата щеше изцяло да промени живота ми, дори ако трябваше да ми струва мястото в Бъроус. Пъргал приключи разговора ни, като ми каза, че трябва да размисли, и в края на краищата ми се размина. Години по-късно научих, че Пъргал, който смятал, че проблемният студент винаги ще създава проблеми, щял да ме изключи, но Хари настоял да остана в Бъроус.

На другия ден след този паметен епизод с единодушие ме избраха за главен редактор на университетското списание, очаквайки да му придам нова динамика. Верен на репутацията си на Знаменит, реших, че нова динамика означава да спра да публикувам творбите на Рейнхарц и да си запазя корицата на всеки брой. Следващия понеделник случайно срещнах Хари в боксовата зала на кампуса, където усърдно тренирах, откакто бях пристигнал. Затова пък за първи път го виждах там. Обикновено залата не бе много посещавана. В Бъроус боксът не беше популярен и освен мен единственият, който идваше редовно, бе Джаред - бях успял да го убедя да изиграва по няколко рунда с мен през понеделник, защото ми трябваше партньор, за предпочитане слаб, за да мога да го побеждавам. Така че веднъж на две седмици го пердашех с известно удоволствие - удоволствието да си остана завинаги Знаменития.

В понеделника, когато Хари дойде в залата, упражнявах защитната си позиция, застанал срещу едно огледало. Той носеше спортния си екип със същата елегантност като костюмите си. Като влезе, ме поздрави отдалече и каза: „Не знаех, че и вие обичате бокса, господин Голдман“. После заудря един от чувалите в ъгъла на залата. Тренираше с хубави жестове, беше жив и бърз. Изгарях от желание да поговоря с него, да му разкажа как след лекцията му ме е извикал Пъргал, да си поприказваме за свирки и за свободата на словото, да го уведомя, че съм новият главен редактор на университетското списание, и да му кажа колко се възхищавам от него. Но бях твърде впечатлен от личността му, за да се осмеля да го заговоря.

Следващия понеделник той отново дойде в залата и присъства на боя, който нанасях на Джаред веднъж на две седмици. Застанал до ринга, с интерес наблюдаваше как безжалостно удрям другаря си и след битката ми каза, че съм добър боксьор, че самият той имал намерение да се заеме сериозно с този спорт, за да остане във форма, и че моите съвети ще са му добре дошли. Беше на петдесет и няколко години, но под широката му фланелка се отгатваше едро и силно тяло. Удряше крушите умело, стоеше стабилно на краката си, рефлексите му бяха непокътнати. Предложих му да поработи с чувала и прекарахме заедно цялата вечер.

Дойде следващия понеделник и по-следващите. Станах нещо като негов личен треньор. Така по време на упражненията започнахме да се сближаваме. Често след тренировките разговаряхме, седнали на някоя от дървените пейки в съблекалнята, докато потта ни съхнеше на гърба. След няколко седмици настъпи мигът, от който се опасявах - Хари пожела да се качи на ринга и да се бие три рунда срещу мен. Естествено, аз не смеех да го ударя, но той не се поцеремони да ми нанесе няколко хубави прави в брадата и неведнъж да ме просне на тепиха. Смееше се, повтаряше, че от години не е правил това и че е забравил колко е забавно. След като буквално ме разгроми и ме нарече бъзльо, ми предложи да отидем да вечеряме. Заведох го в едно студентско кръчме на оживена улица в Бъроус и докато ядяхме мазни хамбургери, разговаряхме за книги и писане.

- Вие сте добър студент - каза ми той. - Знаете много неща.

- Благодаря. Четохте ли разказа ми?

- Не още.

- Бих искал да разбера мнението ви.

- Е, приятелю, ако това ще ви направи щастлив, ще хвърля едно око и ще ви кажа какво мисля.

- Но бъдете строг - настоях.

- Дадено.

Беше ме нарекъл „приятелю“ и бях силно развълнуван. Същата вечер се обадих на родителите си, за да им кажа, че само след няколко месеца, прекарани в университета, съм вечерял с великия Хари Куебърт. Луда от щастие, майка ми телефонирала след това на половината Ню Джърси, за да разтръби, че чудото Маркъс, нейният Маркъс, Знаменития, вече е завързал връзки с човек от най-висшите сфери на културата. Маркъс щял да стане голям писател, това било повече от сигурно.

Вечерите след тренировките скоро се превърнаха в част от понеделнишкия ритуал, който никакво обстоятелство не можеше да наруши и който подхрани още повече усещането ми, че съм Знаменития. Бях привилегирован - бях приятел на Хари Куебърт. В четвъртъците, когато вземах думата по време на лекцията, ме наричаше Маркъс, докато към другите се обръщаше с баналното госпожо или господине.

Няколко месеца по-късно - трябва да беше през януари или февруари - при една от понеделнишките ни вечери настоях да ми каже какво мисли за разказа ми, тъй като още не бе споменавал за него. След кратко колебание той ме попита:

- Наистина ли искате да знаете, Маркъс?

- На всяка цена. И бъдете критичен. Тук съм, за да се уча.

- Добре пишете. Имате огромен талант.

Изчервих се от удоволствие.

- Какво друго? - попитах нетърпеливо.

- Надарен сте, няма съмнение.

Бях на върха на щастието.

- Има ли нещо, което трябва да подобря според вас?

- О, разбира се. Знаете ли, притежавате голям потенциал, но всъщност онова, което прочетох, е слабо. Много слабо, честно казано. Нищо не струва. Това впрочем важи за всички ваши текстове в университетското списание. Да се режат дървета, за да се печатат подобни боклуци, е направо престъпно. Няма достатъчно гори за некадърните писатели, които населяват тази страна. Ще трябва да положите усилия.

Сърцето ми спря да бие. Сякаш ме бяха халосали с огромен боздуган по главата. Излизаше, че Хари Куебърт, кралят на литературата, беше главно кралят на мръсниците.

- Винаги ли сте такъв? - попитах остро.

Усмихна се развеселен, докато ме гледаше с вида си на паша, и явно се наслаждаваше на мига.

- Какъв?

- Несъедобен.

Той се разсмя.

- Всъщност, Маркъс, знам точно какъв тип сте - претенциозен хлапак, който си мисли, че Монтклеър е центърът на света. Същото са си мислили европейците през Средновековието, преди да се качат на кораб и да открият, че повечето цивилизации отвъд океаните са по-развити от тяхната, което се опитали да скрият чрез безброй кланета. Искам да кажа, Маркъс, че вие сте забележителна личност, ала рискувате да угаснете, ако не се пораздвижите. Текстовете ви са добри. Но всичко трябва да подложите на преоценка - стила, фразите, понятията, идеите. Трябва сам себе си да поставите под въпрос и още много да работите. Проблемът ви е, че не работите достатъчно. Задоволявате се с малко, редите думи, без да ги подбирате, и това се усеща. Мислите си, че сте гений, нали? Грешите. Работата ви е претупана и следователно не струва нищо. Тепърва трябва да работите. Следите ли мисълта ми?

- Не съвсем...

Ядосах се. Как смееше, какво като беше Куебърт? Как смееше да се отнася така с човек, наречен Знаменития? Той подзе:

- Ще ви дам много прост пример. Вие сте добър боксьор. Това е факт. Умеете да се боксирате. Но погледнете се, сравнявате се с един нещастник, с онова кльощаво момче. Удряте го като луд със самодоволство, от което ми се повръща. Сравнявате се само с него, защото сте сигурен, че сте по-силен. Всъщност сте слаб, Маркъс. Страхливец. Пълна нула, нищожество, непрекъснато блъфирате, хвърляте прах в очите. И най-лошото е, че сте доволен от себе си. Опитайте се да се равнявате по истински противник! Проявете смелост! Боксът никога не лъже, качването на ринга е много надеждно средство да разберете колко струвате - или побеждавате, или ви побеждават, не можете да се излъжете, нито да излъжете другите. Само че вие успявате винаги да се измъкнете. Вие сте това, което се нарича самозванец. Знаете ли защо слагаха текстовете ви в края на списанието? Защото бяха слаби. Чисто и просто. А защо тези на Рейнхарц събираха овациите? Защото бяха много добри. Това би могло да ви вдъхне желание да задминете себе си, да работите като луд и да създадете прекрасен текст, но беше толкова по-лесно да осъществите малкия си преврат, да отстраните Рейнхарц и да публикувате себе си, отколкото да се поставите под въпрос. Нека отгатна, Маркъс, така сте функционирали през целия си живот, нали? Или се лъжа?

Изпаднал в ярост, извиках:

- Вие нищо не знаете, Хари! В гимназията много ме ценяха. Наричаха ме Знаменития!

- Но погледнете се, Маркъс! Вие не умеете да падате! Страх ви е от падането. Затова, ако нищо не промените, ще се превърнете в празно и безинтересно същество. Как може човек да живее, без да се е научил да пада? Погледнете се в очите, за бога, и се запитайте какво правите в Бъроус! Видях досието ви! Говорих с Пъргал! Той почти ви беше показал вратата, малко генийче! Бихте могли да учите в Харвард, в Йейл, където и да е в Бръшляновата лига, ако бяхте пожелали, но не, трябвало е да дойдете тук, защото Господ Бог ви е надарил с толкова малки топки, че не ви стиска да се състезавате с истински съперници. Обадих се и във „Фелтън“, говорих с директора, горкият заблуден човечец, той ми разказа за Знаменития със сълзи на очи. Идвайки тук, Маркъс, вие сте знаели, че ще бъдете онзи непобедим тип, който сте измислили от начало до край и който всъщност изобщо не е готов да се справи с истинския живот. Предварително сте знаели, че тук не рискувате да паднете. Защото мисля, че това ви е проблемът - още не сте схванали колко е важно да умеете да падате. И това ще ви погуби, ако не се осъзнаете.

След тези думи той написа на салфетката си един адрес в Лоуел, Масачусетс, на около час път. Каза ми, че това е клуб по бокс и че всеки четвъртък там се организират боксови мачове, които са отворени за всички. И си тръгна, като ме остави да платя сметката.

Следващия понеделник Куебърт не дойде в боксовата зала, по-следващия също. В аулата ме наричаше „господине“ и се държеше презрително. Накрая се реших да го спра на излизане от една лекция.

- Вече не идвате в боксовата зала - подхвърлих.

- Симпатичен сте ми, Маркъс, но както ви казах, вие сте малък претенциозен ревльо, а времето ми е прекалено скъпо, за да го губя с вас. Не сте на мястото си в Бъроус и аз нямам какво да правя в компанията ви.

Ето така следващия четвъртък, все още бесен, заех колата на Джаред и отидох в боксовата зала, чийто адрес ми бе дал Хари. Беше просторен хангар в сърцето на индустриалната зона. Ужасно място, с много народ вътре, въздухът вонеше на пот и кръв. На централния ринг се разиграваше рядко жестока битка и многобройните зрители, струпани зад въжетата, надаваха животински викове. Беше ме страх, изпитвах желание да избягам, да се призная за победен, но не ми се удаде възможност - един чернокож колос, за когото после научих, че е собственик на залата, цъфна пред мен и ме попита: „Да се боксираш ли искаш, белчо?“. Отговорих, че да, искам, и той ме изпрати в съблекалнята да си сложа екипа. Четвърт час по-късно бях на ринга, застанал срещу него, за мач в два рунда.

През целия си живот ще си спомням какъв бой изядох онази вечер. Струваше ми се, че ще умра. Бях буквално размазан, а зрителите диво крещяха, очаровани да видят как на милото неопитно студентче от Монтклеър му разбиват мутрата. Въпреки състоянието си сметнах за въпрос на чест да издържа до края на регламентираното време - бе въпрос на гордост - и да изчакам финалния гонг, преди да рухна на земята, нокаутиран. Когато отворих очи, съвършено замаян, но благодарен на небето, че не съм мъртъв, видях Хари, наведен над мен, с гъба и вода в ръка.

- Хари? Какво правите тук?

Той деликатно ми попи лицето. Усмихваше се.

- Момчето ми, вие имате топки, които задминават всяко въображение. Онзи тип сигурно тежи трийсет килограма повече от вас. Боксирахте се забележително. Гордея се с вас.

Опитах се да се изправя, ала той ме разубеди.

- Не се движете, мисля, че носът ви е счупен. Вие сте свястно момче, Маркъс. Подозирах го, но сега ми го доказахте. Имах големи очаквания за вас още от деня, в който се запознахме. С този мач ми доказахте, че са оправдани. Доказахте, че сте способен да се сблъскате със себе си и да се надскочите. От сега нататък можем да бъдем приятели. Държа да ви кажа следното: вие сте най-блестящата личност, която съм срещал през последните години, и няма никакво съмнение, че ще станете голям писател. Аз лично ще ви помогна да го постигнете.

*

Така че точно след монументалния бой, който изядох в Лоуел, започна истинското ни приятелство и Хари Куебърт, преподавателят ми по литература през деня, се превърна просто в Хари, мой партньор по бокс в понеделник вечер, както и мой приятел и учител през някои свободни следобеди, когато ме учеше как да стана писател. С последното обикновено се занимавахме в събота. Срещахме се в близкия до кампуса дайнър, сядахме на голяма маса, върху която разпростирахме книгите и листовете си, той препрочиташе текстовете ми и ми даваше съвети, като ме подтикваше да започвам отначало, да обмислям отново и отново изреченията си. „Един текст никога не е достатъчно добър - казваше ми. - Просто идва момент, в който е по-малко слаб от преди.“ Между срещите ни прекарвах часове в стаята си в писане и преработване на текстовете ми. Ето как аз, който бях прелитал над живота с известна лекота, аз, който винаги бях успявал да мамя всички, попаднах на костелив орех, ама колко костелив! Самият Хари Куебърт, първият и единствен човек, успял да ме сблъска със собствената ми личност.

Хари ме научи не само да пиша, но и да разбирам изкуството. Водеше ме на театър, на изложби, на кино. Заведе ме и в Симфъни Хол в Бостън. Казваше, че добре изпълнената опера може да го разплаче. Смяташе, че двамата много си приличаме, и често ми разправяше за миналия си живот. Казваше, че писането е променило живота му и че това е станало в средата на седемдесетте години. Спомням си, че веднъж, когато отивахме да слушаме един пенсионерски хор близо до Тийнетридж, той разтвори пред мен вратите на паметта си. Беше роден през 1941 година в Бентън, Ню Джърси. Единствен син на майка секретарка и баща лекар. Мисля, че е бил щастливо дете и че нямаше кой знае какво да каже за юношеските си години. За мен историята на

живота му започваше истински в края на шейсетте, когато, след като завършил филология в Нюйоркския университет, намерил работа като преподавател по литература в гимназията в Куинс. Скоро му станало тясно в класните стаи. Имало само една мечта, която открай време лелеел - да пише. През 1972 година издал първия си роман, от който много очаквал, но успехът бил твърде скромен. Тогава решил да премине към следващия етап. „Един ден - разказа ми той - изтеглих спестяванията си от банката и се хвърлих в новото приключение. Казах си, че е време да сътворя суперхубав роман, и затърсих къща по крайбрежието, където да прекарам няколко спокойни месеца в писане. Намерих къща в Орора. Веднага разбрах, че тъкмо това ми трябва. Напуснах Ню Йорк в края на май седемдесет и пета и се установих в Ню Хампшър, където останах завинаги. Защото книгата, която написах през онова лято, ми отвори вратите на славата. Е, да, Маркъс, точно през онази година, която прекарах в Орора, създадох „Произходът на злото“. С авторските права откупих къщата и още живея в нея. Тя е забележително място, трябва да дойдете при случай...“

За първи път отидох в Орора в началото на януари 2000 година, през коледната университетска ваканция. В онзи момент с Хари се познавахме от около година и половина. Спомням си, че бях занесъл вино за него и цветя за жена му. Като видя огромния букет, Хари ме изгледа особено и рече:

- Цветя? Много интересно, да нямате да ми казвате нещо, Маркъс?

- За жена ви са.

- Жена ми? Но аз не съм женен.

Тогава се сетих, че откакто се познавахме, никога не бяхме разговаряли за личния му живот. Нямаше госпожа Хари Куебърт. Нямаше семейство Куебърт. Имаше само Хари Куебърт. Само Куебърт, който скучаеше вкъщи дотолкова, че се бе сприятелил с един от студентите си. Разбрах това главно от хладилника му - малко след пристигането ми се настанихме в дневната, прекрасно помещение със стени, тапицирани с дърво и библиотеки, и Хари ме попита дали искам нещо да пия.

- Лимонада? - предложи ми той.

- С удоволствие.

- Има една кана в хладилника, направил съм я специално за вас. Обслужете се и донесете и на мен една голяма чаша, благодаря.

Направих го. Като отворих хладилника, установих, че е празен. Вътре имаше само една жалка кана с лимонада, към която бе добавил ледени кубчета във формата на звезди, кора от лимон и листа от мента. Беше хладилник на сам човек.

- Хладилникът ви е празен, Хари - казах аз, като се върнах в дневната.

- О, по-късно ще отида на пазар. Извинете ме, но не съм свикнал да приемам гости.

- Сам ли живеете тук?

- Естествено. С кого искате да живея?

- Искам да кажа, нямате ли семейство?

- Нямам.

- Нямате жена, нито деца?

- Нямам.

- А приятелка?

Той тъжно се усмихна.

- Нямам приятелка. Нищо нямам.

По време на този първи престой в Орора осъзнах, че представата ми зa Хари е била неправилна - къщата му край морето беше огромна, но абсолютно празна. Хари Куебърт, звездата на американската литература, преподавателят, уважаван от колегите си и обожаван от студентите, елегантният чаровник, боксьорът, недосегаемият, ставаше просто Хари, когато се прибереше в малкото градче в Ню Хампшър. Един самотен, понякога тъжен човек, който обичаше дългите разходки по плажа, долу под къщата, и много държеше да хвърля на чайките трохи от сухия хляб, който съхраняваше в алуминиева кутия с надпис СПОМЕН ОТ РОКЛАНД, МЕЙН. Питах се какво ли се е случило на този човек, за да живее така.

Самотата на Хари нямаше да ме измъчва, ако приятелството ни не стана повод да плъзнат неизбежните слухове. Като забелязаха, че поддържам с него близки отношения, другите студенти взеха да подхвърлят, че между двама ни има хомосексуална връзка. Една събота сутрин, леко разтревожен от забележките на другарите ми, го попитах, без да се церемоня:

- Хари, защо винаги сте толкова самотен?

Той поклати глава. Видях как очите му блеснаха.

- Опитвате се да ми говорите за любов, Маркъс, но любовта е нещо сложно. Любовта е нещо много сложно. Това е едновременно най-изключителното и най-лошото, което би могло да ви се случи. Някой ден ще го разберете. Любовта може да ви причини голяма болка. Ала не бива да се боите да се влюбите, защото любовта може да е и много прекрасна. Само дето като всичко прекрасно ви заслепява, от което ви заболяват очите. Затова доста често плачем от любов.

От този ден започнах редовно да посещавам Хари в Орора. Понякога идвах от Бъроус само за през деня, понякога прекарвах там и нощта. Хари ме учеше да пиша, а аз му помагах да се чувства не толкова самотен. Ето така през годините до края на следването ми срещах в Бъроус Хари Куебърт, писателят звезда, и общувах в Орора просто с Хари, самотният мъж.

Дипломирах се през лятото на 2002-ра, след четири години, прекарани в Бъроус. В деня на връчването на дипломите, след церемонията в тържествената аула, където произнесох реч в качеството ми на първенец на випуска и където семейството и приятелите ми, дошли от Монтклеър, с вълнение установиха, че все още съм Знаменития, се поразходих с Хари из кампуса. Минахме под големите платани и случаят ни заведе до боксовата зала. Грееше слънце, беше прекрасен ден. За последен път отдадохме почит на чувалите и ринговете.

- Тук започна всичко - каза Хари. - Какво ще правите сега?

- Ще се прибера в Ню Джърси. Ще напиша книга. Ще стана писател. Такъв, какъвто ме учихте да бъда. Ще напиша велик роман.

Той се усмихна.

- Велик роман? Търпение, Маркъс, животът е пред вас. Ще минавате оттук от време на време, нали?

- Разбира се.

- За вас винаги има място в Орора.

- Знам, Хари, благодаря.

Погледна ме и постави ръце на раменете ми.

- Години минаха, откакто се запознахме. Вие много се променихте, станахте мъж. Нямам търпение да прочета първия ви роман.

Дълго се гледахме, после той добави:

- Всъщност защо искате да пишете, Маркъс?

- Нямам представа.

- Това не е отговор. Защо пишете?

- Защото ми е в кръвта. И когато сутрин се събудя, това е първото нещо, което ми идва наум. Само това мога да кажа. А вие защо сте станали писател, Хари?

- Защото писането придаде смисъл на живота ми. В случай че не сте го забелязали, като цяло животът няма смисъл. Освен ако не се постараете да му придадете такъв и да се борите всеки божи ден за постигането на тази цел. Вие имате талант, Маркъс. Придайте смисъл на живота си, направете така, че вятърът на победата да задуха над името ви. Да си писател, значи да си жив.

- А ако не успея?

- Ще успеете. Няма да е лесно, но ще успеете. В деня, когато писането придаде смисъл на живота ви, ще сте станали истински писател. Дотогава само не се бойте да не паднете.

Романът, който написах през следващите две години, ме изстреля на върха. Няколко издателства поискаха да купят ръкописа и накрая, през 2005-а, подписах договор за солидна сумичка с престижното нюйоркско издателство „Шмид и Хансън“, чийто могъщ директор Рой Барнаски, като опитен бизнесмен, ми предложи общ договор за пет произведения. Щом излезе през есента на 2006-а, книгата пожъна огромен успех. Знаменития от гимназията „Фелтън“ стана знаменит романист и животът ми коренно се промени - на двайсет и осем години бях богат, известен и талантлив. Изобщо не подозирах, че урокът на Хари едва започва.

27.

Там, където засадиха хортензии

-  Хари, имам някои съмнения за това, което пиша. Не знам дали е добро. Дали си струва...

- Обуйте си шортите, Маркъс. И идете да потичате.

- Сега? Но навън вали като из ведро.

- Спестете ми хленченето си, бъзльо. Дъждът никога никого не е убил. Ако нямате смелост да потичате под дъжда, не ще имате смелост и да пишете.

- Това пак ли е някой от прословутите ви съвети?

- Да. И е съвет, приложим към всички личности, които живеят във вас: мъжът, боксьорът и писателят. Ако някой ден имате съмнения за това, което предприемате, отидете да тичате. Тичайте, докато ви се замае главата, и ще усетите как у вас се надига воля за победа. Знаете ли, Маркъс, преди и аз мразех дъжда.

- И кое ви накара да си смените мнението?

- Кой ви накара.

- Кой?

- Хайде. Потегляйте. И не се връщайте, преди да се изтощите напълно.

- Как искате да науча нещо, като никога не ми разказвате за себе си?

- Задавате прекалено много въпроси, Маркъс. Приятно тичане.

Беше масивен мъж с не особено приветлив вид - афроамериканец с ръце като бухалки, с твърде тесен блейзър, който не прикриваше могъщото му и набито тяло. Първия път, като го видях, насочваше към мен пистолета си. Беше и първият човек изобщо, който ме заплашваше с оръжие. Влезе в живота ми в сряда, 18 юни 2008 година, в деня, когато истински започнах да разследвам убийството на Нола Келерган и Дебора Купър. Онази сутрин, след почти четирийсет и осем часа, прекарани в Гуз Коув, реших, че е време да огледам трапа, зейнал на двайсет метра от къщата, дотогава се бях задоволявал да го наблюдавам отдалече. След като се промъкнах под полицейските ленти, дълго оглеждах терена, който добре познавах. Проливът Гуз Коув бе ограден от плаж и крайбрежна гора и нямаше нито бариера, нито забрана за преминаване във вътрешността на едноименната местност и в парцела на Хари. Всеки можеше да влезе и излезе и често се виждаха тръгнали на разходка хора, които вървяха по плажа или прекосяваха гората. Трапът се намираше на едно обрасло с трева място над океана, между терасата на къщата и гората. Като стигнах там, в главата ми забръмчаха хиляди въпроси. Питах се главно колко ли часове съм прекарал на тази тераса, в кабинета на Хари, докато тялото на момичето е спяло под земята. Направих снимки с мобилния си телефон, опитвайки се да си представя разложените останки, открити от полицията. Обсебен от мястото на престъплението, не усетих заплашителното присъствие зад себе си. Като се обърнах, за да заснема терасата, видях на няколко метра мъж, насочил към мен револвера си. Изкрещях:

- Не стреляйте! Не стреляйте, за бога! Аз съм Маркъс Голдман! Писател съм!

Той веднага свали оръжието си.

- Вие сте Маркъс Голдман?

Прибра пистолета в окачения на колана му кобур и тогава забелязах, че носи значка.

- Вие сте полицай? - попитах.

- Сержант Пери Гахалоуд. От Криминалния отдел на щатската полиция. Какво правите тук? Това е местопрестъпление.

- Често ли насочвате към хората желязото си? Ами ако бях от федералната полиция? Добре щяхте да се наредите! Веднага щях да ви уволня.

Той се разсмя.

- Вие? Ченге? От десет минути ви наблюдавам как стъпвате на пръсти, за да не си изцапате мокасините. А и федералните не надават викове, когато видят оръжие, ами вадят своето и стрелят по всичко, дето мърда.

- Помислих ви за бандит.

- Защото съм чернокож?

- Не, защото приличате на бандит. Индианска вратовръзка ли носите?

- Да.

- Демоде е.

- Ще ми кажете ли какво правите тук?

- Живея тук.

- Как така живеете тук1

- Приятел съм на Хари Куебърт. Помоли ме да наглеждам къщата, докато го няма.

- Вие сте луд! Хари Куебърт е обвинен в двойно убийство, къщата е обискирана и достъпът до нея е забранен! Ще ви закопчая, мой човек.

- Къщата не е запечатана.

Той се позамисли, после отговори:

- Не ми хрумна, че някакъв неделен писател ще се самонастани вътре.

- Трябваше да ви хрумне. Макар да е трудно упражнение за полицай.

- Все пак ще ви закопчая.

- Юридически пропуск! - извиках аз. - Няма печати, няма забрана! Оставам тук. В противен случай ви давам под съд, задето сте ме заплашили с оръжие. И искам милиони обезщетение. Всичко съм заснел.

- Това май е номер на Рот! - въздъхна Гахалоуд.

- Аха.

- Пфу! Ама че дявол! Би качил собствената си майка на електрическия стол, за да оневини клиента си.

- Юридически пропуск, сержант. Надявам се, че не ми се сърдите.

- Напротив. Но тъй или инак, къщата вече не ни интересува. Обаче ви забранявам да преминавате полицейските ленти. Не знаете ли да четете? Пише: МЕСТОПРЕСТЪПЛЕНИЕ. НЕ ПРЕМИНАВАЙ.

Възвърнал самообладанието си, аз изтупах ризата си и направих няколко крачки към трапа.

- Представете си, сержант, аз също разследвам - обясних много сериозно. - По-добре ми кажете какво знаете за случая.

Той пак прихна.

- Да не би да сънувам? Вие разследвате? Ама че новина. Впрочем дължите ми петнайсет долара.

- Петнайсет долара ли? И защо?

- Толкова ми струва книгата ви. Четох я миналата година. Много слаба книга. Несъмнено най-слабата, която съм чел през живота си. Бих искал да ми върнете парите.

Погледнах го право в очите и казах:

- Вървете на майната си, сержант.

И тъй като крачех, без да гледам пред себе си, паднах в трапа. И отново се разкрещях, защото се бях озовал там, където е била мъртвата Нола.

- Ама вие сте невъзможен! - извика Гахалоуд от върха на изкопа.

След което ми протегна ръка и ми помогна да се изкача. Отидохме да седнем на терасата и понечих да му дам парите, но имах само банкнота от петдесет долара.

- Можете ли да ми върнете? - попитах.

- Не.

- Задръжте ги тогава.

- Благодаря, писателче.

- Вече не съм писател.

Бързо щях да разбера, че сержант Гахалоуд е грубоват и упорит като магаре. Въпреки това след малко навивки ми разказа, че в деня, когато са открили трупа, е бил дежурен и се озовал сред първите около дупката.

- Имаше човешки останки и една кожена чанта. Отвътре беше изписано името на Нола Келерган. Отворих я и намерих ръкопис в сравнително добро състояние. Предполагам, че кожата е запазила хартията.

- Откъде знаехте, че този ръкопис е на Хари Куебърт?

- В момента не знаех. Показах му го в залата за разпити и той веднага го разпозна. След това, разбира се, проверих. Съответства дума по дума на книгата му „Произходът на злото“, издадена през седемдесет и шеста, по-малко от година след драмата. Странно съвпадение, не мислите ли?

- Фактът, че е написал книга за Нола, не доказва, че я е убил. Той твърди, че ръкописът е изчезнал и че Нола понякога отнасяла текстовете му.

- Намерихме останките на момичето в градината му. С ръкописа на книгата му. Докажете ми, че е невинен, писателче, и ще си променя мнението.

- Бих искал да видя ръкописа.

- Невъзможно. Ръкописът е веществено доказателство.

- Но нали ви казах, че и аз разследвам - настоях.

- Вашето разследване не ме интересува, писателче. Ще получите достъп до досието веднага щом Куебърт се яви пред голямото жури.

Реших да му покажа, че не съм любител и че аз също знам това-онова за случая.

- Говорих с Травис Дон, сегашният шеф на полицията в Орора. Изглежда, че след изчезването на Нола са имали следа - водачът на черен шевролет „Монте Карло“.

- В течение съм - отвърна Гахалоуд. - И я познайте, Шерлок Холмс: Хари Куебърт е имал черен шевролет „Монте Карло“.

- Откъде знаете за шевролета?

- Прочетох тогавашния доклад.

Замислих се за миг и казах:

- Момент, сержант. Като сте толкова хитър, обяснете ми защо Хари би садил цветя там, където е заровил Нола?

- Въобразявал си е, че градинарите няма да копаят надълбоко.

- В това няма никаква логика и вие го знаете. Хари не е убил Нола Келерган.- Откъде сте толкова сигурен?

- Той я е обичал.

- Всички така разправят на процеса: „Прекалено много я обичах, затова я убих“. Когато обичаш, не убиваш.

С тези думи Гахалоуд стана от стола си, за да ми покаже, че е приключил с мен.

- Вече си тръгвате, сержант? Но разследването ни едва започва.

- Разследването ни? Моето разследване, искате да кажете.

- Кога ще се видим пак?

- Никога, писателче, никога.

И той си тръгна, без да се сбогува.

Ако Гахалоуд не ме вземаше на сериозно, то с Травис Дон нещата не стояха така. Потърсих го малко по-късно в полицейското управление в Орора, за да му предам анонимната бележка, която бях открил предишната вечер.

- Дойдох, за да ти покажа ето това. Намерих го в Гуз Коув - казах аз и сложих листчето на бюрото му.

Той го прочете.

- Прибирай се у вас, Голдман? Откога е?

- От снощи. Бях отишъл да се поразходя на плажа. Като се върнах, бележката беше закачена на рамката на входната врата.

- И сигурно нищо не си видял...

- Нищо.

- За първи път ли се случва?

- Да. Но пък само от два дни съм тук.

- Ще заведа жалбата ти, за да отворя досие. Трябва да внимаваш, Маркъс.

- Все едно че чувам майка ми.

- Не, говоря сериозно. Не подценявай емоционалния отзвук на тази история. Мога ли да задържа писмото?

- Твое е.

- Благодаря. Какво друго мога да направя за теб? Предполагам, че не си дошъл тук само за да ми дадеш бележката.

- Бих желал да дойдеш с мен в Сайд Крийк, ако имаш време. Искам да видя мястото, където се е случило всичко.

Травис не само прие да ме закара в Сайд Крийк, но ме заведе и на пътешествие във времето, върна ме трийсет и три години назад. Качихме се на патрулната му кола и поехме по маршрута, който самият той бе изминал, когато се отзовал на първото обаждане на Дебора Купър. Тръгнахме от Орора по път № 1 по крайбрежието в посока Мейн, минахме покрай Гуз Коув, после, след няколко мили, стигнахме до гората на Сайд Крийк и до кръстовището със Сайд Крийк Лейн, пътят, в чийто край е живяла Дебора Купър. Травис зави и скоро пристигнахме пред къщата, хубава дървена постройка, която гледаше към океана и бе заобиколена от гора. Беше великолепно място, но напълно изолирано.

- Не е променена - каза ми Травис, докато обикаляхме къщата. - Само е пребоядисана и е малко по-светла от преди. Останалото е точно каквото беше тогава.

- Кой живее тук сега?

- Една двойка от Бостън. Прекарват тук летните месеци. Идват през юли и си тръгват в края на август. През останалото време няма никой.

Травис ми показа задната врата, която водеше към кухнята, и подзе:

- Последния път, когато я видях жива, Дебора Купър стоеше пред тази врата. Началникът Прат току-що бе дошъл. Каза й да си стои кротко вкъщи и да не се безпокои, ние ще претърсим гората. Кой би могъл да си представи, че двайсет минути по-късно ще бъде убита с куршум в гърдите?

Докато говореше, Травис пое към гората. Разбрах, че иска да се върне на пътеката, по която бяха тръгнали с Прат преди трийсет и три години.

Последвах го и попитах:

- Какво стана с началника Прат?

- Пенсионира се. Все още живее в Орора, на Маунтън Драйв. Сигурно си го срещал. Як мъж, носи панталон за голф при всякакви обстоятелства.

Навлязохме навътре в гората. През гъстата растителност се виждаше плажът ниско долу. След четвърт час ходене Травис спря пред три високи прави бора.

- Тук беше - каза той.

- Тук беше кое?

- Тук открихме кръвта, кичурите руса коса и парчето червен плат. Беше жестоко. Завинаги съм запомнил това място. Сега има повече мъx по камъните, дърветата са пораснали, обаче за мен нищо не се е променило.

- Какво направихте след това?

- Разбрахме, че се е случило нещо сериозно, но не останахме тук, защото точно тогава се разнесе прословутият изстрел. Ужасно е, че нищо не можахме да видим. Искам да кажа, че сигурно бяхме минали близо до момичето и убиеца й... Не знам как ги бяхме пропуснали. Мисля, че я е криел в храстите и й е запушвал устата, за да не вика. Гората е огромна, не е трудно да останеш незабелязан. Предполагам че в даден момент е успяла да се изтръгне от хватката на нападателя си и е изтичала до къщата да помоли за помощ. Той я е последвал и се е отървал от леля Купър.

- Значи, когато чухте изстрела, незабавно се върнахте в къщата.

Тръгнахме обратно към къщата.

- Всичко е станало в кухнята - каза Травис. - Нола пристига от гората и моли за помощ. Леля Купър я приютява, после отива в дневната, за да повика полицията и да съобщи, че момичето е при нея. Знаех, че телефонът е в дневната, защото самият аз го бях използвал половин час преди това, за да се обадя на началника Прат. Докато тя говори по телефона, нападателят прониква в кухнята, за да отвлече Нола, но в този момент се появява Купър и той я застрелва. После хваща Нола и я довлича до колата си.

- Къде е била колата?

- На път № 1, там, където пътят минава покрай проклетата гора Ела, ще ти покажа.

Отново отидохме в гората, обаче Травис уверено ме поведе в дуга посока и скоро излязохме на път № 1.

- Черният шевролет беше ето тук. По онова време храстите покрай пътя не бяха прочистени и колата не се виждаше.

- Откъде знаехте, че е минал точно оттам?

- Имаше следи от кръв от къщата до тук.

- А колата?

- Изчезна. Както ти казах, един от заместниците на шерифа идвал като подкрепление по този път и случайно я забелязал. Организирахме преследване, поставихме заграждения в цялата област, но ни се измъкна.

- Как е успял убиецът да се провре през дупките на мрежата?

- И аз бих искал да знам и трябва да кажа, че от трийсет и три години насам си задавам много въпроси по този случай. Знаеш ли, всеки ден, когато се качвам в колата си, се питам какво щеше да стане, ако бяхме пипнали скапания шевролет. Може би щяхме да спасим малката...

- Значи, мислиш, че е била вътре?

- Сега, когато намерихме тялото й на две мили от тук, бих казал, че със сигурност е била вътре.

- И мислиш, че Хари е карал черния шевролет?

Той сви рамене.

- Да кажем, че с оглед на неотдавнашните събития, не виждам кой друг би могъл да бъде.

Бившият шеф на полицията Гарет Прат, с когото се срещнах същия ден, изглежда, беше на същото мнение като някогашния си подчинен относно вината на Хари. Прие ме в двора си, носеше панталон за голф. След като ни поднесе по едно питие, жена му Ейми се направи, че се занимава със саксиите си, за да слуша разговора ни, което впрочем не криеше, тъй като коментираше думите на мъжа си.

- Вече сме се виждали, нали? - попита Прат.

- Да, често идвам в Орора.

- Това е онзи мил младеж, дето написа онази книга - поясни жена му.

- Не сте ли онзи, дето написа една книга? - повтори той.

- Да, аз съм - отвърнах.

- Гарет, току-що ти го казах - сопна му се Ейми.

- Скъпа не ни прекъсвай, ако обичаш. На мен ми е дошъл на гости, много благодаря. Е, господин Голдман, на какво дължа удоволствието от посещението ви?

- Честно казано, опитвам се да отговоря на някои въпроси, които си задавам за убийството на Нола Келерган. Говорих с Травис Дон, който ми спомена, че навремето сте подозирали Хари.

- Така е.

- Въз основа на какво?

- Няколко неща привлякоха вниманието ни. Главно бягството на убиеца, което подсказваше, че е местен жител. Трябва прекрасно да познаваш нашия край, за да изчезнеш така, при положение че всички полицаи от областта са на бойна нога. А и черният шевролет. Ясно ви е, че направихме списък на всички собственици на този модел от областта. Сред тях единствен Куебърт нямаше алиби.

- Но в крайна сметка не тръгнахте по тази следа.

- Не защото освен историята с колата нямахме никаква истинска улика срещу него. И много бързо го извадихме от списъка на заподозрените. Откриването на останките на горкото момиче в градината му доказва, че сме сбъркали. Невероятна работа, винаги съм изпитвал симпатия към този човек. Може би затова съм сгрешил в оценката си. Винаги е бил толкова чаровен, дружелюбен, убедителен... Искам да кажа, самият вие, господин Голдман, който, доколкото разбирам, го познавате добре, сега, когато знаете за момичето в градината, не се ли сещате за нещо, което да е направил или казал някога и което би могло да пробуди и най-малкото подозрение?

- Не, началник. He се сещам за нищо.

Като се върнах в Гуз Коув, видях зад полицейските ленти хортензиите, захвърлени край трапа. Отидох в пристройката, която служеше за гараж, и взех една лопата. След което влязох в забранената зона, оформих малка леха във влажната пръст и засадих цветята.

*

30 август 2002 г.

- Хари?

Беше шест часът сутринта. Той седеше на терасата на Гуз Коув с чаша кафе в ръка. Обърна се.

- Маркъс? Целият сте потен. Не ми казвайте, че вече сте ходили да тичате.

- Напротив. Изтичах си осемте мили.

- В колко часа сте станали?

- Рано. Спомняте ли си как преди две години, като започнах да идвам тук, ме карахте да ставам призори? Оттогава привикнах. Когато стана рано, светът ми принадлежи. А вие какво правите навън?

- Наблюдавам, Маркъс.

- Какво наблюдавате?

- Виждате ли онази полянка между боровете точно над плажа? Отдавна искам да направя нещо от нея. Това е единствената част от малкото ми имение, която е равна и става за градинка. Искам да бъде хубаво местенце с две пейки и метална маса, а наоколо да засадя хортензии. Много хортензии.

- Защо хортензии?

- Познавах един човек, който ги харесваше. Бих искал да засадя масив от хортензии, за да си спомням винаги за нея.

- Говорите за някоя, която сте обичали?

- Да.

- Изглеждате натъжен, Хари.

- Не обръщайте внимание.

- Хари, защо никога не ми говорите за любовния си живот?

- Защото няма какво да се говори. По-скоро гледайте. Или не, затворете очи! Да, добре ги затворете, така че никаква светлина да не преминава през клепачите ви. Виждате ли сега? Павирания път, който тръгва от терасата и води до хортензиите. И двете пейки, и океана, и прекрасните цветя. Какво по-хубаво от това, да съзерцаваш едновременно океана и хортензиите? Има дори малко фонтанче със статуя в средата. Ако остане място, ще завъдя вътре шарени японски шарани.

- Риби? Няма да издържат и един час, чайките ще ги излапат.

Той се усмихна.

- Чайките имат право да вършат каквото си искат тук, Маркъс. Но сте прав. Няма да слагам шарани във фонтана. Идете да вземете един топъл душ, преди да сте хванали пневмония или друга някаква гадория, та родителите ви да си кажат, че не се грижа за вас. Аз ще приготвя закуската. Маркъс...

- Да, Хари?

- Ако бях имал син...

-Знам, Хари. Знам.

*

В четвъртък сутринта на 19 юни 2008 година отидох в Сий Сайд Мотел. Лесно го намерих - от Сайд Крийк Лейн продължих направо но път № 1, карах четири мили на север и нямаше как да пропусна огромната табела, на която пишеше:

Сий САЙД МОТЕЛ - и РЕСТОРАНТ

от 1960 г.

Мястото, където Хари бе чакал Нола, все още съществуваше. Вероятно бях минавал покрай него стотици пъти, но не му бях обръщал внимание. А и какви причини имах да го правя преди днешния ден? Беше дървена къща с червен покрив, заобиколена от розова градина. Отзад се простираше гората. Всички стаи на партера гледаха към паркинга. До стаите на горния етаж се стигаше по външна стълба.

Според служителя на рецепцията, когото разпитах, заведението почти не се бе променило от построяването му насам, само стаите бяха обзаведени в по-модерен стил и към главната сграда бе пристроен ресторант. За да подкрепи думите си, той извади един албум отпреди четирийсет години и ми показа снимки от онова време.

- Защо толкова се интересувате от мотела? - попита ме накрая.

- Защото издирвам едно много важно сведение - отвърнах.

- Слушам ви.

- Бих искал да знам дали някой е спал тук, в стая № 8, през нощта в събота, трийсети август, срещу неделя, трийсет и първи август, седемдесет и пета година.

Той се разсмя.

- Седемдесет и пета? Вие сериозно ли? Откакто въвеждаме данните от регистъра в компютъра, можем да се върнем две години назад максимум. Мога да ви кажа кой е спал там на трийсети август две хиляди и шеста година, ако желаете. Примерно, защото това е информация, която нямам право да разкривам, естествено.

- Значи, няма никакъв начин да разбера?

- Освен регистъра пазим само електронните адреси на абонатите на рекламния ни вестник. Желаете ли да го получавате?

- Не, благодаря. Бих искал да видя стая осем, ако е възможно.

- Не можете да я видите. Но е свободна. Искате ли да я наемете за една нощ? Ще ви струва сто долара.

- На таблото ви пише, че всички стаи са по седемдесет и пет долара. Знаете ли какво, ще ви дам двайсет долара, вие ще ми покажете стаята и всички ще са доволни.

- Не сте особено сговорчив. Но добре, приемам.

Стая № 8 беше на първия етаж. Най-обикновена стая с легло, минибар и телевизор, малко бюро и баня.

- Защо ви интересува толкова тази стая? - попита ме служителят.

- Сложно е. Един приятел твърди, че е прекарал тук една нощ преди трийсет и три години. Ако е вярно, ще означава, че не е извършил това, в което го обвиняват.

- А в какво го обвиняват?

Не отговорих и попитах:

- Защо заведението се нарича „Сий Сайд“? Няма дори изглед към морето.

- Няма, но една пътека води към плажа, през гората. Написано е в проспекта. Ама на клиентите им е все тая. Тези, които отсядат тук, не ходят на плажа.

- Искате да кажете, че например може да се тръгне покрай морето от Орора и да се стигне до тук?

- На теория, да.

Прекарах останалата част от деня в градската библиотека да се ровя в архивите и да възстановявам миналото. В това упражнение Ърни Пинкас ми бе изключително полезен. Не си пожали времето и много ми помогна.

Според тогавашните вестници в деня на изчезването никой не видял нито Нола да бяга, нито някой скитник да броди в близост до къщата. За всички това изчезване си оставало голяма мистерия, която убийството на Дебора Купър още повече задълбочило. Все пак през онзи ден някои свидетели, главно съседи, дочули шумове и викове от дома на Келерганови, докато други смятали, че става дума за музика, каквато пасторът редовно слушал, усилвайки звука на грамофона до максимум. Проверката на „Орора Стар“ показала, че бащата Келерган работел в гаража си и че когато работел, винаги слушал музика. Надувал звука, за да заглуши шума от инструментите си, като смятал, че хубавата музика, дори да е много силна, е по-добра от шума на чука. Но ако дъщеря му е викала за помощ, може да не е чул нищо. Според Пинкас Келерган не можел да си прости, че е пуснал музиката толкова силно. Оттогава не излизал от семейния дом на Теръс Авеню, където живеел изолирано, и с риск да оглушее, слушал все същата плоча все така силно, сякаш за да се накаже. От двамата родители Келерган останал само той. Майката, Луиза, била починала отдавна. Вечерта, когато се разбрало, че изкопаните останки са на малката Нола, журналистите обсадили стария Дейвид Келерган. „Беше много тъжна сцена - каза ми Пинкас. - Той промълви нещо от рода на: „Значи, е мъртва... Дълго време пестях, за да мога да я изпратя да следва в университета“. И представете си, на другия ден пет фалшиви Ноли позвъниха на вратата му. За мангизите. Горкият човек напълно излезе от релси. В безумно време живеем, Маркъс. Човечеството съвсем се е побъркало. Така мисля.“

- А бащата често ли слушаше музика на макс? - попитах.

- Да, непрекъснато. Знаеш ли, по повод на Хари... Вчера в града срещнах леля Куин.

- Леля Куин?

- Да, бившата собственичка на „Кларкс“. Тя разправя наляво и надясно, че винаги е знаела, че Хари си пада по Нола. Казва, че по онова време имала неоспоримо доказателство за това.

- Какво доказателство?

- Нямам представа. Имаш ли вести от Хари?

- Утре ще го видя.

- Поздрави го от мен.

- Ако искаш, можеш да го посетиш. Това ще го зарадва.

- Не съм съвсем сигурен, че искам.

Знаех, че седемдесет и пет годишният Пинкас, пенсионер, работил в текстилна фабрика в Конкорд, не беше следвал и съжаляваше, че не е успял да задоволи любовта си към книгите извън функцията си на библиотекар на доброволни начала. Затова беше безкрайно признателен на Хари, че му е позволил да посещава безплатно лекциите по литература в Бъроуския университет. Винаги бях смятал, че ще му оказва безрезервна подкрепа, но ето че сега проявяваше резерви към приятеля ми.

- Знаеш ли - каза ми той, - Нола беше толкова специално момиче, нежно, мило. Всички тук я обичахме. Беше ни като дъщеря. Така че как е могъл Хари... Искам да кажа, дори да не я е убил, той е написал тази книга за нея! Мамка му! Тя бе на петнайсет години! Беше дете! Толкова да я обича, че да напише книга за нея? Любовен роман! Женен съм от петдесет години и никога не съм имал нужда да пиша книга за жена си.

- Но тази книга е шедьовър.

- Тази книга е сатанинска. Извратена книга. Впрочем аз изхвърлих екземплярите, които имах тук. Хората са прекалено разстроени.

Въздъхнах, без да отговарям. Не исках да споря с него. Само попитах:

- Ърни, дали бих могъл да поръчам да ми изпратят един пакет тук, в библиотеката?

- Пакет ли? Разбира се. Защо?

- Помолих чистачката ми да вземе нещо важно от къщи и да ми го изпрати по куриер. Но предпочитам да го доставят тук. Не съм често в Гуз Коув и пощенската кутия прелива от гадни писма, които дори вече не прибирам... Тук поне съм сигурен, че ще пристигне.

Пощенската кутия в Гуз Коув добре показваше докъде е стигнала репутацията на Хари - след като му се бе възхищавала, сега цяла Америка го оплюваше и го засипваше с обидни писма. Вихреше се най-големият скандал в историята на издателската дейност - романът „Произходът на злото“ изчезна от лавиците на библиотеките и от учебните програми, „Бостън Глоуб“ прекрати едностранно сътрудничеството си с автора. Колкото до административния съвет на Бъроуския университет, той бе решил да го уволни незабавно. Вестниците не се колебаеха да го представят като сексуален хищник. Хари стана тема на всички разговори. Рой Барнаски надушваше търговска възможност, която в никакъв случай не беше за изпускане, държеше на всяка цена да издаде книга за тази история. И тъй като Дъглас не успяваше да ме убеди, накрая ми телефонира лично, за да ми даде малък урок по пазарна икономика.

- Читателите искат тази книга - обясни ми. - Чуйте, долу пред сградата са се събрали фенове, които скандират името ви.

Той включи високоговорителя и след като явно им бе направил знак, асистентките му взеха да се дерат: Голд-ман! Голд-ман! Голд-ман!

- Това не са фенове, Рой, това са асистентките ви. Здрасти, Мариса.

- Здравейте, господин Маркъс - отвърна Мариса.

Барнаски отново взе слушалката.

- Добре де, помислете малко, Голдман. Ще издадем книгата през есента. Успехът е гарантиран! Месец и половина ще ви стигне ли?

- Месец и половина ли? Две години ми трябваха, за да напиша първата ми книга. Впрочем нямам представа какво изобщо бих могъл да напиша. Още никой не знае какво се е случило.

- Чуйте, мога да ви доставя писатели призраци^5, за да върви по-бързо. Освен това не е нужно да е голяма литература. Хората просто искат да знаят какво е правил Куебърт с малката. Задоволете се да изложите фактите. Да има съспенс, ужас и малко секс, разбира се.

- Секс ли?

- Хайде, Голдман, няма да ви уча на занаята. Кой би купил книга, в която няма неприлични сцени между старец и седемгодишно момиче? Ето какво искат хората. Дори ако книгата стане слаба, ще продадем тонове. А това е най-важното, не е ли така?

- Хари е бил на трийсет и четири години, Нола на петнайсет!

- Не издребнявайте... Ако напишете тази книга, ще анулирам предишния договор и ще ви дам аванс от половин милион долара, за да ви се отблагодаря за сътрудничеството.

Отказах и Барнаски се ядоса.

- Добре тогава, Голдман, след като така се запъвате, и аз ще го направя. Чакам ръкописа ви точно след единайсет дни, в противен случай ще ви дам под съд и ще ви разоря!

И тресна слушалката. Малко по-късно, докато пазарувах в супера на главната улица, ми се обади Дъглас, очевидно вдигнат под тревога от самия Барнаски, и се зае отново да ме убеждава.

- Марк, не можеш да се правиш на интересен - каза ми той. - Напомням ти, че Барнаски те е хванал за топките! Предишният ти договор е още валиден и единственият начин да го анулираш е да приемеш предложението. Освен това тази книга ще тласне напред кариерата ти. Аванс от половин милион... Има и по-лоши неща в живота, какво ще кажеш?

- Барнаски ме кара да напиша нещо скандално! И дума не може да става! Не искам такава книга, няма да издам някакъв боклук, написан за няколко седмици. Хубавите книги изискват време.

- Но това са модерни методи за постигане на големи тиражи! Днес няма писатели, които блеят и чакат вдъхновението да им падне от небето. От твоята книга още не съществува и един ред, а читателите вече я разграбват, защото искат всичко да знаят. При това веднага. Пазарният ти шанс е ограничен - наесен ще има президентски избори и кандидатите сигурно ще издадат книги, които ще заемат цялото медийно пространство. Всички вече говорят за книгата на Барак Обама, можеш ли да си представиш?

Вече нищо не можех да си представя. Платих покупките си и се върнах при колата, която бях паркирал на улицата. Тогава намерих пъхнато под една от чистачките листче с онова същото послание:

Прибирай се у вас, Голдман.

Огледах се - никой. Няколко души седяха на терасата на близкото кафене, явно клиенти, излезли от супера. Кой ме следеше? Кой не искаше да разследвам смъртта на Нола Келерган?

На другия ден след този нов инцидент, в петък, 20 юни, отидох да видя Хари в затвора. Преди да изляза от Орора, се отбих в библиотеката, където пакетът ми току-що бе пристигнал.

- Какво е това? - попита любопитно Пинкас с надеждата, че ще го отворя пред него.

- Един инструмент, от който имам нужда.

- Инструмент за какво?

- Инструмент за работа. Благодаря, че го прие, Ърни.

- Чакай, няма ли да пиеш едно кафе? Тъкмо съм направил. Искаш ли ножица да отвориш пакета?

- Благодаря, Ърни. Следващия път с удоволствие. Сега трябва да тръгвам.

Като пристигнах в Конкорд, реших да мина през щатската полиция, да намеря сержант Гахалоуд и да изложа пред него няколкото хипотези, които бях изградил след кратката ни среща.

Щабквартирата на щатската полиция на Ню Хампшър, където бе и седалището на Криминалния отдел, беше голяма сграда от червени тухли, която се намираше на Хейзън Драйв 33, в центъра на Конкорд. Беше почти тринайсет часът. Информираха ме, че Гахалоуд е отишъл да обядва, и ме помолиха да го изчакам в коридора на една пейка, до маса, на която имаше кафе машина и списания. Когато дойде след около час, той изглеждаше навъсен.

- Вие ли сте? - избухна, като ме видя. - Обаждат ми се, казват ми: Пери, побързай, един тука те чака от близо час, и аз не си дояждам, за да дойда да видя какво става, защото може да е важно, и попадам на писателчето!

- Не ми се сърдете. Казах си, че зле започнахме и че може би...

- Мразя ви, писателче, така да знаете. Жена ми прочете книгата ви. Намира ви за красив и интелигентен. Главата ви на задната корица се кипри на нощното й шкафче от седмици. Живеете в спалнята ни! Спите с нас! Вечеряте с нас! Бяхте с нас на почивка! Къпахте се с жена ми! Всичките й приятелки й се присмиват! Отровихте живота ми!

- Женен ли сте, сержант? Чудна работа, толкова сте неприятен! Бих се заклел, че нямате семейство.

Той яростно заби глава в двойната си брадичка.

- Исусе Христе, какво искате? - излая.

- Да разбера.

- Много амбициозно от страна на тип като вас.

- Знам.

- Оставете полицията да си върши работата, ясно ли е?

- Трябва ми информация, сержант. Обичам всичко да знам, болен съм на тази тема. Имам тревожен темперамент и изпитвам потребност всичко да контролирам.

- Ами контролирайте себе си!

- Можем ли да отидем в кабинета ви?

- Не.

- Само ми кажете дали Нола наистина е умряла на петнайсет години.

- Да. Анализът на костите го потвърди.

- Значи, е била отвлечена и убита по едно и също време?

- Да.

- Но тази чанта... Защо е била погребана с чантата?

- Нямам представа.

- Щом е имала чанта, значи, можем да кажем, че е избягала от къщи?

- Ако си приготвяте чанта, за да бягате, ще я напълните с дрехи, не е ли така?

- Именно.

- А вътре беше само онази книга.

- Една точка за вас - признах. - Интелектът ви ми взема акъла. Тази чанта обаче...

Той ме прекъсна.

- Не трябваше да ви казвам за чантата онзи ден. Не знам какво ме прихвана.

- И аз не знам.

- Дожаляло ми е, предполагам. Да, това е. Съжалих ви, с вашия нещастен вид и с калните обувки.

- Благодаря. Ако може да си позволя още нещо: какво ще кажете за аутопсията? Впрочем казва ли се аутопсия за скелет?

- Нямам представа.

- Дали съдебномедицински оглед не би бил по-правилният термин?

- Не ми пука за правилния термин. Това, което мога да ви кажа, е, че са й разбили главата! Разбили! Бам! Бам!

Тъй като придружи тези думи с жестове, имитирайки удари с бухалка, попитах:

- Значи, с бухалка?

- Абе, нямам представа, досаднико!

- Жена? Мъж?

- Какво?

- Не би ли могла жена да нанесе такива удари? Защо непременно да е мъж?

- Защото една тогавашна очевидка, Дебора Купър, със сигурност е видяла мъж. Хубаво, разговорът ни свърши, писателче. Прекалено много ме дразните.

- Но вие какво мислите за тази история?

Той извади от портфейла си семейна снимка.

- Имам две дъщери, писателче. На четиринайсет и седемнайсет години. Не мога да си представя да изживея това, което е изживял бащата Келерган. Искам истината. Искам справедливост. Справедливостта не е сбор от прости факти, тя е много по-сложна работа. Така че ще продължа да разследвам. Ако открия доказателство за невинността на Куебърт, вярвайте ми, ще бъде освободен. Но ако е виновен, бъдете сигурен, че няма да оставя Рот да изиграе пред съдебните заседатели някое от ония представления, с които освобождава престъпниците. Защото това няма да е правосъдие.

Зад фасадата на агресивен бизон Гахалоуд криеше философия, която ми харесваше.

- Всъщност вие сте свестен човек, сержант. Да купя мекици и да продължим да си бъбрим?

- Не искам мекици, искам да се разкарате от тук, имам работа.

- Но вие трябва да ми обясните как се провежда разследване. Аз не умея да разследвам. Какво трябва да правя?

- Довиждане, писателче. Нагледах ви се, ще ми стигне до края на седмицата. Може би дори до края на живота.

Бях разочарован, че не ме взема на сериозно, и не настоях. Подадох му ръка за сбогуване, той само дето не ми счупи кокалчетата с яките си пръсти, и си тръгнах. Но като стигнах до паркинга, го чух да ме вика: „Писателче!“. Обърнах се и го видях да мъкне едрото си туловище към мен.

- Писателче - каза ми, като ме настигна задъхан, - добрите ченгета не се интересуват от убиеца... А от жертвата. За жертвата трябва да си задавате въпроси. Започнете от началото, отпреди убийството. Не от края. Грешите, като се съсредоточавате върху убийството. Трябва да се запитате коя е била жертвата. Запитайте се коя е била Нола Келерган.

- А Дебора Купър?

- Ако питате мен, всичко е свързано с Нола. Дебора Купър е била съпътстваща жертва. Открийте коя е Нола. Тогава ще разберете кой е убил и нея, и леля Купър.

Коя е била Нола Келерган? Точно този въпрос смятах да задам на Хари, когато отидох в щатския затвор. Той не изглеждаше добре. Притесняваше се за съдържанието на шкафчето си във фитнес залата.

- Всичко ли намерихте? - попита ме, без дори да ме поздрави

- Да.

- И всичко изгорихте?

- Да.

- И ръкописа?

- И ръкописа.

- Защо не ми потвърдихте, че сте го направили? Умирах от безпокойство! И къде бяхте през последните два дни?

- Водих си разследването. Хари, защо тази кутия се намираше в шкафчето ви във фитнес залата?

- Знам, че ще ви се стори странно. След престоя ви в Орора през март се уплаших някой друг да не я намери. Казах си, че всеки може да попадне на нея - нахален посетител, чистачката... Реших, че е по-благоразумно да скрия спомените си другаде.

- Да ги скриете? Но това ви прави виновен. И този ръкопис... На „Произходът на злото“ беше, нали?

- Да. Най-първата версия.

- Познах текста. На корицата нямаше заглавие.

- Заглавието измислих по-късно.

- Искате да кажете, след изчезването на Нола?

- Да. Но да не говорим за този ръкопис, Маркъс. Той е прокълнат, привлякъл е само зло. Доказателството - Нола е мъртва, аз съм в затвора.

Спогледахме се мълчаливо. Оставих на масата пластмасовата торба, в която бях пъхнал моя пакет.

- Какво е това? - попита Хари.

Без да отговоря, извадих един минидиск рекордер и го сложих пред него.

- Маркъс, по дяволите, какво правите? Не ми казвайте, че сте запазили тази сатанинска машинка...

- Напротив, пазих я като зеницата на окото си.

- Махнете я от тук, чувате ли?

- Не се заяждайте, Хари.

- Но какво смятате да правите с това нещо?

-  Искам да ми разкажете за Нола, за Орора, за всичко. За лятото на седемдесет и пета година, за книгата ви. Нужно е да знам. Истината, Хари, все трябва да е някъде.

Той тъжно се усмихна. Включих рекордера и го оставих да говори. Хубава сцена беше - в затворническата стая за свиждания, където, насядали около пластмасовите маси, съпрузи се срещаха с жените си, бащи с децата си, аз се срещах със стария си учител, който ми разказваше своята история.

През онази вечер хапнах рано, по пътя към Орора. След което, тъй като нямах желание да се връщам веднага в Гуз Коув и да се озова сам в огромната къща, дълго карах покрай брега. Денят преваляше, океанът блещукаше. Всичко беше великолепно. Преминах покрай Сий Сайд Мотел, покрай гората на Сайд Крийк, поех по Сайд Крийк Лейн, задминах Гуз Коув, прекосих Орора и стигнах до плажа на Гранд Бийч. Дълго вървях покрай водата, после седнах на едрия пясък и се загледах в настъпващия мрак. Светлините на Орора танцуваха в огледалото на вълните, водните птици надаваха остри викове, славеи пееха в околните храсти, от време на време прозвучаваха сирените на фаровете. Включих рекордера и в тъмнината се разнесе гласът на Хари.

Плажа на Гранд Бийч знаете ли го, Маркъс? Той е първият в Орора, като идвате от Масачусетс. Понякога ходя там привечер и гледам светлините на града. И си мисля за всичко, което се случи преди повече от трийсет години. На този плаж спрях в деня, когато пристигнах в Орора. Беше двайсети май седемдесет и пета. Бях на трийсет и четири години. Идвах от Ню Йорк и бях решил да взема съдбата си в ръце - зарязах всичко, оставих работата си на преподавател по литература и изтеглих спестяванията си. Възнамерявах да се впусна в ново приключение - да се усамотя в Ню Ингланд и да напиша романа на мечтите си.

Първо мислех да наема къща в Мейн, но един брокер от Бостън ме убеди да избера Орора. Разказа ми за някаква приказна къща, която отговаряше точно на желанията ми - къщата в Гуз Коув. Влюбих се в нея в мига, в който я видях. Беше спокойно и диво убежище, без да е напълно изолирано, до Орора имаше само няколко мили. Градът също много ми хареса. Животът изглеждаше приятен, децата безгрижно играеха по улиците, престъпност нямаше никаква. Бе като място от пощенска картичка. Къщата в Гуз Коув надхвърляше финансовите ми възможности, но агенцията прие да платя на два пъти и аз си направих изчисленията - ако не харчех прекомерно, бих могъл да свържа двата края. А и имах предчувствието, че е добрият избор. Не грешах, след като това решение преобрази живота ми - книгата, която щях да напиша през онова лято, щеше да ме превърне в богат и известен човек.

Мисля, че в Орора най-много ми хареса специалният статут, на който скоро започнах да се радвам. В Ню Йорк бях гимназиален учител и анонимен писател, докато в Орора бях Хари Куебърт, дошъл от Ню Йорк, за да напише следващия си роман. Знаете ли, Маркъс, тази история със Знаменития, когато сте били в гимназията... Точно това ми се случи, като дойдох в Орора. Бях уверен в себе си млад човек, елегантен, хубавец, атлетичен, начетен, на всичкото отгоре наел великолепната къща в Гуз Коув. Макар да не ме знаеха по име, жителите на града ме възприеха като преуспял заради държането ми и заради къщата, в която заживях. Не им трябваше повече, за да си въобразят, че съм голяма нюйоркска звезда. Така за нула време се превърнах в човек с име. В Орора бях уважаваният писател, който

не можех да бъда в Ню Йорк. Доставих на градската библиотека няколко екземпляра от първата ми книга, които носех със себе си, и представете си, тази

жалка

купчина листове, пренебрегвана в Ню Йорк, бе приета с въодушевление в Орора. Годината беше седемдесет и пета. мястото - малък град в Ню Хампшър, който си търсеше причина да съществува много преди интернет и новите технологии и който откри в мен мечтаната местна звезда.

*

Прибрах се в Гуз Коув към двайсет и три часа. Като поех по тесния чакълест път към къщата, видях на светлината на фаровете силует на маскиран човек, който побягна към гората. Рязко натиснах спирачките изскочих от колата, разкрещях се и тъкмо да се спусна след натрапника, погледът ми бе привлечен от силна светлина - нещо гореше до къщата. Изтичах да проверя какво става. Гореше корветът на Хари. Пламъците бяха вече огромни и в небето се издигаше колона от пушек с остър мирис. Развиках се за помощ, но наоколо нямаше никой. Само гората. От горещината стъклата на корвета се пръснаха, капакът започна да се топи, пламъците станаха още по-буйни и взеха да облизват стените на гаража. Нищо не можех да направя, всичко щеше да изгори.

26.

Н–О–Л-А

(Орора, Ню Хампшър, събота, 14 юни 1975 г.)

- Ако писателите са толкова крехки същества, Маркъс, то е, защото могат да изпитват два вида емоционално страдание, тоест два пъти повече от нормалните човеци: любовна мъка и творческа мъка. Да пишеш книга, е, като да си влюбен в някого - може да бъде много мъчително.

ЗАПОВЕД

НА ВНИМАНИЕТО НА ПЕРСОНАЛА

Трябва да сте забелязали, че от една седмица Хари Куебъот всеки ден обядва в нашето заведение. Господин Куебърт е голям нюйоркски писател и следва да му се обръща специално внимание. Да се задоволяват исканията му по най-дискретния начин. Никога да не му се досажда.

Маса 1

7

му е резервирана до ново нареждане. Трябва винаги да е свободна за него.

Тамара Куин

Бутилката с кленов сироп наруши равновесието на подноса. Щом я постави отгоре му, и той се наклони. Като се опита да го задържи, девойката на свой ред изгуби равновесие, залитна и подносът падна на земята със страхотен трясък.

Хари подаде глава над барплота.

- Нола? Добре ли си?

Леко замаяна, тя отвърна:

- Да, да, аз...

Двамата огледаха пораженията, преди да избухнат в смях.

- Не се смейте, Хари - мило му се скара Нола. - Ако госпожа Куин научи, че пак съм изпуснала подноса, ще ми даде да разбера.

Той мина зад плота и клекна, за да й помогне да събере парчетата стъкло, разпръснати сред каша от горчица, майонеза, кетчуп, кленов сироп, масло, захар и сол.

- Боже мили - каза, - може ли някой да ми обясни защо от една седмица насам, щом поръчам нещо, ми носят всички подправки наведнъж?

- Заради заповедта - отвърна Нола.

- Заповед ли?

Тя посочи листа, залепен на стената. Хари се изправи и го отлепи с намерението да прочете написаното на глас.

- Недейте, Хари! Какво правите? Вие сте луд! Ако госпожа Куин научи...

- Не се безпокой, няма никой.

Беше седем часът сутринта. В „Кларкс“ още нямаше клиенти.

- Каква е тази заповед?

- На госпожа Куин.

- За кого?

- За всички от персонала.

Влязоха клиенти, като прекъснаха разговора им. Хари се върна на масата си, а Нола побърза да се заеме с работата си.

- Веднага ще ви опека други филийки, господин Куебърт - заяви тя тържествено и изчезна в кухнята.

Зад летящата врата постоя малко със замислен вид, после се усмихна - обичаше го. Влюбила се бе в него преди две седмици, когато през онзи ден на великолепен дъжд бе отишла да се разходи близо до Гуз Коув и го бе срещнала на плажа. Знаеше, че е влюбена. Усещането не можеше да се сбърка, нямаше друго такова. Чувстваше се различна, чувстваше се по-щастлива, дните й се струваха по-прекрасни. А когато той беше наоколо, сърцето й биеше по-силно.

След епизода на плажа се бяха засичали два пъти - пред универсалния магазин на главната улица и в „Кларкс“, където тя сервираше в събота. На всяка от срещите им между двамата бяха протичали необикновени флуиди. Той бе започнал да идва в „Кларкс“ всеки ден, за да пише, което накара Тамара Куин, съдържателката, да свика спешно събрание на „своите момичета“ - така наричаше сервитьорките - преди три дни в късния следобед. По този случай именно бе написала прословутата си заповед. „Госпожици - заяви тогава Тамара Куин на служителките си, които бе строила като войници, - сигурно сте забелязали, че големият нюйоркски писател Хари Куебърт идва тук всеки ден, което показва, че намира критериите за изисканост и качество, спазвани от нас, достойни за най-добрите заведения на Източния бряг. „Кларкс“ е заведение с висок стандарт - ние следва да сме на висотата на очакванията на най-взискателните ни клиенти. Тъй като някои от вас имат мозък не по-голям от грахово зърно, написах тази заповед, за да ви напомня как трябва да се отнасяте към господин Куебърт. Четете я, препрочитайте я, научете я наизуст! Смятам да правя изненадващи препитвания. Заповедта ще е закачена в кухнята и зад бара.“ След това Тамара Куин даде нарежданията си: в никакъв случай да не безпокоят господин Куебърт, той има нужда от спокойствие и концентрация. Да го обслужват така, че да се чувства като у дома си. Статистическите данни от предишните му посещения в „Кларкс“ показваха, че пие само черно кафе. Да му се сервира кафе, щом дойде, и нищо друго. Ако му трябва нещо, ако господин Куебърт огладнее, той ще си каже. Да не му досаждат и да не го подтикват да консумира, както са длъжни да правят с останалите клиенти. Ако си поръча нещо за ядене, да му занесат веднага всички подправки, за да не му се налага да си ги иска: горчица, кетчуп, майонеза, черен пипер, сол, масло, захар и кленов сироп. Големите писатели не бива да си искат каквото и да било - умът им трябва да е свободен, за да творят спокойно. Може би книгата, която пише, бележките, които си води в продължение на часове, седнал на едно и също място, са предвестници за появата на огромен шедьовър и нищо чудно скоро да заговорят за „Кларкс“ из цялата страна. И Тамара Куин се размечта, представяше си, че книгата ще създаде на ресторанта й онази известност, която би трябвало да има - с парите ще отвори второ заведение в Конкорд, после в Бостън, в Ню Йорк и във всички големи градове на крайбрежието чак до Флорида.

Минди, една от сервитьорките, поиска допълнителни обяснения.

- Но, госпожо Куин, как можем да сме сигурни, че гос’дин Куебърт иска само черно кафе?

- Сигурна съм и точка. В големите ресторанти важните клиенти не трябва да поръчват - персоналът познава навиците им. Ние голям ресторант ли сме?

- Да, госпожо Куин - отговориха служителките.

- Да, мамо - изблея Джени, защото й беше дъщеря.

- Да не ми викаш повече „мамо“ тук - обяви тогава Тамара. - Че ще заприличаме на селска гостилница.

- Че как да ти викам? - попита Джени.

- Няма да ми викаш, слушаш нарежданията ми и угоднически кимаш. Не е нужно да говориш. Ясно?

Джени поклати глава утвърдително.

- Ами да, ясно, мамо. Кимам, ето...

- А, много добре, скъпа. Виждаш ли колко бързо се учиш. Хайде, момичета, искам да видя угодническия ви вид. Ето така... Много добре. А сега кимнете. Ето така... От горе надолу. Много добре, ще речеш, „Шато Мармонт“.

Тамара Куин не беше единствената, която толкова се вълнуваше от присъствието на Хари Куебърт в Орора - целият град кипеше. Едни казваха, че той е голяма нюйоркска звезда, други потвърждаваха чутото, за да не минат за неосведомени. Ърни Пинкас, макар да бе изложил в градската библиотека няколко екземпляра от първия му роман, разправяше, че никога не е чувал за писателя Куебърт, само че никой не зачиташе мнението на фабричния работник, който нямаше представа от висшето нюйоркско общество. Освен това всички бяха съгласни, че кой да е не може да се настани във великолепната къща в Гуз Коув, където от години нямаше наематели.

Друга една тема възбуждаше умовете на девойките за женене и на родителите им - Хари Куебърт бе ерген. Беше сърце за завоюване - със своята известност, с интелектуалните си качества, богатството си и твърде приятната си физика той представляваше много желан бъдещ съпруг. Целият персонал в „Кларкс“ бързо разбра, че двайсет и четири годишната Джени Куин, хубава чувствена блондинка и бивша главна мажоретка от гимназията в Орора, си пада по Хари. Единствено Джени, която обслужваше клиентите всеки делничен ден, открито не спазваше заповедта на Тамара - тя се закачаше с него, непрекъснато му говореше, прекъсваше работата му и никога не му носеше всички подправки едновременно. Джени не работеше през почивните дни. В събота я заместваше Нола.

Готвачът натисна звънеца, откъсвайки Нола от размислите й - препечените филийки на Хари бяха готови. Тя постави чинията на подноса, после, преди да се върне в салона, намести златистата барета на косите си и гордо бутна вратата. От две седмици беше влюбена.

Занесе на Хари поръчката му. Заведението полека-лека се пълнеше.

- Добър апетит, господин Куебърт - каза му.

- Наричай ме Хари.

- Не тук - прошепна Нола. - Госпожа Куин не позволява.

- Нея я няма. Никой няма да разбере.

Тя посочи с очи другите клиенти, после се отправи към масите им.

Той отхапа от филийката и надраска нещо в бележника си. Написа датата: събота, 14 юни 1975 г. Редеше думи, без истински да знае какво пише. От три седмици беше тук и все не успяваше да започне романа си. Нищо не излизаше от хрумналите му идеи и колкото повече се напъваше, толкова по-малко успяваше. Имаше чувството, че бавно потъва, усещаше, че го е сполетяло най-голямото зло, което застрашаваше хората от неговия вид - бе прихванал болестта на писателите. От ден на ден паническият страх от белия лист все по-силно го обземаше, дотолкова, че започваше да се съмнява в смисъла на проекта си - бе жертвал всичките си спестявания, за да наеме тази внушителна къща на брега на морето до септември, къща на писател, за каквато бе мечтал, но какъв беше смисълът да си играе на писател, след като не знаеше какво да пише? А когато бе сключвал договора, планът му се струваше безупречен - да сътвори страхотно хубав роман, да е написал достатъчно през септември, та да занесе първите глави на големи издателства в Ню Йорк, които ще се бият, за да получат ръкописа. Ще му предложат хубавичък аванс, за да завърши книгата. Финансовото му бъдеще ще е осигурено. Така ще се превърне в звездата, каквато винаги си бе представял, че ще бъде. Сега обаче мечтата му имаше вкус на пепел – още не бе написал и един ред. Ако я кара така, ще трябва да се върне в Ню Йорк през септември без пари, без книга, да моли директора на гимназията, където бе работил, да го назначи отново и завинаги да забрави за славата. И ако се наложи, да си намери работа като нощен пазач, за да задели малко пари.

Погледна Нола, която разговаряше с другите клиенти. Тя сияеше. Чу я да се смее и написа:

Нола. Нола. Нола. Нола. Нола.

Н-О-Л-А. Н-О-Л-А.

Н-О-Л-А. Четири букви, които бяха преобърнали света му. Нола, малка жена, завъртяла главата му в деня, когато я бе видял. Н-О-Л-А. Два дни след плажа я бе срещнал отново пред универсалния магазин. Двамата слязоха заедно по главната улица до пристанището.

- Всички разправят, че сте дошли в Орора да пишете книга - бе казала.

- Вярно е.

Тя се бе въодушевила.

- О, Хари, толкова е вълнуващо! Вие сте първият писател, с когото се запознавам! Толкова въпроси бих искала да ви задам...

- Например?

- Как се пише?

- То е нещо, което ви идва отвътре. Идеи, които се въртят из главата ви, докато се превърнат в изречения, които се изливат върху хартията.

- Сигурно е забележително да си писател!

Той я бе погледнал и чисто и просто, лудо се бе влюбил в нея.

Н-О-Л-А. Беше му казала, че работи в „Кларкс“ всяка събота, и следващата събота бе отишъл в заведението рано-рано. През целия ден не спря да я съзерцава, да се възхищава на всеки от жестовете й. После си припомни, че тя е само на петнайсет години, и се засрами - ако някой в града се досетеше какво изпитва към малката сервитьорка от „Кларкс“, щеше да си има неприятности. Може би дори рискуваше затвор. Тогава, за да приспи евентуалните подозрения, бе започнал да обядва в „Кларкс“ всеки ден. Вече повече от седмица си играеше на редовен клиент, на писател, който най-невинно идва тук само за да пише - никой не трябваше да знае, че в събота сърцето му бие по-бързо. Само че всеки ден, седнал на бюрото си, на терасата в Гуз Коув или в „Кларкс“, успяваше да изпише единствено името й. Н-О-Л-А. Изпълваше с него цели страници, назоваваше я, съзерцаваше я, описваше я. Страници, които късаше и след това изгаряше в камината. Ако само някой намереше тези редове, край с него.

Пo пладне Нола се смени с Минди в разгара на обяда, което бе необичайно. Тя учтиво се сбогува с Хари, преди да си тръгне с един мъж, който, както Хари разбра, беше баща й, преподобният Дейвид Келерган. Бе дошъл в късната сутрин и бе изпил един чай с лед на бара.

- Довиждане, господин Куебърт - каза Нола. - За днес свърших. Исках само да ви представя баща ми, преподобния Келерган.

Хари стана и двамата мъже приятелски се ръкуваха.

- Значи, вие сте прословутият писател - усмихна се преподобният.

- А вие трябва да сте преподобният Келерган, за когото толкова се говори тук - отвърна Хари.

Дейвид Келерган се позасмя.

- Не обръщайте внимание на това, което разправят хората. Те винаги преувеличават.

Нола извади от джоба си рекламна картичка и я подаде на Хари.

- Това е за представлението в гимназията по повод края на годината, господин Куебърт. Затова днес си тръгвам по-рано. В седемнайсет часа е, ще дойдете ли?

- Нола - нежно я смъмри баща й, - остави горкия господин Куебърт на спокойствие. Какво да прави на ученическо представление?

- Представлението ще е хубаво - оправда се тя въодушевено.

Хари благодари на Нола за поканата и й каза довиждане. През френския прозорец я видя да изчезва зад ъгъла на улицата, след което се прибра в Гуз Коув, за да се захване с черновите си.

Беше четиринайсет часът. Н-О-Л-А. От два часа седеше на бюрото и не бе написал нищо друго. Не откъсваше поглед от часовника си. Не трябваше да ходи в гимназията, забранено беше. Ала нито стените, нито затворът можеха да му попречат да иска да е с нея. Тялото му бе затворено в Гуз Коув, но духът му танцуваше на плажа с Нола. Стана петнайсет часът. После шестнайсет. Беше се вкопчил в писалката, за да не се отдели от бюрото си. Тя беше петнайсетгодишна, любовта му бе забранена. Н-О-Л-А.

В шестнайсет и петдесет Хари, облечен в елегантен тъмен костюм, влезе в препълнената празнична зала на гимназията. Целият град беше там. Докато минаваше между редовете, му се струваше, че всички се обръщат след него, че родителите на учениците, чиито погледи срещаше, шепнат: Знам защо си тук. Чувстваше се ужасно зле и без много да подбира, потъна в един стол, за да не го виждат повече.

Представлението започна. Изслуша един хор, който пееше фалшиво, един ансамбъл от тромпетисти, които бъркаха такта. Видя танцьорки без блясък, чу изпълнение на пиано без душа и певци без глас. После осветлението напълно угасна и в тъмнината един прожектор хвърли върху сцената кръг светлина. Тогава се появи тя, облечена в синя рокля с пайети, които заискриха във всички посоки. Н-О-Л-А. Настъпи впечатляваща тишина. Тя седна на високо столче, намести баретата си и нагоди подвижната конзола за микрофон, която бяха поставили пред нея. След това сияйно се усмихна на зрителите, хвана една китара и внезапно запя Сап‘t Help Falling in Love with You във вариант, аранжиран от самата нея.

Публиката остана със зяпнала уста. В този миг Хари разбра, че съдбата го е довела в Орора, за да го срещне с Нола Келерган, най-изключителното същество, което бе познавал и което щеше да познава някога. Може би участта му не бе да е писател, а да е обичан от тази необикновена млада жена. Можеше ли да има по-прекрасна участ? Толкова се развълнува, че в края на изпълнението стана от стола си, докато другите още ръкопляскаха, и избяга от залата. Бързо се прибра в Гуз Коув, настани се на терасата на къщата и отпивайки големи глътки уиски, започна френетично да пише: Н-О-Л-А, Н-О- Л-А, Н-О-Л-А. Вече не знаеше какво да прави. Да напусне Орора? Но за да отиде къде? В нюйоркската какофония? Беше наел къщата за четири месеца и платил за половината. Дойде тук да пише книга и трябваше да се придържа към плановете си. Да се стегне и да се държи като писател.

Когато писа толкова, че го заболя китката, а уискито му завъртя главата, слезе на плажа и се свлече на пясъка, облегна се на една скала и се загледа в хоризонта. Чувстваше се нещастен. Внезапно чу шум на стъпки зад себе си.

- Хари? Хари, какво ви е?

Беше Нола в синята си рокля. Тя се спусна към него и коленичи на пясъка.

- Хари, за бога! Зле ли ви е?

- Какво... Какво правиш тук? -- попита той вместо отговор.

- Чаках ви след представлението. Видях, че излязохте още докато ръкопляскаха, и после не можах да ви открия. Разтревожих се... Защо си тръгнахте толкова бързо?

- Не трябва да оставаш тук, Нола.

- Защо?

- Защото съм пил. Искам да кажа, малко съм пиян. Съжалявам, ако знаех, че ще дойдеш, щях да остана трезвен.

- Защо сте пили, Хари? Изглеждате толкова тъжен...

- Чувствам се самотен. Ужасно самотен.

Тя се притисна до него и го загледа с изумителните си очи.

- Хари, но има толкова хора около вас!

- Самотата ме убива, Нола.

- Тогава аз ще ви правя компания.

- Не бива...

- Искам. Освен ако не ви безпокоя.

- Ти никога не ме безпокоиш.

- Хари, защо писателите са толкова самотни? Хемингуей, Мелвил... Най-самотните хора на света!

- Не знам дали писателите са самотни, или самотата ги подтиква да пишат.

- А защо всички писатели се самоубиват?

- Не всички писатели се самоубиват. Само тези, чиито книги никой не чете.

- Прочетох вашата книга. Взех я от градската библиотека и я прочетох за една нощ! Обожавам я! Вие сте много голям писател, Хари! Хари... днес следобед пях за вас. Онази песен я изпях за вас!

Той се усмихна и я погледна. Тя прокара ръка по косата му с безкрайна нежност, преди да повтори:

- Вие сте много голям писател, Хари. Не трябва да се чувствате самотен. Аз съм тук.

25.

Малко за Нола

- Всъщност, Хари, как се става писател?

- Като никога не се отказваш. Знаете ли, Маркъс, свободата, стремежът към свобода е сам по себе си война. Ние живеем в общество на примирени чиновници и за да излезем от тази задънена улица, се налага да се бием едновременно със себе си и с целия свят. Свободата е ежеминутна битка, която не съзнаваме напълно. Никога няма да се откажа от нея.

Недостатъкът на малките градове в дълбоката Америка е, че разполагат само с доброволчески бригади от пожарникари, които не се мобилизират толкова бързо, колкото професионалните. Вечерта на 20 юни 2008 година, когато видях пламъците да се издигат от корвета и да обхващат пристройката, използвана за гараж, измина известно време между момента, в който се обадих в пожарната, и пристигането й в Гуз Коув. Цяло чудо беше, че и къщата не пламна, въпреки че според капитана на пожарникарите в Орора чудото се дължеше на факта, че гаражът бе в отделна сграда и това бе позволило пожарът да се ограничи сравнително бързо.

Докато полицията и пожарникарите се суетяха в Гуз Коув, пристигна и Травис Дон, когото също бяха уведомили.

- Добре ли си, Маркъс? - попита ме той, като се спусна към мен.

- Аз съм добре, само дето цялата къща можеше да изгори.

- Какво се случи?

- Прибирах се от плажа на Гранд Бийч и докато карах по пътя, забелязах един силует, който бягаше през гората. После видях и пламъците...

- Успя ли да разпознаеш бягащия?

- Не. Всичко стана толкова бързо.

Един дошъл заедно с пожарникарите полицай, който оглеждаше околностите на къщата, внезапно ни извика. Бе намерил, затъкната в рамката на вратата, бележка, на която пишеше:

Прибирай се у вас, Голдман.

- Боже! Получих същата вчера - казах аз.

- Така ли? Къде беше? - попита Травис.

- На колата ми. Спрях за десетина минути пред универсалния магазин и когато се върнах, точно такава бележка беше поставена под чистачката.

- Мислиш, че някой те следи?

- Ами... Нямам представа. Не съм обръщал внимание досега. Какво би могло да означава това?

- Този пожар прилича на предупреждение, както и да го погледнеш, Маркъс.

Предупреждение? Защо някой ще иска да ми отправя предупреждения?

- Изглежда, че някой не оценява присъствието ти в Орора. Всички знаят, че задаваш твърде много въпроси.

- И какво? Някой се бои, че ще открия нещо, свързано с Нола?

- Може би. Във всеки случай това не ми харесва. Цялата тази история мирише на барут. Ще оставя тук патрул за през нощта, за по-сигурно.

- Няма нужда от патрул. Ако този тип ме търси, нека дойде, ще ме намери.

- Спокойно, Маркъс. Тази нощ ще има патрул, независимо дали искаш, или не. Ако, както ми се струва, става дума за предупреждение, то това означава, че ще последват и други действия. Трябва да си много предпазлив.

Рано на другата сутрин отидох в щатския затвор, за да разкажа на Хари за инцидента.

- Прибирай се у вас, Голдман! - повтори той, когато му споменах за бележката.

- Точно. Написано на компютър.

- Какво направи полицията?

-Травис Дон дойде. Взе бележката, каза, че ще я анализират. Според него става дума за предупреждение. Може би някой, който няма желание да се задълбавам в тази история. Някой, който вижда във вас идеалния виновник и не иска да се намесвам.

- Този, който е убил Нола и Дебора Купър?

- Например.

Хари ме изгледа сериозно.

- Рот ми каза, че следващия вторник ще се представя пред голямото жури. Шепа добри граждани, които ще проучат моя случай и ще решат дали обвиненията са обосновани. Изглежда, че голямото жури е винаги на мнението на прокурора. Това е кошмар, Маркъс, с всеки изминал ден чувствам, че затъвам все по-дълбоко. Че губя почва под краката си. Първо ме задържат, казвам си, че е грешка, че ще ме пуснат след няколко часа, после се озовавам тук, затворен до процеса, който ще започне кой знае кога и в който рискувам да ме осъдят на смърт. Смъртна присъда, Маркъс! Все за това мисля. Страх ме е.

Добре виждах, че Хари линее. Бе прекарал в затвора само седмица, ясно беше, че няма да издържи месец.

- Ще ви измъкнем от тук, Хари. Ще открием истината. Рот е много добър адвокат, трябва да му имаме доверие. Продължете да ми разказвате, искате ли? Говорете ми за Нола, разкажете ми какво стана след това.

- След кое?

- След епизода на плажа. Когато Нола е дошла там през онази събота, след представлението в гимназията, и ви е казала, че не трябва да се чувствате самотен.

Докато говорех, поставих минидиск рекордера на масата и го включих. Хари се поусмихна.

- Добър човек сте, Маркъс. Защото точно това е важното - Нола, която идва на плажа и ми казва, че не трябва да се чувствам самотен, че тя е там, при мен... Всъщност винаги съм бил доста самотен и ето че внезапно нещата се бяха променили. С Нола се чувствах като част от цяло, цяло, което образувахме двамата. Когато не беше наоколо, в мен имаше някаква празнота, усещане за липса, каквото никога дотогава не бях изпитвал. Сякаш откакто бе влязла в живота ми, земята не можеше да се върти правилно без нея. Знаех, че щастието ми минава през нея, но в същото време съзнавах, че отношенията ни щяха да са ужасно сложни. Впрочем първата ми реакция беше да потисна чувствата си - това бе невъзможна история. През онази събота останахме за малко на плажа, после аз й казах, че е късно, че трябва да се прибира, преди родителите й да се разтревожат, и тя си тръгна. Вървеше по плажа, гледах я как се отдалечава и се надявах да се обърне, само веднъж, и да ми махне с ръка. Н-О-Л-А. Беше абсолютно необходимо да си я изкарам от главата. Затова през цялата следваща седмица се насилвах да се сближа с Джени, за да забравя Нола, същата Джени, която днес е съдържателка на „Кларкс“.

-Чакайте, искате да кажете, че Джени, за която ми говорите, сервитьорката в „Кларкс“, тази от седемдесет и пета година, е Джени Дон, жената на Травис Дон, днешната собственичка на „Кларкс“?

- Самата тя. С трийсет години по-възрастна. По онова време беше много красива жена. И впрочем си остана красива. Знаете ли, можеше да си пробва късмета в Холивуд като актриса. Често говореше за това. Че ще напусне Орора и ще отиде да си живее живота в Калифорния. Но не направи нищо подобно. Остана тук, пое ресторанта от майка си и в крайна сметка ще продава хамбургери цял живот. Нейна си е грешката - живеем живота, който сме избрали, Маркъс. Знам за какво говоря...

- Защо казвате това?

- Няма значение. Съвсем съм се отнесъл, обърквам се. Разправях ви за Джени. Значи, на двайсет и четири години Джени беше много красива жена. Кралица на красотата в училище, чувствена блондинка, способна да завърти главата на който и да е мъж. Впрочем всички се зазяпваха по нея тогава. Аз прекарвах дните си в „Кларкс“ в нейната компания. Имах открита сметка в заведението и не внимавах

колко харча, а бях поизчерпал спестяванията си с наемането на къща I а и бюджетът ми беше твърде ограничен.

*

Сряда, 18 юни 1975 г.

Откакто Хари бе дошъл в Орора, на Джени Куин й трябваше цял час сутрин, за да се приготви. Беше се влюбила в него от първия ден, в който го видя. Никога преди не бе изпитвала подобно усещане -той беше мъжът на живота й, знаеше го. Него чакаше открай време. Всеки път когато го видеше, си представяше съвместния им живот -тържествената им сватба и живота им в Ню Йорк. Гуз Коув щеше да стане вилата им, където Хари на спокойствие да препрочита ръкописите си, а тя да посещава родителите си. Той щеше да е този, който да я отведе далече от Орора. Никога вече нямаше да е необходимо да почиства мазните маси, нито тоалетните на този посещаван от селяндури ресторант. Ще направи кариера на,-,Бродуей“, ще снима филми в Калифорния. Ще пишат за двойката им във вестниците.

Тя нищо не измисляше, въображението й не й играеше номера - бе очевидно, че между Хари и нея става нещо. И той я обича, няма никакво съмнение. Иначе защо ще идва всеки ден в „Кларкс“? Всеки ден! Ами разговорите им на бара! Толкова се радваше, когато той сядаше срещу нея да си побъбрят. Бе различен от всички мъже, които бе срещала дотогава, бе много по-издигнат. Майка й Тамара нареди на всички в „Кларкс“ да не му говорят, за да не го разсейват, и се случваше да й се скара вкъ1ци, защото смяташе държането й за неадекватно. Но майка й нищо не разбираше, не разбираше, че Хари толкова я обича, че пише книга, посветена на нея.

Вече от няколко дни подозираше това за книгата - тази сутрин се убеди окончателно. Хари дойде в „Кларкс“ към шест и половина, малко след като бяха отворили. Рядко идваше толкова рано. По принцип само шофьорите на камиони и търговските пътници идваха в този час. Едва седнал на запазената за него маса, започна да пише - френетично, почти легнал върху листа си, сякаш се боеше някой да не прочете какво е написал. Понякога спираше и дълго я гледаше. Тя се правеше, че нищо не забелязва, но знаеше, че той я изяжда с очи. Отначало не бе схванала причината за тези настойчиви погледи. Малко преди пладне разбра, че пише книга за нея. Да, тя, Джени Куин, беше главната героиня в новия шедьовър на Хари Куебърт. Ето защо той криеше листовете си. Веднага щом се досети за това, Джени почувства как я обзема огромно вълнение. Възползва се от наближаващия обяд, за да му занесе менюто и да си поговори с него.

Бе прекарал сутринта в писане на четирите букви на името й: Н-О-Л-А. Образът й беше в главата му, лицето й обсебваше мислите му. Понякога затваряше очи, за да си я представи, после, сякаш за да се опита да се излекува, се насилваше да гледа Джени с надеждата, че ще забрави за Нола. Джени беше много красива жена, защо не можеше да я обича?

Когато малко преди пладне видя, че се е запътила към него с менюто в ръка, закри написаното с бял лист, както правеше винаги щом някой се приближеше.

- Време е да хапнете нещо, Хари - заповяда тя с майчински тон. -Още нищо не сте слагали в уста освен литър и половина кафе. Ще получите киселини с този празен стомах.

Той се насили да се усмихне учтиво и да поведе разговор. Усети, че челото му се е изпотило, и бързо го изтри с опакото на ръката си.

- Горещо ви е, Хари. Твърде много работите!

- Възможно е.

- Дошло ви е вдъхновението?

- Да. Може да се каже, че напоследък добре върви.

- Не сте вдигнали глава цяла сутрин.

- Наистина.

Джени съучастнически се усмихна, за да му даде да разбере, че знае всичко за книгата.

- Хари... Знам, че е много дръзко, но... Може ли да прочета малко? Само няколко страници? Толкова съм любопитна да зърна какво пишете. Трябва да е нещо чудесно.

- Още не е завършено.

- О, сигурно е вече страхотно.

- Ще видим.

Тя пак се усмихна.

- Нека ви донеса лимонада да се освежите. Искате ли нещо за ядене?

- Ще помоля за яйца с бекон.

Джени веднага изчезна в кухнята и извика на готвача: Яйца с бекон за голееемия писател! Майка й, която я бе видяла да се занася с Хари в салона, я прикани към ред.

- Джени, настоявам да престанеш да досаждаш на господин Куебърт!

- Да му досаждам ли? Мамо, не знаеш какво говориш. Аз го вдъхновявам.

Тамара Куин погледна дъщеря си недоверчиво. Джени беше мило, но прекалено наивно момиче.

- Кой ти е наговорил такива глупости?

- Знам, че Хари си пада по мен, мамо. И мисля, че заемам добро място в книгата му. Да, мамо, дъщеря ти няма да сервира бекон и кафе цял живот. Дъщеря ти ще се издигне.

- Какви ги разправяш?

Джени попреувеличи, за да може майка й добре да схване положението.

- С Хари скоро ще го обявим официално.

И тя победоносно се изсмя и се върна в салона с походка на първа дама.

Тамара Куин не можа да прикрие доволната си усмивка. Ако дъщеря й успееше да сложи ръка на Куебърт, за „Кларкс“ щеше да се заговори из цялата страна. Кой знае, може сватбата да се вдигне тук, ще намери начин да убеди Хари. Спряно движение, големи бели палатки на улицата, добре подбрани гости, половината нюйоркски клечки, десетки журналисти за отразяване на събитието, десетки светкавици на фотоапарати. Самото Провидение им го изпращаше.

През този ден Хари напусна „Кларкс“ в шестнайсет часа, спешно, сякаш времето го притискаше. Скочи в колата си, която бе паркирал пред заведението, и бързо потегли. Не искаше да закъснее, не искаше да я изпусне. Малко след тръгването му една полицейска кола от Орора спря на освободеното място. Нервно вкопчен във волана, офицер Травис Дон хвърли дискретен поглед на ресторанта. Реши, че вътре има много хора, и не посмя да влезе. Вместо това заповтаря изречението, което си бе подготвил. Само едно изречение, можеше да го изрече. Не биваше да е толкова стеснителен. Едно нещастно изречение, не повече от десет думи. Погледна се в огледалото за обратно виждане и задекламира наум: Добър ден, Джени. Мислех си, че бихме могли да отидем на кино в събота... Изруга. Не беше това изречението! Разгъна едно листче и препрочете думите, които бе написал:

Добър ден, Джени,

Мислех си, че ако си свободна, бихме могли да отидем на кино в Монтбъри в събота вечер.

А не беше чак толкова трудно. Трябваше да влезе в „Кларкс“, да се усмихне, да се настани на бара и да си поиска едно кафе. И докато тя му пълни чашата, да си каже изречението. Той приглади косите си и се направи, че говори по радиостанцията, за да изглежда зает, ако някой го види. Изчака десет минути - четирима клиенти напуснаха заедно „Кларкс“. Пътят беше свободен. Сърцето му биеше силно, чуваше го как блъска в гърдите му, как пулсира в ръцете му, в главата, дори във върховете на пръстите му. Излезе ог колата, стиснал в юмрук листчето си. Обичаше я. Още от гимназията я обичаше. Тя беше най-чудесната жена, която бе срещал. Заради нея бе останал в Орора - в полицейската академия бяха забелязали способностите му и му предлагаха да си постави по-висока цел от местната полиция. Ставаше дума за щатската и даже за федералната полиция. Веднъж един шеф, дошъл от Вашингтон, му каза: „Синко, не си губи времето в този затънтен край. ФБР има нужда от кадри. Струва си да работиш във ФБР“. ФБР. Бяха му предложили ФБР. Може би дори би могъл да поиска да постъпи в престижната Сикрет Сървис, чиито служители осигуряваха охраната на президента и на висшите държавни служители. Би могъл, ако не беше младата жена, която работеше като сервитьорка в „Кларкс“ в Орора, момичето, в което бе влюбен открай време и за което се бе надявал, че някой ден ще спре погледа си на него - Джени Куин. Затова пожела да го назначат в Орора. Без Джени животът му нямаше смисъл. Като стигна пред вратата на ресторанта, пое дълбоко дъх и влезе.

Тя мислеше за Хари, докато механично бършеше вече сухите чаши. В последно време той винаги си тръгваше към шестнайсет часа и Джени се питаше къде ходи толкова редовно. На среща? С кого? До бара се приближи клиент и я изтръгна от мислите й.

- Добър ден, Джени.

Беше Травис, симпатичен бивш съученик, станал полицай.

- Здрасти, Травис. Ще пиеш ли едно кафе?

- С удоволствие.

Затвори за миг очи, за да се съсредоточи - трябваше да произнесе онова изречение. Тя постави чаша пред него и я напълни. Сега бе моментът.

- Джени... Исках да ти кажа...

- Да?

Погледна го с големите си светли очи и той се почувства напълно изваден от релси. Как продължаваше изречението? Кино.

- Киното.

- Какво за киното?

Аз... Имало е въоръжен обир в киното в Манчестър.

- Така ли? Въоръжен обир в кино? Ама че история.

- Искам да кажа, в пощата в Манчестър.

Защо, да му се не види, говори за този обир? Киното! Трябваше да говори за киното!

В пощата или в киното? - попита Джени.

Кино. Кино. Кино. Кино. Да говори за киното! Сърцето му беше на път да се пръсне. Хвърли се с главата надолу.

- Джени... Исках... Казвах си, че може би... Така де, стига да искаш...

В този миг Тамара извика дъщеря си от кухнята и се наложи Джени да прекъсне пелтеченето му.

- Извинявай, Травис, трябва да видя какво иска мама. Напоследък е в отвратително настроение.

Младата жена изчезна зад летящата врата, без да даде на младия полицай време да довърши изречението си. Той въздъхна и прошепна: Мислех си, че ако си свободна, можем да отидем на кино в Монтбъри в събота вечер. После остави пет долара за едно кафе, което струваше петдесет цента и което дори не бе изпил, и си тръгна разочарован и тъжен.

*

- Къде ходехте всеки ден в шестнайсет часа, Хари? - попитах.

Той не отговори веднага. Погледна през близкия прозорец и ми се стори, че се усмихна щастливо. Накрая рече:

- Имах такава нужда да я виждам...

- Нола ли?

- Да. Знаете ли, Джени беше страхотно момиче, но не беше Нола. С Нола живеех истински. Не бих могъл да го кажа другояче. Всяка прекарана с нея секунда беше пълноценно изживяна. Мисля, че това е любовта. Този смях, Маркъс, този смях го чувам в главата си всеки ден от трийсет и три години насам. Този изключителен поглед, тези искрящи от живот очи са винаги пред мен... Както и жестовете й, начинът, по който отмяташе коси или си прехапваше устните. Гласът й все още отеква в мен, понякога ми се струва, че е още тук. Когато отивам в центъра, на пристанището или в универсалния магазин, я виждам да ми говори за живота и за книгите. През онзи юни седемдесет и пета нямаше дори месец, откакто бе влязла в живота ми, а имах чувството, че винаги е била част от него. Когато не беше около мен, сякаш нищо нямаше смисъл. Ден без Нола бе изгубен ден. Изпитвах такава потребност да я виждам, че не можех да изтрая до следващата събота. Тогава започнах да я чакам пред гимназията. Това правех, като си тръгвах от „Кларкс“ в шестнайсет часа. Качвах се на колата и потеглях към гимназията в Орора. Спирах на паркинга на преподавателите точно пред главния вход и я чаках да излезе, скрит в колата си. Когато се появеше, се чувствах по-жив, по-силен. Щастието, че я виждам, ми стигаше. Гледах я как се качва в училищния автобус и продължавах да стоя там, докато автобусът изчезнеше по пътя. Луд ли бях, Маркъс?

- Не, не мисля, Хари.

- Знам само, че Нола живееше в мен. Буквално. След това отново идваше събота. През една такава чудесна събота хубавото време бе извело хората на плажа - в „Кларкс“ нямаше клиенти и с Нола дълго разговаряхме. Тя казваше, че много е мислила за мен, за книгата ми и че това, което пиша, със сигурност е велик шедьовър. В края на работния й ден, към осемнайсет часа, й предложих да я закарам до тях с колата. Оставих я на една пряка от дома й, на пуста уличка, където

нямаше кой да я види. Попита ме дали искам да се поразходя с нея, ала аз й обясних, че това не е толкова просто, че градът ще започне да клюкарства, ако ни видят заедно. Спомням си, че ми каза: „Не е престъпление да се разхождаме, Хари...“. Отвърнах й: „Знам, Нола. Но мисля, че хората ще започнат да си задават въпроси“. Тя се намуси. „Толкова обичам да съм във вашата компания, Хари. Вие сте изключително същество. Би било добре да можехме да бъдем заедно, без да се крием.“

*

Събота, 28 юни 1975 г.

Беше тринайсет часът. Джени Куин се суетеше зад бара в „Кларкс“. Всеки път когато вратата на ресторанта се отвореше, тя трепваше с надеждата, че ще е той. Но не беше той. Джени беше нервна и много ядосана. Вратата още веднъж изтропа и отново не беше Хари. Беше майка й Тамара, която се учуди на тоалета на дъщеря си - тя носеше очарователното кремаво костюмче, което обикновено слагаше при официални случаи.

- Миличка, защо си се облякла така? - попита Тамара. - Къде ти е престилката?

- Може пък да не искам повече да нося твоите ужасни престилки, които толкова ме загрозяват. Нямам ли право да бъда хубава от време на време? Да не мислиш, че ми е приятно по цял ден да сервирам пържоли?

Очите на Джени се насълзиха.

- Но какво става? - промълви майка й.

- Става това, че в събота не би трябвало да работя! Никога не работя през почивните дни!

- Та нали ти настоя да смениш Нола, когато тя ми поиска един ден отпуск.

- Да. Може би. Не знам вече. О, мамо, толкова съм нещастна!

И Джени, която въртеше шише с кетчуп в ръце, направи несръчно движение, шишето падна на пода и безупречно чистите й бели маратонки се покриха с червени петна. Младата жена избухна в ридания.

- Миличка, какво става с теб? - разтревожи се майка й.

- Чакам Хари, мамо! Той винаги идва в събота. Защо го няма днес? О, мамо, каква съм идиотка! Как можах да си помисля, че ме обича! Човек като Хари никога не би пожелал такава проста сервитьорка на хамбургери като мен! Пълна глупачка съм!

- Хайде, не говори така - опита се да я утеши Тамара, като я прегърна. - Вземи си почивния ден. Аз ще те заместя. Не искам да плачеш. Ти си чудесно момиче и аз съм сигурна, че Хари те харесва.

- Но тогава защо го няма?

Тамара Куин помисли малко и каза:

Той знаеше ли, че работиш днес? Ти никога не работиш в събота, защо да идва, като те няма? Знаеш ли какво си мисля, милинка? Хари сигурно е много нещастен в събота, защото това е денят, в който не те вижда.

Джени светна.

- О, мамо, как не се сетих!

- Би трябвало да му отидеш на гости. Сигурна съм, че ще е много щастлив да те види.

Джени светна още повече - каква чудесна идея даде майка й! Да посети Хари в Гуз Коув, да му занесе нещо за ядене и да си направят пикник. Горкият, сигурно работи и е забравил да обядва. И тя се втурна в кухнята да търси провизии.

В същия миг, на сто и двайсет мили от там, в градчето Рокланд, в Мейн, Хари и Нола се разхождаха покрай океана. Нола хвърляше трохи хляб на чайките, които надаваха дрезгави крясъци.

- Харесвам чайките! - възкликна тя. - Те са любимите ми птици. Може би защото обичам океана, а там, където има чайки, има и океан. Вярно е - дори когато хоризонтът не се вижда заради дърветата, полетът на чайките в небето ни припомня, че океанът е нейде отвъд. Ще споменете ли чайките в книгата си, Хари?

- Щом искащ. Ще спомена в книгата всичко, което пожелаеш.

- За какво се разказва в книгата ви?

- Бих искал да ти кажа, но не мога.

- Любовна история ли е?

- В известен смисъл.

Той я гледаше развеселен. Държеше бележник в ръка и се опита да скицира околния пейзаж с молив.

- Какво правите? - попита тя.

- Скица.

- И да рисувате ли можете? Значи, притежавате всички дарби. Покажете ми, искам да видя!

Приближи се, погледна рисунката и възкликна въодушевено:

- Толкова е красиво, Хари! Толкова сте талантлив!

И в порив на нежност се притисна до него. Но той я отблъсна почти инстинктивно и се огледа, сякаш за да се увери, че никой не ги е видял.

- Защо правите така? - разсърди се Нола. - Срам ли ви е от мен?

- Нола, ти си на петнайсет години. Аз на трийсет и четири. Хората не биха одобрили.

- Хората са глупаци!

Той се засмя и нахвърли ядосаното й изражение с няколко щриха. Тя отново се притисна до него и този път той не се отдръпна. Загледаха се заедно в чайките, които си оспорваха трохите хляб.

Бяха решили да се измъкнат и да дойдат тук преди няколко дни. Изчака я близо до дома й след училище. Недалече от автобусната спирка. Тя беше едновременно учудена и щастлива, че го вижда.

- Хари? Какво правите тук? - бе попитала.

- Всъщност нямам представа. Просто исках да те видя. Аз... Знаеш ли, Нола, мислих за идеята ти...

- Да сме само двамата?

- Да. Казах си, че бихме могли да заминем в края на седмицата. Не далече. Например в Рокланд. Там, където никой не ни познава. За да се чувстваме по-свободни. Стига да искаш, разбира се.

- О, Хари, би било страхотно! Но трябва да е в събота, не мога да пропусна неделната служба.

- Значи, ще бъде в събота. Можеш ли да се освободиш?

- Разбира се! Ще поискам отпуск от госпожа Куин. А на родителите ми знам какво да кажа. Не се тревожете.

На родителите си знае какво да каже. Когато Нола произнесе тези думи, той се бе запитал какво му става, та се влюбва в толкова младо момиче. И сега, на плажа в Рокланд, се замисли за тях двамата.

- За какво мислите, Хари? - попита Нола, все така сгушена в него.

- За това, което правим в момента.

- Какво лошо има в това, което правим?

- Много добре знаеш какво. Или може би не знаеш. Какво каза на родителите ти?

-Те мислят, че съм с приятелката ми Нанси Хатауей и че сме тръгнали рано сутринта да прекараме един ден на лодката на бащата на Теди Бапст, приятелят й.

- А къде е Нанси?

- На лодката с Теди. Сами са. Казала е, че съм с нея, за да я пуснат да пътува с Теди.

- Значи, майка й мисли, че тя е с теб, твоята майка, че ти си с Нанси, така че, ако се чуят по телефона, няма да стане гаф.

-Точно. Безупречен план. Трябва да се прибера в осем, ще имаме ли време да потанцуваме? Толкова ми се иска да танцуваме заедно.

Беше петнайсет часът, когато Джени пристигна в Гуз Коув. Като паркира колата си пред къщата, тя установи, че черният шевролет не е там. Хари вероятно бе излязъл. Въпреки това позвъни на вратата, но както очакваше, нямаше отговор. Обиколи къщата, за да провери дали не е на терасата, ала и там нямаше никой. В края на краищата реши да влезе. Хари несъмнено бе отишъл да се поразведри. В последно време работеше много и имаше нужда от почивка. Със сигурост щеше да е много доволен, ако намери храна на масата, като се върне: сандвичи с месо, яйца, сирене, сурови зеленчуци, които да топи в соса със свежи подправки, чиято тайна знаеше само тя, парче торта и няколко сочни плода.

Джени никога не бе влизала в къщата в Гуз Коув. Всичко й се стори великолепно. Беше просторно, обзаведено с вкус, с окачен таван, високи библиотеки до стените, лакиран дървен паркет и широки френски прозорци, от които се разкриваше гледка към океана. Представи си, че живее тук с Хари - летните обеди на терасата, зимите вътре на топло, до камината в дневната, където той ще й чете откъси от новия си роман. За какво й е Ню Йорк? Дори тук, ако са заедно, ще са толкова щастливи. Няма да имат нужда от нищо освен един от друг. Тя сложи провизиите на масата в трапезарията, подреди и прибори, които намери в един долап, после, като свърши, седна на един стол и зачака. Искаше да го изненада.

Измина един час. Къде ли беше той? Доскуча й и реши да разгледа останалата част от къщата. Първата стая, в която влезе, беше кабинетът на партера. По-скоро тясно, но добре подредено помещение, с шкаф, абаносово писалище, стенна библиотека и широк дървен пюпитър, отрупан с листове и химикалки. Хари явно работеше тук. Приближи се до пюпитъра, просто така, да хвърли един поглед. Не искаше да чете без разрешение, не искаше да злоупотребява с доверието му, искаше само да види какво пише по цял ден за нея. А и никой нямаше да узнае. Убедена в правото си, тя взе най-горния лист от купчината и се зачете с разтуптяно сърце. Първите редове бяха задраскани с черен флумастер, така че нищо не можеше да се прочете. Следващите се виждаха ясно.

Ходя в „Кларкс“ само за да я виждам. Ходя там само за да съм близо до нея. Тя е всичко, за което винаги съм мечтал. Обсебен съм от нея. Но нямам право.

Не бива. Не би трябвало да ходя там, не би трябвало дори да оставам в този нещастен град

-

би трябвало да замина, да избягам и никога да не се връщам. Нямам право да я обичам, забранено е. Луд ли съм?

Засияла от щастие, Джени започна да целува листа и да го притиска до себе си. После направи танцова стъпка и извика високо: „Хари, любов моя, не сте луд! Аз също ви обичам и имате цялото право на света над мен. Не бягайте, скъпи мой! Толкова ви обичам!“. Възбудена от откритието си, тя се сети, че може да я изненадат, побърза да остави листа на пюпитъра и се върна в дневната. Изтегна се на канапето, повдигна полата си, за да се видят бедрата й, и разкопча блузата, за да покаже гърдите си. Никой досега не й беше писал нещо толкова красиво. Щом се върне, ще му се отдаде. Ще му дари девствеността си.

В същия миг Дейвид Келерган влезе в „Кларкс“ и се отправи към бара, за да поръча както обикновено голяма чаша чай с лед.

- Дъщеря ви днес не е тук, преподобни - каза Тамара Куин, докато му поднасяше напитката. - Взе си отпуск.

- Знам, госпожо Куин. В морето е с приятели. Тръгна още призори. Предложих й да я закарам, но тя не пожела, рече ми да си почивам и да не ставам. Добро момиче е.

- Така е, преподобни. Много съм доволна от нея.

Дейвид Келерган се усмихна и Тамара се загледа за миг в този дребен, засмян човек, с кротко изражение и кръгли очила на носа. Трябва да беше на около петдесет години, бе слаб, дори крехък на вид, но излъчваше голяма сила. Гласът му беше спокоен и сериозен, не произнасяше нито една дума по-високо от друга. Тя много го ценеше, както впрочем всички в града. Харесваше службите му, макар ме той говореше с насечения акцент на Юга. Дъщеря му приличаше на него - кротка, мила, услужлива, дружелюбна. Дейвид и Нола Келерган бяха добри хора, добри американци и добри християни. В Орора много ги обичаха.

- От колко време вече живеете в Орора, преподобни? - попита Тамара Куин. - Имам чувството, че сте тук открай време.

- Почти от шест години, госпожо Куин. Шест хубави години.

Преподобният се огледа за миг и като редовен клиент забеляза, че маса 17 е празна.

- Виж ти - почуди се той. - Писателя няма ли го? Това май рядко му се случва.

- Днес го няма. Очарователен човек е, да ви кажа.

- И на мен ми е много симпатичен. Срещал съм го тук. Мило беше от негова страна да дойде на представлението в гимназията по случай края на годината. Ще ми се да стане член на енорийската управа. За напредъка на града са ни нужни личности.

Тогава Тамара се сети за дъщеря си и като се усмихна, не можа да се въздържи да не сподели голямата новина.

- Не казвайте на никого, преподобни, но между него и моята Джени има нещо.

Дейвид Келерган се усмихна и отпи глътка от чая с лед.

Осемнайсет часът в Рокланд. На една огряна от слънцето тераса Хари и Нола пиеха плодов сок. Нола искаше Хари да й разкаже за живота си в Ню Йорк. Искаше всичко да знае. „Разкажете ми всичко - помоли го, - разкажете ми какво е да си звезда в Ню Йорк.“ Той знаеше, че тя си представя живот, съставен от коктейли и хапки, така че какво можеше да й каже? Че изобщо не е такъв, за какъвто го смятат в Орора? Че никой в Ню Йорк не го познава? Че първата му книга е останала незабелязана и че дотогава е бил доста безинтересен гимназиален учител? Че е почти без пари, тъй като всичките му спестявания са отишли за наемане на къщата в Гуз Коув? Че не успява нищо да напише? Че е самозванец? Че великолепният Хари Куебърт, известният писател, който се бе настанил в луксозната къща на брега на океана и прекарваше дните си в писано по кафенетата, щеше да съществува само едно лято? Не можеше да й каже истината. Ако го направеше, рискуваше да я изгуби. Реши да си измисля, да играе ролята на живота си докрай - ролята на надарен и уважаван творец, уморен от червените килими и от нюйоркската суматоха, дошъл да потърси отмората, необходима на гения му, в едно градче в Ню Хампшър.

- Имате такъв късмет, Хари - радваше се тя, слушайки разказа му. - Какъв вълнуващ живот водите! Понякога ми се иска да литна и да замина далече от тук, далече от Орора. Знаете ли, тук се задушавам. Родителите ми са трудни хора. Баща ми е добър човек, но е духовник, има особени идеи. Майка ми толкова строго се отнася с мен! Сякаш никога не е била млада. А и храмът, неделните утрини, толкова е досадно! Не знам дали вярвам в Бог. Вие вярвате ли в Бог, Хари? Ако вие вярвате, и аз ще повярвам.

- Не знам, Нола. Не знам вече.

- Майка ми казва, че човек е длъжен да вярва в Бог, иначе той ще ни накаже много сурово. Понякога си мисля, че като не съм сигурна дали вярвам, по-добре да правя като всички.

- Всъщност - забеляза Хари - единственият, който знае дали Бог съществува, или не, е самият Бог.

Тя се разсмя. С наивен и невинен смях. Хвана го нежно за ръката и попита:

- Има ли човек право да не обича майка си?

- Мисля, че да. Обичта не е задължение.

- Но е включена в Десетте Божи заповеди. Обичай родителите си. Четвъртата или петата. Не си спомням. А пък първата е да се вярва в Бог. Така че, ако не вярвам в Бог, не съм длъжна да обичам майка си, нали? Майка ми е строга. Понякога ме затваря в стаята ми и казва, че съм разхайтена. Аз не съм разхайтена, искам само да съм свободна. Искам да имам право да помечтая. Олеле, осемнайсет часът стана! Бих желала времето да спре. Трябва да се прибирам, дори не успяхме да потанцуваме.

- Ще танцуваме, Нола. Ще танцуваме. Имаме цял живот за танцуваме.

В двайсет часа Джени се събуди стреснато. Бе заспала, докато чакаше на канапето. Слънцето вече залязваше, свечеряваше ес. Лежеше свита на дивана, в ъгълчето на устата й се събираше слюнка, дъхът й бе тежък. Смъкна полата си, закри гърдите си, побърза да прибере храната и засрамено избяга от къщата в Гуз Коув.

Няколко минути по-късно двамата пристигнаха в Орора. Хари сиря на една уличка близо до пристанището, за да може Нола да изчака приятелката си Нанси и двете да се приберат заедно. Поседяха малко в колата. Улицата беше пуста, стъмваше се. Нола извади от чантата си един пакет.

- Какво е това? - попита Хари.

- Отворете го. Подарък за вас. Намерих го в малкото магазинче в центъра, там, където пихме плодовия сок. Нека винаги да ви напомня за този чудесен ден.

Той отвори пакета - беше боядисана в синьо алуминиева кутия с надпис отгоре: Спомен от Рокланд, Мейн.

- За да слагате вътре сух хляб - додаде Нола. - И да храните чайките. Трябва да храните чайките, важно е.

- Благодаря. Обещавам ти винаги да храня чайките.

- Сега ми кажете нещо нежно, Хари, любими. Кажете ми, че съм вашата любима Нола.

- Любима моя Нола...

Тя се усмихна и приближи лице до неговото, за да я целуне. Той рязко се отдръпна.

- Нола - каза, - не е възможно.

- Но защо?

- Ние двамата... прекалено е сложно.

- Кое е прекалено сложно?

- Всичко, Нола, всичко. Сега върви при приятелката си, късно е. Аз... аз мисля, че трябва да спрем да се виждаме.

Той бързо слезе от колата, за да й отвори вратата. Трябваше незабавно да си тръгне. Беше толкова трудно да не й каже колко я обича.

*

- Значи, кутията за хляб в кухнята ви е спомен от този ден в Рокланд? - попитах.

- Е, да, Маркъс. Храня чайките, защото Нола ме помоли да го правя.

- Какво стана след Рокланд?

- Този ден беше толкова чудесен, че се уплаших. Беше прекрасно, но прекалено сложно. Реших, че трябва да се отдръпна от Нола и да се насоча към друго момиче. Момиче, което да имам право да обичам. Сещате ли се кое?

- Джени.

- Право в десетката.

- И?

- Ще ви разкажа за това друг път, Маркъс. Много говорихме, изморен съм.

- Естествено, разбирам.

Изключих рекордера.

24.

Спомени от националния празник

- Заемете защитна позиция, Маркъс.

- Да заема защитна позиция?

- Да. Хайде. Вдигнете юмруци, разположете краката си, пригответе се за бой. Какво чувствате?

- Аз... Чувствам се готов на всичко.

Това е добре. Виждате ли, писането и боксирането толкова си приличат. Заставате в защитна позиция, решавате да се впуснете в битка, вдигате юмруци и се хвърляте върху противника. С писането на книга е нещо подобно. Писането е битка.

- Трябва да спреш с разследването, Маркъс.

Това бяха първите думи на Джени, когато я потърсих в „Кларкс“, за да ми разкаже за отношенията си с Хари през 1975 година. По местната телевизия бяха съобщили за пожара и новината постепенно се разпространяваше.

- Защо да трябва? - попитах.

- Защото се тревожа за теб. Не ми харесва тази история. (В гласа й звучеше майчинска нежност.) Започва с пожар и бог знае как ще свърши.

- Няма да напусна този град, докато не разбера какво е станало тук преди трийсет и три години.

- Невъзможен си, Маркъс! Истинско магаре, също като Хари!

- Приемам думите ти като комплимент.

Джени се усмихна.

- Хубаво, какво мога да направя за теб?

- Ще ми се да си поговорим. Може да се поразходим навън, ако искаш.

Тя остави „Кларкс“ на една от сервитьорките и двамата слязохме до пристанището. Седнахме на една пейка с лице към океана и аз се загледах в тази жена, която според изчисленията ми трябва да беше на петдесет и седем години. Изглеждаше измъчена, бе твърде слаба, с белязано от времето лице и кръгове под очите. Опитах се да си я представя такава, каквато ми я бе описал Хари - хубава млада жена, руса, пухкава, кралица на красотата в гимназията. Внезапно тя ме попита:

- Маркъс, как ти действа?

- Кое?

- Славата.

- Зле. Приятно е, но често действа зле.

- Спомням си, когато беше студент и идваше в „Кларкс“ с Хари да работите по текстовете ти. Караше те да бачкаш като луд. Прекарвахте часове там, на неговата маса, препрочитахте, пишехте, задрасквахте. Спомням си, че по време на престоите ти тук те срещахме с Хари да тичате призори. Дисциплината ви беше желязна. А когато ти идваше, той засияваше. Ставаше друг човек. И знаехме за пристигането ти, защото го съобщаваше на всички дни преди това. Повтаряше:

„Казах ли ви, че Маркъс идва другата седмица? Изключителен е този Маркъс. Сигурен съм, че ще стигне далече“. Посещенията ти променяха живота му. Присъствието ти променяше живота му. Защото никой не се залъгваше. Знаехме колко самотен е Хари в голямата си къща. В деня, в който ти се появи в съществуването му, всичко стана различно. Той направо се възроди. Старият самотник бе обикнат от някого. Гостуванията ти му се отразяваха изключително добре. Дори след като си тръгнеше, не спираше да ни занимава с теб: Маркъс това, Маркъс онова. Толкова се гордееше е теб. Гордееше се като баща със сина си. Ти беше синът, който никога не бе имал. През цялото време говореше за теб. Ти никога не си напускал Орора, Маркъс. И след това един ден те видяхме във вестника. Феноменът Маркъс Голдман. Беше се родил голям писател. Хари изкупи вестниците от универсалния магазин и почерпи всички с шампанско в „Кларкс“. За Маркъс, хип-хип, ура! Видяхме те по телевизията, чухме те по радиото, цялата страна говореше само за теб и за книгата ти. Той купи десетки екземпляри и ги раздаваше навсякъде. Питахме го как си, кога ще те видим пак. Отговаряше ни, че сигурно си много добре, но нямал много вести от теб. Че вероятно си доста зает. Ти внезапно спря да му се обаждаш, Марк. Толкова беше зает да се правиш на важен, да даваш интервюта за вестниците и да се надуваш по телевизията, че го заряза. Повече не се върна тук. Той, който толкова се гордееше с теб, очакваше да му дадеш знак, обаче ти не го стори. Беше успял, беше се прославил, следователно вече нямаше нужда от него.

- Не е вярно! - извиках. - Успехът ми ме радваше, но мислех за него. Всеки божи ден. Само че нямах секунда свободно време.

- Дори за да му звъннеш?

- Разбира се, че му звъннах!

- Звънна му, когато беше затънал в лайна до гуша, да. Защото, след като бе продал не знам колко милиона книги, господин големият писател го хвана шубето и не знаеше какво да пише. Това също го научихме от извора, от Хари, на бара в „Кларкс“, много разтревожен, понеже си му се обадил и си бил потиснат, нямал си бил идея за нова книга и издателят ти щял да ти вземе скъпите парички. И ето те внезапно отново в Орора, с тъжни кучешки очи, и Хари прави всичко по силите си, за да ти повдигне самочувствието. Горкото нещастно писателче, какво ли ще успее да напише? До чудото отпреди две седмици - скандалът избухва и кой дебаркира тук? Милият Маркъс. Какво правиш в Орора, Маркъс? Търсиш вдъхновение за следващата си книга?

- Защо мислиш така?

- Интуицията ми го подсказва.

Не отговорих веднага, бях леко зашеметен. После казах:

- Издателят ми предложи да напиша книга. Но няма да го направя.

- Напротив, не можеш да не го направиш, Марк! Защото книгата е единственият начин да покажеш на Америка, че Хари не е чудовище. Нищо не е извършил, уверена съм в това. Знам го дълбоко в себе си. Не можеш да го зарежеш, той си няма никой друг. Ти си прочут, хората ще те чуят. Трябва да напишеш книга за Хари, за годините, които сте прекарали заедно. Да разкажеш какъв изключителен човек е.

Прошепнах:

- Още го обичаш, а?

Тя сведе поглед.

- Мисля, че не знам какво значи да обичаш.

- Аз пък мисля, че знаеш. Достатъчно е да те види човек как говориш за него, въпреки усилията, които полагаш, за да го мразиш.

Тъжно се усмихна и каза със сълзи в гласа:

- От повече от трийсет години непрекъснато мисля за него. Знам, че е самотен, а толкова исках да го направя щастлив. А аз, погледни ме, Маркъс... Мечтаех да бъда кинозвезда, а съм само звезда на пърженото олио. Не живях живота, който желаех.

Усетих, че е готова да ми се довери, и помолих:

- Джени, разкажи ми за Нола. Моля те.

Тя тъжно се усмихна.

- Беше извънредно мило момиче. Майка ми много я обичаше, говореше за нея все хубави работи и това ме дразнеше. Защото, преди да се появи Нола, аз бях красивата малка принцеса в този град. Тази, по която всички се заглеждаха. Тя беше на девет години, като се преместиха тук. В онзи момент никой не я забелязваше, естествено. И носле през едно лято, както често се случва с момичетата в пубертета, всички си дадоха сметка, че малката Нола е станала красива млада жена с очарователни крачка, щедър бюст и ангелско лице. И новата Нола, когато сложеше бански, будеше много завист.

- Ти ревнуваше ли от нея?

Помисли, преди да ми отговори.

- Ами днес мога да ти кажа, вече няма особено значение. Да, малко ревнувах. Мъжете я гледаха, а една жена забелязва това.

- Но тя е била само на петнайсет години.

- Не приличаше на малко момиче, повярвай ми. Беше жена. Красива жена.

- Подозираше ли за нея и Хари?

- Ни за секунда! Никой тук не си представяше такова нещо. Нито с Хари, нито с никого. Беше много хубаво момиче наистина, но на петнайсет години, всички знаеха това. И беше дъщеря на преподобния Келерган.

- Значи, не бяхте съпернички?

- Не, за бога!

- А между Хари и теб имаше ли нещо?

- Почти не. Излизахме малко заедно. Успехът му сред тукашните жени беше голям. Искам да кажа, звезда, идва от Ню Йорк в това затънтено място...

- Джени, ще ти задам един въпрос, който може да те изненада, но... Знаеше ли, че когато е дошъл тук, Хари е бил просто гимназиален учител, изтеглил всичките си спестявания, за да наеме къща в Гуз Коув?

- Какво? Та той вече беше писател.

- Бил е издал един роман, но за своя сметка и без особен успех. Мисля, че е имало недоразумение относно известността му и че е направил много, за да бъде в Орора това, което е искал да бъде в Ню Йорк. И тъй като впоследствие е написал „Произходът на злото“ и е станал наистина известен, илюзията е била съвършена.

Тя се разсмя почти весело.

- Хайде бе! Не знаех. Пустият Хари... Спомням си за първата ни истинска среща. Бях толкова развълнувана през онзи ден. Спомням си датата, защото беше националният празник. Четвърти юли седемдесет и пета.

Бързо направих някои изчисления - 4 юли се падаше няколко дни след като Хари и Нола бяха ходили в Рокланд. Когато Хари бе решил да извади Нола от главата си. Насърчих Джени да продължи.

- Разкажи ми за този четвърти юли.

Тя затвори очи, сякаш отново бе там.

- Беше хубав ден. Хари дойде в „Кларкс“ и ми предложи да отидем заедно в Конкорд да гледаме фойерверките. Каза, че ще дойде да ме вземе в осемнайсет часа. По принцип свършвах работа в осемнайсет и трийсет, но отвърнах, че това ме устройва. И мама ме пусна по-рано, за да се приготвя.

*

Петък, 4 юли 1975 г.

В къщата на семейство Куин на Норфолк Авеню цареше голямо вълнение. Беше седемнайсет часът и четирийсет и пет минути, а Джени още не беше готова. Търчеше нагоре-надолу по стълбите като фурия, по бельо, всеки път с различна рокля в ръка.

- А тази, мамо, какво мислиш за тази? - попита тя, когато за седми път влезе в дневната при майка си.

- Не, не тази - строго отсъди Тамара. - Прави ти голям задник. Нали не искаш Хари Куебърт да мисли, че се тъпчеш? Пробвай някоя друга!

Джени побърза да се качи в стаята си, като хълцаше и повтаряше, че е ужасна, че няма какво да облече и че ще остане самотна и грозна до края на живота си.

Тамара беше много нервна - трябваше дъщеря й да е на висота. Хари Куебърт беше от друга категория, различна от тази на младежите от Орора, така че Джени нямаше право на грешка. Щом дъщеря й я уведоми, че има среща вечерта, веднага й нареди да си тръгне -но обяд ресторантът беше пълен, но тя не искаше Джени да остава и секунда повече сред тези миризми на мазно, които можеха да се просмучат в кожата и косите й. Трябваше да е съвършена за Хари. Изпрати я на фризьор и на маникюр, почисти основно къщата и приготви, както го нарече, деликатен аперитив, в случай че Хари пожелае да хапне нещо пътьом. Значи, нейната Джени не се бе излъгала - Хари я ухажваше. Беше много развълнувана, не можеше да не мисли за евентуалния брак - дъщеря й най-после щеше да се задоми. Чу да се хлопва външната врата - мъжът й, Робърт Куин, инженер в ателие за ръкавици в Конкорд, се прибираше от работа. Тя ужасено се ококори.

Робърт веднага забеляза, че партерът е основно почистен и подреден. В антрето имаше красив букет от перуники и покривчици, каквито досега не бе виждал.

- Какво става тук, пиленце? - попита той, като влезе в дневната, където бе сложена масичка със сладкиши, солени хапки, бутилка шампанско и съответните чаши.

- О, Бобо - отвърна раздразнено Тамара, като все пак се стараеше да бъде мила, - не е сега моментът да ми се мотаеш в краката. Бях ти оставила съобщение в ателието.

- Не съм го получил. Какво беше то?

- Да не се прибираш вкъщи преди деветнайсет часа.

- А! И защо?

- Защото, представи си, Хари Куебърт е поканил Джени да ходят на фойерверките в Конкорд тази вечер.

- Кой е Хари Куебърт?

- О, Бобо, би трябвало поне малко да се интересуваш от светския живот! Това е големият писател, който дойде в Орора в края на май.

- Аха. И защо да не се прибирам вкъщи?

- Аха! Той казва аха. Един голям писател ухажва дъщеря ни и ти казваш аха. Е, точно затова. Не исках да се прибираш, защото не можеш да водиш шик разговори. Да знаеш, че Хари Куебърт не е кой да е - настанил се е в къщата в Гуз Коув.

- Къщата в Гуз Коув? Леле!

- За теб може да е скъпа, но за него да наеме къщата в Гуз Коув е все едно да плюне във водата. Той е нюйоркска звезда!

- Да плюне във водата? Не го знаех този израз.

- О, Бобо, ама ти нищо не знаеш.

Робърт направи гримаса и се приближи до малкия бюфет, приготвен от жена му.

- Само не пипай, Бобо!

- К’ви са тия работи?

- Не са работи. Това се нарича деликатен аперитив. Много е шик.

- Но нали ми каза, че сме поканени у съседите довечера на хамбургери! Винаги ядем хамбургери у съседите на четвърти юли!

- Да бе, ще отидем. По-късно. И да не вземеш да разправяш на Хари Куебърт, че ядем хамбургери като някакви обикновени хора!

- Та ние сме обикновени хора. Обичам хамбургери. Ти самата държиш ресторант за хамбургери.

- Ама наистина нищо не разбираш, Бобо! Не е същото. Освен това аз имам големи планове.

- Не знаех. Не си ми казала.

- Не ти казвам всичко.

- Защо не ми казваш всичко? Аз ти казвам всичко. Впрочем днес цял следобед ме боля корем. Имах ужасни газове. Дори се наложи да се заключа в кабинета си и да застана на четири крака, за да се изпърдя, толкова ме болеше. Виждаш, че ти казвам всичко.

- Стига, Бобо! Разсейваш ме!

Появи се Джени с друга рокля.

- Прекалено е официална! - излая Тамара. - Трябва да си шик, но и да си непринудена!

Робърт Куин се възползва от това, че вниманието на жена му се бе насочило към Джени, за да се настани в любимото си кресло и да си налее един скоч.

- Забранено е да се сяда! - извика Тамара. - Всичко ще изцапаш. Знаеш ли колко часа съм чистила? По-добре иди се преоблечи.

- Да се преобличам ли^4?

- Иди си сложи костюм, кой приема Хари Куебърт по пантофи!

- Извадила си шампанското, което пазим за специални случаи?

-Това е специален случай! Не искаш ли дъщеря ни да сключи добър брак? Бързо върви да се преоблечеш, вместо да спориш. Той скоро ще дойде.

Тамара изпрати мъжа си до стълбището, за да е сигурна, че ще й се подчини. В този миг Джени слезе отгоре разплакана, по гащи и с голи гърди, обяснявайки между две ридания, че ще се откаже от всичко, защото й идвало много. Робърт се възползва, за да изстене на свой ред, че иска да си чете вестника, а не да води велики разговори с великия писател, и че и без това не чете книги, защото го приспиват, и няма да знае какво да му каже. Беше седемнайсет и петдесет, тоест десет минути преди часа на срещата. Тримата стояха във вестибюла и се караха, когато изведнъж на вратата се позвъни. Тамара помисли, че ще получи инфаркт. Беше дошъл. Големият писател бе подранил.

На вратата се позвъни. Хари отиде да отвори. Носеше костюм от лен и лека шапка. Готвеше се да тръгва към Джени. Отвори. Беше Нола.

- Нола? Какво правиш тук?

- Казва се добър ден. Възпитаните хора си казват ,добър ден“, когато се видят, а не „какво правиш тук“.

Той се усмихна.

- Добър ден, Нола. Извинявай, просто не очаквах да те видя.

- Какво става, Хари? Нямам вести от вас, откакто бяхме в Рокланд. Цяла седмица без вести! Лоша ли бях? Или неприятна? О, Хари, толкова хубаво прекарахме в Рокланд. Чудесно беше!

- За нищо не се сърдя, Нола. И на мен ми беше хубаво в Рокланд.

- Тогава защо не давахте признаци за живот?

- Заради книгата си. Имах много работа.

- Бих искала всеки ден да съм с вас, Хари. През целия ми живот.

- Ти си ангел, Нола.

- Вече можем да сме заедно. Вече нямам училище.

- Как така нямаш училище?

- Учебната година свърши, Хари. Във ваканция съм. Не знаехте ли?

- Не.

Тя се развесели.

- Ще бъде страхотно, нали? Размислих и си казах, че бих могла да се грижа за вас тук. Ще работите по-добре в тази къща, отколкото на шума в „Кларкс“. Можете да пишете на терасата. Океанът е толкова прекрасен, сигурна съм, че ще ви вдъхновява! А аз ще бдя за удобството ви. Обещавам добре да се грижа за вас, ще се старая от все сърце, ще бъдете щастлив! Моля ви, оставете ме да ви направя щастлив, Хари.

Той забеляза, че тя носи кошница със себе си.

- Това е кошница за пикник - каза. - Имам дори бутилка вино. Мислех си, че можем да си направим пикник на плажа, би било толкова романтично.

Той не искаше романтичен пикник, не искаше да е с нея. Трябваше да я забрави. Съжаляваше за съботата в Рокланд - бе отишъл в друг щат с петнайсетгодишно момиче без съгласието на родителите й. Това момиче щеше да го погуби, трябваше да го отстрани от живота си.

- Не мога, Нола - каза просто.

Тя разочаровано попита:

- Защо?

Трябваше да й каже, че има среща с друга жена. Трудно щеше да й е да разбере, но трябваше да е наясно, че тяхната история е невъзможна. Ала не можа да се реши и отново излъга:

- Налага се да отида в Конкорд. Да се видя с издателя си, който е там за четвърти юли. Ще е голяма скука. Бих предпочел да съм с теб.

- Може ли да дойда с вас?

- Не. Искам да кажа, ще скучаеш.

- Много ви отива тази риза, Хари.

- Благодаря.

- Хари... Влюбена съм във вас. Лудо влюбена съм във вас от онзи дъждовен ден, в който ви видях на плажа. Бих искала да сме заедно до края на живота ни!

- Спри, Нола. Не казвай това.

- Защо? Това е истината. Непоносимо ми е да не бъда до вас, дори един ден! Когато ви виждам, имам чувството, че животът ми става по-добър! А вие, вие ме мразите, нали?

- Не! Разбира се, че не!

- Знам, че ме намирате за грозна. И че в Рокланд ви се сторих много скучна. Затова не ми се обаждахте. Мислите си, че съм малка грозотия, глупава и отегчителна.

- Не говори глупости. Хайде, ела, ще те откарам до вас.

- Кажете ми любима моя Нола... Кажете ми го пак.

- Не мога, Нола.

- Моля ви!

- Не мога. Тези думи са забранени!

- Но защо? Защо, за бога? Защо да не можем да се обичаме, след като се обичаме?

Той повтори:

- Ела, Нола. Ще те откарам до вас.

- Но, Хари, защо да живеем, ако нямаме право да обичаме?

Той не отговори и я поведе към черния шевролет. Тя плачеше.

Не звънеше Хари Куебърт, а Ейми Прат, жената на началника на полицията в Орора. Тя обикаляше по къщите в качеството си на организаторка на летния бал, едно от най-важните събития в града, което тази година щеше да се проведе на 19 юли, събота. Когато се позвъни, Тамара изпрати полуголата си дъщеря и мъжа си горе, преди да установи с облекчение, че не техният прочут гостенин е на вратата, а Ейми Прат, дошла да продава билети за томболата за вечерта на бала. Тази година първата награда беше една седмица във великолепния хотел на остров Мартас Винярд, в Масачусетс, там, където много звезди прекарваха почивката си. Като чу каква ще е първата награда, Тамара светна, купи две карнетки с билети, после, макар благоприличието да я задължаваше да предложи една оранжада на гостенката - тя впрочем ценеше тази жена, - я отпрати, без особено да се церемони, тъй като вече беше седемнайсет и петдесет и пет. Джени се бе успокоила и слезе, облечена в зелена лятна рокличка, която много й отиваше, следвана от баща си, надянал официален костюм.

- Не беше Хари, а Ейми Прат - съобщи Тамара престорено равнодушно. - Добре знаех, че няма да е той. Ако се бяхте видели как се разбягахте! Като зайци. Ха! Аз си знаех, че не е той, защото е шик мъж, а хора като него не подраняват. То е още по-невъзпитано, отколкото да закъснееш. Запомни това, Бобо, ти, който винаги се боиш да не закъснееш за срещите си.

Часовникът в дневната отброи шест удара и семейство Куин се строи до входната врата.

- Само се дръжте естествено! - помоли се Джени.

- Ние сме много естествени - отвърна майка й. - А, Бобо, нали сме естествени?

- Да, пиленце. Но мисля, че пак имам газове. Чувствам се като тенджера под налягане, която всеки миг ще избухне.

След няколко минути Хари позвъни на вратата на къщата на Куин. Бе откарал Нола до една улица близо до дома й, за да не ги видят заедно. Тя си бе тръгнала разплакана.

*

Джени ми разказа, че през онази вечер на 4 юли се е чувствала страхотно. Описа ми развълнувана празника, вечерята, фойерверките над Конкорд.

По начина, по който говореше за Хари, разбрах, че през целия си живот не бе спирала да го обича. Отвращението, което днес изпитваше към него, беше преди всичко израз на мъката й - не можеше да преглътне, че е била пренебрегната заради Нола, малката съботна сервитьорка, за която бе написал своя шедьовър. Преди да си тръгна, я попитах:

- Джени, според теб кой би могъл да ми разкаже нещо повече за Нола?

- За Нола? Баща й, разбира се.

Баща й. Разбира се

23.

Тези, които я бяха познавали добре.

- А героите? От кого се вдъхновявате за героите?

- От всички. Приятел, чистачката, служителя на гишето в банката. Но внимание: не самите хора ви вдъхновяват, а действията им. Начинът им на действие ви подсеща за това, което би могъл да прави някой от героите ви. Писателите, които твърдят, че не се вдъхновяват от живи хора, лъжат. И правилно - така си спестяват сума ти неприятности.

- Как така?

- Привилегия на писателите, Маркъс, е възможността да си уредят сметките с ближния чрез книгите си. Единственото правило е да не ги описвате с имената им. Никога не използвайте собствените им имена - те са вратата, която води към съда и към тормоза. До колко сме стигнали в списъка?

- До двайсет и три.

- Значи, двайсет и третото правило ще е: придържайте се към художествената измислица, Маркъс. С останалото само ще си навлечете неприятности.

В неделя, на 22 юни 2008 година, за първи път се срещнах с преподобния Дейвид Келерган. Беше един от онези сивкави летни дни, каквито има само в Ню Ингланд, където океанската мъгла е толкова гъста, че се закача за върховете на дърветата и се разстила по покривите. Къщата на Келерган се намираше на Теръс Авеню 245, в центъра на хубав жилищен квартал. Изглежда, че не бе променяна от установяването на семейството в Орора. Същият цвят на стените и същите храсталаци наоколо. Прясно засадените някога рози се бяха превърнали в розови масиви, а преди десет години изсъхналата череша бе заместена с дърво от същия вид.

Когато пристигнах, от къщата се разнасяше оглушителна музика. Няколко пъти позвъних, но без резултат. Накрая един минувач ми извика: „Ако търсите пастор Келерган, няма смисъл да звъните. Той е в гаража“. Отидох да почукам на вратата на гаража, откъдето всъщност идваше музиката. След дълго тропане вратата се отвори и пред мен застана дребно старче, крехко на вид, със сиви коса и кожа, по работен комбинезон и със защитни очила на носа. Беше осемдесет и пет годишният Дейвид Келерган.

- Какво обичате? - мило изрева гой заради музиката, пусната с непоносима за ухото сила.

Наложи се да поставя ръце като рупор пред устата си, за да ме чуе.

- Казвам се Маркъс Голдман. Не ме познавате, разследвам смъртта на Нола.

- От полицията ли сте?

- Не, писател съм. Може ли да спрете музиката или поне да намалите звука?

- Невъзможно. Няма да спра музиката. Но ако искате, ще отидем в дневната.

Минахме през гаража, изцяло превърнат в работилница, насред която се мъдреше колекционерски модел на „Харли-Дейвидсън“. В един ъгъл бе поставен грамофон със стереоуредба, от който се разнасяше джазова музика.

Очаквах да ме приеме зле. Мислех, че след журналистическия набег бащата Келерган щеше да иска малко спокойствие. Той обаче се държа много любезно. Въпреки многобройните ми престои в Орора никога не го бях срещал. Очевидно не знаеше за връзките ми с Хари, а аз се въздържах да ги спомена. Приготви две чаши чай с лед и се настанихме в дневната. Не свали защитните очила, сякаш за да бъде готов всеки момент да се върне при мотора си. Продължавахме да чуваме оглушителната музика. Опитвах се да си представя как е изглеждал този човек преди трийсет и три години, когато е бил енергичен пастор в енорията „Сейнт Джеймс“.

- Какво ви води тук, господин Голдман? - попита, като ме заразглежда с любопитство. - Книга ли пишете?

- Нещо такова, преподобни. Всъщност искам главно да узная какво се е случило с Нола.

- Не ме наричайте преподобни, вече не съм преподобни.

- Съболезнования за дъщеря ви, господине.

Той се усмихна учудващо топло.

- Благодаря. Вие сте първият човек, който ми изказва съболезнования, господин Голдман. От две седмици насам целият град говори за дъщеря ми, всички се хвърлят да купуват вестници, за да видят как върви разследването, но нито един не идва тук да ме попита как съм. Освен журналистите единствените хора, които звънят на вратата ми, са съседите, за да се оплачат от шума. Опечалените бащи имат право да слушат музика, нали?

- Естествено, господине.

- Значи, пишете книга?

- Вече не знам дали изобщо съм способен да пиша. Толкова е трудно да се пише добре. Моят издател ми предложи да напиша книга за тази история. Твърди, че това ще даде тласък на кариерата ми. Бихте ли били против идеята да се напише книга за Нола?

Той сви рамене.

- Не. Стига това да помогне на родителите да бъдат по-бдителни. Знаете ли, през онзи ден дъщеря ми си беше в стаята. Аз работех в гаража с пусната музика. Нищо не съм чул. Когато отидох да я видя, тя вече не беше в къщата. Прозорецът на стаята й беше отворен. Сякаш се бе изпарила. Не успях да опазя дъщеря си. Напишете книга за родителите, господин Голдман. Родителите трябва много да се грижат за децата си.

- Какво правехте в гаража тогава?

- Поправях мотора. Същия „Харли“, който видяхте.

- Хубава машина.

- Благодаря. Навремето го взех от един железар от Монтбъри. Казваше, че нищо повече не може да изтръгне от него, и ми го отстъпи за пет символични долара. Ето това правех, когато изчезна дъщеря ми. Занимавах се с този проклет мотор.

- Сам ли живеете тук?

- Да. Жена ми отдавна почина.

Той стана и донесе албум със снимки. Показа ми Нола като малка и жена си Луиза. Изглеждаха щастливи. Учудваше ме лекотата, с която ми се доверяваше, след като изобщо не ме познаваше. Мисля, че му се искаше поне за малко да възкреси дъщеря си. Разказа ми, че се установили в Орора през есента на 1969 година. Дошли от Джаксън, Алабама, където имало конгрегация в пълен разцвет, но зовът на промяната бил по-силен. Религиозната общност в Орора си търсела нов пастор и той бил назначен. Всъщност главната причина да заминат за Ню Хампшър било желанието да намерят спокойно място, за да отгледат Нола. По онова време страната вряла и кипяла от политически раздори, от расистки изстъпления, а и заради войната във Виетнам. Събитията от 1967 година - расистките метежи в Сейнт Куентин и подпалването на негърските квартали в Нюарк и Детройт - ги подтикнали да потърсят място, където да са далече от тези вълнения. И когато малката кола, която се задъхвала под тежестта на караваната, достигнала до големите, покрити с лилии езера на Монтбъри, преди да се спусне към Орора, Дейвид Келерган видял чудесното спокойно градче и се поздравил за избора си. Как можел да си представи, че точно там след шест години ще изчезне единствената му дъщеря?

- Минах покрай някогашната енорийска управа - казах. - Сега е ресторант „Макдоналдс“.

- Днес целият свят е на път да стане „Макдоналдс“, господин Голдман.

- Но какво се е случило с енорията?

- Години наред всичко беше прекрасно. После моята Нола изчезна и всичко се промени. Тоест само едно нещо се промени - престанах да вярвам в Бог. Ако Бог наистина съществуваше, децата нямаше да изчезват. Занемарих работата си, но никой не се осмеляваше да ме прогони. Постепенно общността отново се разпръсна. Преди петнайсет години енорията в Орора се сля с тази на Монтбъри по икономически причини. Новата управа продаде сградата. Сега вярващите ходят в Монтбъри в неделя. След изчезването на Нола не можах да продължа да изпълнявам функциите си, въпреки че официално си подадох оставката шест години по-късно. Енорията все още ми плаща пенсия. И ми отстъпи тази къща почти без пари.

После Дейвид Келерган ми описа годините на щастлив и безгрижен живот в Орора. Според него най-хубавите в живота му. Припомни си летните вечери, когато позволявал на Нола да чете по до късно под навеса. Би искал тези лета никога да не са свършвали. Разказа ми и как дъщеря му съвестно заделяла парите, които изкарвала в съботите в „Кларкс“. Казвала, че със събраната сума ще отиде в Калифорния и ще стане актриса. Самият той толкова се гордеел, когато ходел в „Кларкс“ и чувал колко доволни са от нея клиентите и госпожа Куин. Дълго след изчезването й се питал дали не е заминала за Калифорния.

- Защо заминала? - възкликнах. - Искате да кажете, че е могла да избяга?

- Да избяга ли? Защо ще бяга? - възмути се той.

- А Хари Куебърт? Добре ли го познавахте?

- Не. Слабо. Срещал го бях няколко пъти.

- Слабо? - учудих се аз. - Трийсет години сте живели в един и същи град!

- Не познавам всички, господин Голдман. А и знаете ли, аз живея по-скоро изолирано. Истина ли е всичко това? За Хари Куебърт и Нола? Писал ли е той книга за нея? Какво означава тази книга, господин Голдман?

- Ще бъда откровен с вас. Мисля, че дъщеря ви е обичала Хари и че е било взаимно. В книгата се разказва за невъзможната любов между двама души, които произлизат от различни социални среди.

Знам - възкликна той. - Знам! Излиза, че Куебърт е заместил извратеност със социални среди, за да спази благоприличието, след което е продал милиони екземпляри? От книга, в която разказва неприлични неща за дъщеря ми, за малката ми Нола, книга, която цяла Америка е чела и превъзнасяла трийсет години!

Преподобният Келерган се бе разгневил, последните му думи бяха произнесени с ярост, каквато не бих предположил, че може да изпитва толкова крехък на вид човек. Замълча за миг и закрачи из стаята, сякаш имаше нужда да излее яда си. Музиката все така озвучаваше разговора ни. Казах:

- Хари Куебърт не е убил Нола.

- Как можете да сте сигурен?

- Няма нищо сигурно, господин Келерган. Затова животът е понякога толкова сложен.

Той направи гримаса.

- Какво искате да знаете, господин Голдман? Щом сте тук, значи, искате да ми зададете някои въпроси.

- Опитвам се да разбера какво се е случило. Нищо ли не чухте вечерта, когато изчезна дъщеря ви?

- Нищо.

- Навремето някои съседи са заявили, че са чули викове.

- Викове? Не е имало викове. Никога не е имало викове вкъщи. И защо да има? През онзи ден бях зает в гаража. През целия следобед. В деветнайсет часа започнах да приготвям вечерята. Отидох в стаята й, за да я повикам да ми помогне, но тя вече не беше там. Първо си рекох, че може да е отишла да се поразходи, въпреки че нямаше такъв навик. Почаках малко, после се разтревожих и излязох навън, смятах да обиколя квартала. Не бях извървял и сто метра по тротоара, когато попаднах на струпване на хора - съседите разговаряха за млада жена, видяна в Сайд Крийк цялата в кръв. Разправяха и че към мястото са потеглили полицейски коли от цялата област. Втурнах се в най-близката къща да телефонирам в полицията и да им кажа, че може би става дума за Нола... Стаята й беше на партера, господин Голдман. Повече от трийсет години се питам какво е станало с дъщеря ми. И си казвах, че ако имам други деца, ще ги пратя да спят на тавана. Но нямах други деца.

- Бяхте ли забелязали нещо странно в поведението на дъщеря си през лятото на изчезването й?

- Не. Не знам вече. Не мисля. Това е още един въпрос, който често си задавам и на който не мога да отговоря.

Спомняше си все пак, че през онова лято, когато ваканцията тъкмо била започнала, Нола понякога му се струвала меланхолична. Отдавал го на юношеската й възраст. После помолих да ми позволи да видя стаята на дъщеря му. Той ме придружи до там с усърдието на музеен уредник, като ми нареди: „Само не пипайте“. След изчезването й не бе променял нищо в стаята. Всичко си беше на мястото: леглото, етажерката с куклите, малката библиотека, бюрото, върху което бяха безразборно струпани химикалки, една дълга метална линия и пожълтели листове хартия. Беше хартия за писма, същата като онази, на която бе написала бележката до Хари.

- Купуваше тази хартия от една книжарница в Монтбъри - обясни ми бащата, когато видя, че се заинтересувах. - Обожаваше я. Винаги носеше от нея със себе си, използваше я да си записва разни неща, да ми остави бележка. Тази хартия беше самата тя. Винаги имаше няколко топа в резерва.

В един ъгъл на стаята забелязах портативна пишеща машина „Реминггьн“.

- Нейна ли беше? - попитах.

- Моя. Но и тя я използваше. През онова лято често си служеше с нея. Казваше, че има важни документи за преписване. Дори доста редовно я изнасяше от къщи. Предлагах й да я закарам, ала тя никога не искаше. Тръгваше пеш с машината в ръце.

- Значи, в деня на изчезването й стаята беше такава, каквато е сега?

- Всичко беше като в момента. Тази празна стая е същата, която видях, когато дойдох да я извикам. Прозорецът беше широко отворен и завесите леко се вееха от вятъра.

- Мислите, че някой е проникнал в стаята й онази вечер и я е отвлякъл?

- Не бих могъл да кажа. Нищо не бях чул, а и както виждате, няма никакви следи от борба.

- Полицията е намерила чанта до нея. Чанта с името й, изписано от вътрешната страна.

- Да, дори поискаха от мен да я разпозная. Бях й я подарил за петнайсетия й рожден ден. Видяла бе чантата в Монтбъри веднъж, когато бяхме там заедно. Още си спомням магазина на главната улица. Върнах се на другия ден и я купих. И дадох да изпишат името й от вътрешната страна.

Опитах се да формулирам хипотеза.

- В такъв случай, щом това е била нейната чанта, значи, е заминавала за някъде, нали? Господин Келерган, знам, че е трудно да си го представите, но мислите ли, че Нола е могла да избяга?

- Не знам вече, господин Голдман. Полицията ми зададе този въпрос преди трийсет и три години и тия дни отново. Но от тук нищо не липсва. Нито дрехи, нито нари, нищо. Вижте, касичката й е тук, на етажерката, все така пълна. (Той свали кутия от бисквити от един по-висок рафт.) Погледнете, тук има сто и двайсет долара! Сто и двайсет долара! Защо би ги оставила, ако смята да избяга? Полицията казва, че в чантата е бил онзи проклет роман. Вярно ли е?

- Да.

Въпросите продължаваха да кръжат в главата ми. Защо Нола ще бяга, без да си вземе дрехи и пари? Защо ще отнесе със себе си само този ръкопис?

В гаража плочата се бе извъртяла и бащата се втурна да я пусне отново. Не исках да го безпокоя повече. Сбогувах се и си тръгнах, като взех на минаване една снимка на прословутия „Харли-Дейвидсън“.

Като се върнах в Гуз Коув, отидох на плажа да потренирам. За моя изненада скоро се появи сержант Гахалоуд. Идваше откъм къщата. Имах слушалки в ушите,»затова го забелязах чак когато ме потупа по рамото.

- Във форма сте - каза ми той, като се любуваше на голия ми торс и бършеше влажната си от потта ми ръка в панталона си.

- Опитвам се да я поддържам.

Извадих рекордера от джоба си, за да го изключа.

- Рекордер? - рече той с неприятния си тон. - Знаете ли, че „Епъл“ е извършил революция и че вече можем да записваме, кажи-речи, неограничено количество музика на преносим твърд диск, наречен айпод?

- Не слушам музика, сержант.

- Какво тогава слушате, докато спортувате?

- Няма значение. Кажете ми, по-скоро, на какво дължа честта на посещението ви. При това в неделя.

Обади ми се началник Дон. Разказа ми за пожара в петък вечер. Безпокои се и трябва да призная, че не го упреквам. Не обичам когато нещата вземат такъв обрат.

Да не би да казвате, че се тревожите за моята безопасност?

Ни най-малко. Искам само да избегна всичко това да ескалира. Известно е, че престъпленията срещу деца предизвикват огромно вълнение сред обществеността. Мога да ви уверя, че всеки път ко-гато но телевизията говорят за загиналото момиче, сума ти напълно цивилизовани бащи на семейства са готови да отрежат топките на Куебърт.

- Само че в случая мишената бях аз.

- Точно затова съм тук. Защо не ми казахте, че сте получили анонимно писмо?

- Защото ме изритахте от кабинета си.

- Не е лъжа.

- Да ви предложа една бира, сержант?

Той се поколеба за миг, после прие. Качихме се в къщата и аз отидох да донеса две бутилки, които изпихме на терасата. Разказах му как бях срещнал подпалвача на връщане от Гранд Бийч.

- Не мога да го опиша заявих. Носеше маска. Беше просто силует. И пак същото послание: Голдман, прибирай се у вас. Третото подред.

- Началник Дон ми каза. Кой знае, че водите свое собствено разследване?

- Всички. Искам да кажа, че прекарвам деня си в задаване на въпроси на всички, които срещна. Така че може да е всеки. Вие какво смятате? Че е някой, който не иска да се задълбавам в тази история?

- Някой, който не иска да откриете истината за Нола. Как върви разследването ви впрочем?

- Разследването ли? Защото сега вече се интересувате от него?

- Може би. Да кажем, че степента на достоверност на приказките ви рязко се е покачила, откакто ви заплашват, за да ви затворят устата.

- Говорих с бащата Келерган. Свестен тип ми изглежда. Показа ми стаята на Нола. Предполагам, че и вие сте я оглеждали.

- Да.

- В такъв случай, ако е било бягство, как си обяснявате, че нищо не е взела със себе си? Нито дрехи, нито пари, нищо.

- Не е било бягство - каза Гахалоуд.

- Ако пък е отвличане, защо няма следи от борба? И защо е взела чантата с ръкописа?

- Може да е познавала убиеца си. Може дори да са имали връзка. Тогава той се е показал на прозореца й, както вероятно е правел понякога, и я е убедил да го последва. Примерно за да се поразходят.

- Говорите за Хари.

- Да.

- Значи, какво? Тя взема ръкописа и излиза през прозореца?

- Кой ви е казал, че е взела ръкописа? Кой ви е казал, че този ръкопис изобщо някога е бил у нея? Това е обяснението на Куебърт, неговият начин да оправдае присъствието на ръкописа до останките на Нола.

За част от секундата се поколебах дали да не му разкажа каквото знаех за Хари и Нола че е трябвало да се срещнат в Сий Сайд Мотел и да избягат. Но предпочетох за момента да си замълча, за да не навредя на Хари. Само попитах:

- Каква е вашата хипотеза?

Куебърт е убил момичето и е заровил ръкописа заедно с нея. Може би защото е имал угризения. Това е била книгата на любовта им и любовта им я е убила.

- Защо казвате това?

- Заради надписа върху ръкописа.

- Надпис? Какъв надпис?

- Не мога да ви кажа. Конфиденциално е.

- О, стига с тая глупости, сержант! Казали сте ми твърде много или недостатъчно. Не можете да се криете зад следствената тайна, когато това ви устройва.

Той примирено въздъхна.

- Върху ръкописа пишеше: Сбогом, любима моя Нола.

Онемях. Любима моя Нола. Самата Нола бе помолила Хари да я нарича така по време на разходката им в Рокланд. Опитах се да запазя спокойствие.

- Какво ще правите с този надпис?

- Ще го дадем за графологична експертиза. С надеждата, че ще измъкнем нещо.

Бях дълбоко смутен от това разкритие. Любима моя Нола. Точно думите, произнесени от Хари, думите, които бях записал.

Прекарах част от вечерта в размисли, без да мога да реша какво да правя. В двайсет и един часа ми се обади майка ми. Явно бяха споменали за пожара по телевизията. Каза ми:

- Боже господи, Маркъс, да не би да искаш да умреш за каузата на този престъпен Сатана?

- Спокойно, мамо. Спокойно.

- Тук говорят само за теб, при това с не много добри думи, ако се сещаш какво искам да кажа. Хората от квартала си задават въпроси. Питат се защо си се заинатил да стоиш при този Хари.

- Без Хари никога нямаше да стана Големия Голдман, мамо.

- Прав си. Без тоя тип щеше да си Много Големия Голдман. Откакто се сприятели с него в университета, ти се промени. Ти си Знаменития, Марки, спомняш ли си? Дори малката госпожа Ланг, касиерката в супера, ме питаше днес сутринта: Как е Знаменития?

- Мамо, Знаменития никога не е съществувал.

- Знаменития не е съществувал? Не е съществувал? (Тя извика баща ми.) Нелсън, ела тук, ако обичаш! Марки разправя, че Знаменития не е съществувал. (Чух баща ми да мърмори нещо неразбрано на заден план.) Виждаш ли, и баща ти казва същото: в гимназията ти беше Знаменития. Вчера срещнах бившия ти директор. Той ми каза, че е запазил такъв хубав спомен за теб... Помислих, че ще се разплаче, толкова беше развълнуван. И после ми рече: „Ах, госпожо Голдман, не знам в какво се е забъркал сега синът ви“. Виждаш ли колко е тъжно. Дори бившият ти директор си задава въпроси. Ами ние? Защо си се затърчал да се занимаваш с един стар професор, вместо да си потърсиш жена? На трийсет години си и още не си женен! Искаш да умра, без да съм те видяла оженен?

- На петдесет и две години си, мамо. Имаме още малко време.

- Престани да се препираш с мен! Така ли сме те възпитавали? Още нещо, което си научил от проклетия Хари Куебърт! Защо не вземеш да ни доведеш някоя хубава млада жена? А? А? Не отговаряш.

- Напоследък не съм срещал никоя, която да ми е харесала, мамо. Зает съм с книгата, с обиколките, със следващата книга...

- Оправдания, само оправдания! А следващата ти книга за какво ще бъде? За извратен секс? Не мога да те позная, Марки... Марки, скъпи, слушай, трябва да те попитам. Влюбен ли си в този Хари? Правите ли хомосексуалност с него?

- Не! Съвсем не!

Чух я да казва на баща ми: „Вика, че не. Значи, е да“. После ме попита тихичко:

- Дали не те е сполетяла Болестта? Мама ще те обича даже ако си болен.

- Какво? Каква болест?

- Тази на мъжете, които са алергични към жени.

- Питаш ме дали съм хомосексуален? Не съм! Дори да беше така, в това няма нищо лошо. Обаче аз обичам жените, мамо.

- Жените? Как така жените? Задоволи се да обичаш една-единствена и да се ожениш за нея, ако може! Жените! Не си способен да бъдеш верен, това ли се опитваш да ми кажеш? Да не си сексуален маниак, Марки? Искаш ли да отидеш на лекар психиатър, за да те полекува душевно?

Затворих раздразнен. Чувствах се много самотен. Седнах в кабинета на Хари, пуснах рекордера и отново изслушах разказа му. Имах нужда от нов елемент, от осезаемо доказателство, което да промени хода на разследването, нещо, което да хвърли светлина върху тази затъпяваща загадка. Опитвах се да я разреша, но досега тя се свеждаше до Хари, един ръкопис и едно мъртво момиче. Докато размишлявах, се почувствах обзет от странно усещане, каквото отдавна не ме бе спохождало - пишеше ми се. Имах желание да пиша за това, което изживявах, което изпитвах. Скоро главата ми се изпълни с идеи. Беше повече от желание, беше необходимост да пиша. Това не ми се бе случвало от година и половина. Като вулкан, който внезапно се пробужда и се готви да изригне. Спуснах се към лаптопа си и след като се запитах как да започна тази история, написах първите редове на това, което щеше да е следващата ми книга.

През пролетта на 2008-а, около година след като бях станал новата звезда на американската литература, се случи събитие, което реших да заровя дълбоко в паметта си - открих, че преподавателят ми от университета Хари Куебърт, на шейсет и седем години, един от най-уважаваните писатели в страната, бе поддържал връзка с петнайсетгодишно момиче по времето, когато самият той е бил на трийсет и четири. Това бе станало през лятото на 1975-а.

*

Във вторник, на 24 юни 2008 година, голямото жури потвърди, че обвиненията, повдигнати срещу Хари от прокурора, са обосновани, и той бе официално обвинен в отвличане и двойно предумишлено убийство. Когато Рот ми предаде по телефона решението на журито, аз избухнах и се развиках: „Вие, който очевидно сте изучавали право, можете ли да ми обясните как обосновават глупостите си?“. Отговорът беше прост: с полицейското досие. До което ние, неговите защитници, след официалното обвинение вече имахме достъп. С Рот прекарахме напрегната сутрин в разглеждането му, защото, докато прелистваше документацията, Рот току повтаряше: „Олеле, това не е добре. Никак дори не е добре“. Възразявах му: „Не е добре означава, че вие трябва да сте добър, нали така?“. А той ми отвръщаше с озадачени мимики, които намаляваха доверието ми в адвокатските му дарби.

В досието имаше снимки, свидетелства, доклади, експертизи, отчети за разпити. Част от фотографиите бяха от 1975 година: къщата на Дебора Купър, тялото й, проснато на пода в кухнята в локва кръв, мястото в гората, където са били намерени следите от кръв, косите и парчетата от дреха. Следваше пътуване във времето и трийсет и три години по-късно в Гуз Коув, на дъното на изкопаната от полицаите яма беше заснет скелет в ембрионална поза. На места по костите се виждаха останки от плът, запазили се бяха и няколко косъма по темето. Роклята беше полуразложена, а до скелета лежеше прословутата кожена чанта. Повдигна ми се.

- Това Нола ли е? - попитах.

- Тя е. И в чантата е бил ръкописът на Куебърт. Ръкописът и нищо друго. Прокурорът казва, че момиче, което бяга от къщи, не го прави, без да вземе нищо.

В доклада от аутопсията се споменаваше за голяма фрактура на черепа. Нанесен й е бил невероятно силен удар, който бе счупил тилната й кост. Според съдебния лекар убиецът е използвал тежка тояга или някакъв подобен предмет като бухалка или палка.

След това се запознахме с различни показания - на градинарите, на Хари и главно с едно, подписано от Тамара Куин, в което се твърдеше, че по онова време жената открила, че Хари се бил увлякъл по Нола, но доказателството впоследствие се изпарило, така че никой не й повярвал.

- Това свидетелство достоверно ли е? - попитах разтревожено.

- За съдебните заседатели да - прецени Рот. - И нямаме нищо, с което да го атакуваме, тъй като сам Хари призна при разпита, че е имал връзка с Нола.

- А съществува ли изобщо нещо в това досие, което да не утежнява положението му?

По този въпрос Рот имаше идея - той порови из документите и ми подаде дебела купчина листове, свързани с тиксо.

- Копие на прословутия ръкопис - каза.

На страницата, която играеше ролята на корица, нямаше заглавие, Хари го бе измислил по-късно. Затова пък по средата й ясно се открояваха написани със синьо мастило думи:

Сбогом, любима моя Нола

Рот се впусна в дълги обяснения. Той смяташе, че използването на този ръкопис като главно доказателство срещу Хари е груба грешка от страна на прокурора, щеше да се извърши графологична експертиза и щом получеха резултатите - Рот беше убеден, че те ще оневинят Хари, - обвинението щеше да рухне като картонена кула.

- Това е основата на защитата ми - заяви той победоносно. - С малко късмет няма дори да стигнем до процес.

- Но какво ще стане, ако почеркът е на Хари? - попитах.

Рот ме изгледа странно.

- Защо, по дяволите, да е негов?

- Трябва да ви кажа нещо важно. Хари ми разправи, че с Нола ходили в Рокланд и че там тя го помолила да я нарича любима моя Нола.

Рот побледня. После каза: „Разбирате, нали, че ако по един или друг начин той е авторът на тези думи...“, и без да довърши изречението, адвокатът си прибра нещата и ме подкара към щатския затвор. Беше вън от себе си.

Едва влезли в стаята за посещения, Рот размаха ръкописа под носа на Хари и се развика:

- Тя е искала да я наричате любима моя Нола?

- Да - отговори Хари, като наведе глава.

- А виждате ли какво е написано тук? На първата страница на проклетия ви ръкопис! Кога смятахте да ми го кажете, мамицата му?

- Уверявам ви, че това не е моят почерк. Не съм я убил! Не съм убил Нола! По дяволите, знаете го, нали? Знаете, че не съм убиец на момиченца!

Рот се успокои и седна.

- Знаем това, Хари - каза той. - Но всички тези съвпадения са смущаващи. Бягството от дома, тези думи... А аз трябва да ви опазя задника пред жури от добри граждани, които ще искат да ви осъдят на смърт още преди да започне процесът.

Хари изглеждаше зле. Той стана и закрачи из малкото бетонено помещение.

- Цялата страна се надига срещу мен. Скоро всеки ще иска да ме види осъден на смърт. Ако това вече не се е случило... Хората ме наричат с думи, чието значение не схващат напълно: педофил, извратен, откачен. Но вие трябва да знаете, повтарям ви го за последен път - не съм някакъв сексуален маниак. Нола беше единствената жена, която съм обичал някога, и за мое нещастие, беше само на петнайсет години. Любовта не се командва, да му се не види!

- Ама говорим за момиче на петнайсет години! - избухна Рот.

Хари го изгледа покрусено. После се обърна към мен.

- И вие ли така мислите, Маркъс?

- Хари, това, което ме смущава, е, че никога не сте ми говорили за тази любов. От десет години сме приятели и никога не сте споменавали за Нола. Мислех, че сме близки.

- За бога, какво трябваше да ви кажа? „Ах, драги Маркъс, не съм ви споменавал, но през седемдесет и пета, като се установих в Орора, се влюбих в петнайсетгодишно момиче, едно дете, което промени живота ми и изчезна три месеца по-късно, една вечер в края на лятото, и оттогава така и не можах да се съвзема...“?

Той ритна един от пластмасовите столове, който се завъртя и се удари в стената.

- Хари - рече Рот, - ако не вие сте написали тези думи - и аз ви вярвам, след като го казвате, - имате ли представа кой може да е?

- Никаква.

- Кой знаеше за вас с Нола? Тамара Куин твърди, че открай време е подозирала.

- Не знам! Може би Нола е разказала за нас на някоя от приятелките си.

- Но смятате ли за вероятно някой да е бил в течение?

Настъпи мълчание. Хари имаше тъжен и смазан вид, от който ми се късаше сърцето.

- Хайде - настоя Рот, за да го накара да говори, - усещам, че не ми казвате всичко. Как искате да ви защитавам, ако укривате от мен информация?

- Тези... анонимните писма...

- Какви анонимни писма?

- Веднага след изчезването на Нола започнах да получавам анонимни писма. Всеки път когато се връщах след по-дълго отсъствие от къщи, ги намирах пъхнати във външната врата. По онова време ужасно се бях подплашил. Това означаваше, че някой ме следи, че дебне отсъствията ми. В един момент толкова се уплаших, та виках полицията, щом намерех писмо. Казвах, че ми се е сторило, че виждам някакъв скитник наоколо, патрулът идваше и това ме успокояваше. Разбира се, не можех да спомена истинската причина за безпокойството ми.

- Но кой ви е изпращал тези писма? - попита Рот. - Кой е знаел за вас с Нола?

- Нямам никаква представа. Във всеки случай това продължи шест месеца. После - край.

- Запазихте ли ги?

- Да. Вкъщи са. Между страниците на една дебела енциклопедия в кабинета ми. Предполагам, че полицията не ги е намерила, тъй като никой не ме е питал за тях.

Като се върнах в Гуз Коув, веднага извадих въпросната енциклопедия. Между страниците намерих плик от дебела хартия с десетина малки листчета вътре. Бележки, написани на пожълтяла хартия. Всяка от тях съдържаше едно и също послание, напечатано на пишеща машина:

Знам какво сте направили

на това петнайсетгодишно момиче.

И скоро целият град ще знае.

Значи, някой е бил в течение на връзката на Хари и Нола. Някой, запазил мълчание в продължение на трийсет и три години.

*

През двата следващи дни задавах въпроси на всички лица, които по един или друг начин бяха познавали Нола. Ърни Пинкас за пореден път ми оказа неоценима помощ. Бе намерил в архивите на библиотеката годишника за 1975-а на гимназията в Орора и с помощта на телефонния указател и интернет успя да ми състави списък с актуализираните координати на голяма част от съучениците на Нола, живеещи в областта. За съжаление, това не доведе до нищо. Всички тези хора, днес на около петдесет години, имаха само детски спомени, които не представляваха интерес за разследването. Докато от списъка не се открои едно име, което не ми беше непознато: Нанси Хатауей. Тази, за която Хари ми бе казал, че е покривала Нола по време на разходката им в Рокланд.

Според информацията на Пинкас Нанси Хатауей държеше магазин за платове и пачуърк, разположен в индустриалния комплекс малко извън града, на път № 1 в посока Масачусетс. За първи път отидох там на 26 юни 2008-а, четвъртък. Беше хубаво магазинче с искряща от цветове витрина, приклещено между снекбар и железария. Вътре заварих дама в началото на петдесетте, с къси сивеещи коси. Седеше зад бюрото си с очила за четене на носа и след като ме поздрави учтиво, я попитах:

- Вие ли сте Нанси Хатауей?

- Аз съм - отвърна тя. - Познаваме ли се? Лицето ви ми говори нещо.

- Казвам се Маркъс Голдман. Аз съм...

- Писател - прекъсна ме. - Сега се сещам. Разправят, че задавате много въпроси за Нола.

Като че ли заемаше защитна позиция. Впрочем веднага добави:

- Предполагам, че не сте тук за платовете ми.

- Вярно е. И е също така вярно, че се интересувам от смъртта на Нола Келерган.

- И това с какво ме засяга?

- Ако сте тази, за която ви смятам, трябва много добре да сте познавали Нола. Когато сте били на петнайсет години.

- Кой ви каза това?

- Хари Куебърт.

Нанси стана от стола си и с решителна крачка се отправи към вратата. Мислех, че ще ме помоли да си тръгна, но тя постави на витрината табелата Затворено и пусна резето на вратата. После се обърна към мен и попита:

- Как пиете кафето си, господин Голдман?

Прекарахме повече от час във вътрешната стая на магазина. Тя беше същата Нанси, за която ми бе говорил Хари, тогавашната приятелка на Нола. Не се бе омъжвала и носеше бащиното си име.

- Никога ли не сте напускали Орора? - попитах я.

- Никога. Твърде много съм привързана към този град. Как ме открихте?

- Чрез интернет, ако не се лъжа. Интернет прави чудеса.

Кимна и попита:

- Е? Какво точно искате да знаете, господин Голдман?

- Наричайте ме Маркъс. Трябва ми някой, който да ми разкаже за Нола.

Тя се усмихна.

- С Нола бяхме в един клас в училище. Сближихме се веднага щом пристигна в Орора. Живеехме почти една до друга, на Теръс Авеню, и често ми идваше на гости. Казваше, че обича да идва вкъщи, защото съм имала нормално семейство.

- Нормално? Какво искате да кажете?

- Предполагам, че сте се срещали с пастор Келерган.

- Да.

- Той беше много суров човек. Да се чудиш как е могъл да има дъщеря като Нола - интелигентна, сладка, мила, усмихната.

- Странно е това, което ми казвате за преподобния Келерган, госпожо Хатауей. Видях се с него преди няколко дни и ми направи впечатление на по-скоро мек човек.

- Прави такова впечатление. Поне пред хора. Бяха го повикали на помощ, да съживи енорията „Сейнт Джеймс“, която западаше, след като, както разправяха, бе сътворил чудеса в Алабама. И наистина, скоро след като той пое нещата в свои ръце, храмът „Сейнт Джеймс“ започна да се пълни в неделя. Но иначе е трудно да се каже какво точно ставаше у семейство Келерган.

- Какво имате предвид?

- Нола беше малтретирана.

- Моля?

Това, което ми разказа Нанси Хатауей, се бе случило според изчисленията ми на 7 юли 1975 година, понеделник, тоест по времето, когато Хари бе отблъснал Нола.

*

Понеделник, 7 юли 1975 г.

Беше през ваканцията. Времето бе прекрасно и Нанси бе отишла да вика Нола да отидат на плажа. Докато вървяха по Теръс Авеню, Нола внезапно попита:

- Кажи, Нанси, смяташ ли, че съм лошо момиче?

- Лошо момиче ли? Не, що за глупост! Защо ме питаш?

- Защото вкъщи ми казват, че съм лошо момиче.

- Какво? Защо те наричат с такива думи?

- Няма значение. Къде ще се къпем?

- На Гранд Бийч. Отговори ми, Нола. Защо ти говорят така?

- Защото може би е истина - отвърна Нола. - Може би е заради това, което се случи в Алабама.

- В Алабама? Какво се е случило там?

- Не е важно.

- Изглеждаш тъжна, Нола.

- Тъжна съм.

- Тъжна? През ваканцията? Как можеш да си тъжна през ваканцията?

- Сложно е, Нанси.

- Неприятности ли имаш? Ако имаш неприятности, трябва да ми се довериш.

- Влюбена съм в човек, който не ме обича.

- Кой е той?

- Не ми се говори за това.

- Да не е Коуди, онзи от единайсети клас, дето те сваляше? Сигурна бях, че си лапнала по него! Какво е да излизаш с момче от единайсети клас? Обаче той е тъпанар, нали? Супертъпанар! Знаеш ли, това, че е в отбора по баскетбол, не го прави готин. С него ли беше миналата събота?

- Не.

- С кого тогава? О, хайде, кажи ми. Спала ли си с него? Спала ли си вече с момче?

- Не! Да не си се побъркала! Пазя се за мъжа на живота ми.

- А с кого беше в събота?

- С човек по-възрастен от мен. Но това няма значение. Тъй или инак, той никога няма да ме обича. Никой никога няма да ме обича.

Стигнаха до Гранд Бийч. Плажът не беше много хубав, затова винаги бе пуст. Приливи, които всеки път изсипваха три метра океан, оставяха след себе си естествени басейни в обширните, загрени от слънцето кухини в скалите. Двете обичаха да се изтягат вътре, където температурата бе по-висока от тази в океана. Тъй като на плажа нямаше Никой, не бе необходимо да се крият, за да си сложат банските, така че Нанси забеляза синините по гърдите на Нола.

- Нола! Това е ужасно! Кой ти направи това?

Нола прикри гърдите си.

- Не гледай!

- Но вече видях! Имаш следи...

- Това нищо не е.

- Не е нищо! От какво са?

- Мама ме удари в събота.

- Какво? Не говори глупости...

- Това е истината! Тя ми каза, че съм лошо момиче.

- Ама какви ги приказваш?

- Това е истината! Защо никой не иска да ми вярва!

Нанси не се осмели да задава повече въпроси и смени темата. След като се изкъпаха, двете отидоха в дома на Хатауей. Нанси извади балсама от аптечката в банята на майка си и намаза насинената гръд на приятелката си.

- Нола - каза тя, - за майка ти... мисля, че трябва да поговориш с някого. В гимназията, може би с госпожа Сандърс, медицинската сестра.

- Да забравим за това, Нанси. Моля те...

*

Докато разказваше за последното си лято с Нола, Нанси почти се разплака.

- Какво е станало в Алабама? - попитах аз.

- Не знам. Никога не узнах. Нола така и не ми каза.

- Свързано ли е със заминаването им от там?

- Не знам. Бих искала да мога да ви помогна, но не знам.

- А тази любовна мъка, знаете ли за какво е ставало дума?

- Не - отговори Нанси.

Подозирах, че е била свързана с Хари, ала трябваше да разбера дали тя е наясно.

- Но знаехте, че е излизала с някого - казах. - Ако не се лъжа, било е по времето, когато двете взаимно сте си служили за алиби, за да се срещате с момчета.

Усмихна се.

- Виждам, че сте добре осведомен. Първите няколко пъти го правехме, за да отидем да прекараме един ден в Конкорд. За нас Конкорд беше голямото приключение, там винаги имаше какво да се прави. Изпитвахме чувството, че сме истински дами. После прибягвахме до това, та аз да бъда сама на лодката с тогавашния ми приятел, а тя, за да... Знаете ли, по онова време вече подозирах, че Нола се вижда с по-възрастен мъж. Намекваше ми за това.

- Значи, знаехте за нея и Хари Куебърт...

Тя спонтанно отговори:

- Боже! Не!

- Как така не! Току-що ми казахте, че Нола се е срещала с по-възрастен мъж.

Настъпи неловко мълчание. Тогава разбрах, че Нанси има информация, която не иска да сподели.

- Кой е бил този мъж? - попитах. - Не е бил Хари Куебърт, така ли? Госпожо Хатауей, давам си сметка, че не ме познавате, че нахлувам у вас и ви принуждавам да ровите в паметта си. Ако имах повече време пред себе си, щях да се справя по-добре. Но времето ме притиска - Хари Куебърт гние в затвора, а аз съм убеден, че не той е убил Нола. Затова, ако знаете нещо, което би ми помогнало, трябва да ми го кажете.

- Нищо не знаех за Хари - рече тя. - Нола не ми е казвала за него. Научих го от телевизията преди десет дни, като всички останали. Но ми е говорила за един човек. Да, знаех, че има връзка с много по-възрастен мъж. Той обаче не беше Хари Куебърт.

Бях напълно изумен.

- И кога беше това? - попитах.

- Не си спомням историята с подробности, отдавна беше, но мога да ви уверя, че през лятото на седемдесет и пета, лятото, през което Хари дойде да живее тук, Нола поддържаше връзка с мъж на около четирийсет години.

- Четирийсет години? Спомняте ли си името му?

- А, няма опасност да го забравя. Елайджа Стърн, вероятно един от най-богатите мъже в Ню Хампшър.

- Елайджа Стърн?

- Да. Тя ми разказваше, че се събличала гола пред него, той изисквал това от нея. Принудена беше да ходи в дома му в Конкорд. Стърн изпращаше своето момче за всичко да я вземе, един странен тип, Лутър Кейлъб, така се казваше. Идваше в Орора и я отвеждаше у Стърн. Знам, защото съм го виждала със собствените си очи.

22.

Полицейско разследване

- Хари, как мога да съм сигурен, че винаги ще имам сила да пиша книги?

- Някои имат, други не. Вие ще имате сили, Маркъс. Знам, че ще имате.

- Откъде знаете?

- Знам, че силата е у вас. То е малко като болест. Защото болестта на писателите, Маркъс, не е да не могат повече да пишат, а да не искат повече да пишат, но да са неспособни да спрат.

Откъс от „случаят „Хари Куебърт”

27 юни 2008 г., петък, 7,30 ч. Чакам сержант Пери Гахалоуд. Тази история започна едва преди десетина дни, но имам чувството, че са изминали месеци. Мисля, че градчето Орора крие странни тайни, че хората казват много по-малко, отколкото наистина знаят. Въпросът е защо всички мълчат... Снощи отново намерих бележка:

Голдман, прибирай се у вас.

Някой си играе с нервите ми.

Питам се какво ли ще каже Гахалоуд за откритието ми за Елайджа Стърн. Осведомих се за него от интернет - той е последният наследник на финансова империя, която успешно управлява. Роден е през 1933 г. в Конкорд, където и до днес живее. Сега е на седемдесет и пет години.

Написах тези редове, докато чаках Гахалоуд пред кабинета му, в един от коридорите на щатската полиция в Конкорд. Стресна ме басовият глас на сержанта.

- Писателче? Какво търсите тук?

-Направих изненадващи открития, сержант. Трябва да си поговорим.

Той отвори вратата на кабинета, остави кафето си на една масичка, хвърли сакото на един стол и вдигна щорите. После каза, продължавайки да се готви за работа:

- Знаете ли, можехте да ми се обадите по телефона. Така се държат културните хора. Щяхме да си уговорим среща и щяхте да дойдете в час, който да ни устройва и двамата. Така се прави.

Изрецитирах:

- Нола е имала любовник, някой си Елайджа Стърн. Хари е получавал анонимни писма по време на връзката си с Нола, значи, че някой е бил в течение.

Той изумено ме изгледа.

- Откъде сте научили всичко това?

- Провеждам собствено разследване, казах ви.

Веднага се навъси.

- Много сте досаден, писателче. Проваляте ми разследването.

- В лошо настроение ли сте, сержант?

- Да. Защото е седем часът сутринта и вие вече жестикулирате в кабинета ми.

Попитах го има ли нещо, върху което да мога да пиша. С примирен вид ме заведе в едно съседно помещение. На окачено на стената корково табло бяха закарфичени снимки на Сайд Крийк и Орора. Посочи ми една бяла дъска до таблото и ми подаде флумастер.

- Хайде, давайте - въздъхна той. - Слушам ви.

Написах на дъската името на Нола и начертах стрели, за да го свържа с имената на лицата, замесени в случая. Първият беше Елайджа Стърн, после написах Нанси Хатауей.

- Ами ако Нола Келерган не е била примерното момиче, което всички ни описват? - казах. - Знае се, че е имала връзка с Хари. Вече знам, че е имала и друга връзка, по същото време, с някой си Елайджа Стърн.

- Елайджа Стърн бизнесменът?

- Той.

- Кой ви разказа тези щуротии?

- Най-добрата приятелка на Нола тогава. Нанси Хатауей.

- Как я открихте?

- В годишника на гимназията в Орора от седемдесет и пета.

- Хубаво. И какво се опитвате да ми кажете, писателче?

- Че Нола е била нещастно дете. В началото на лятото на седемдесет и пета историята й с Хари се усложнява - той я отхвърля и тя изпада в депресия. А майка й я бие като тъпан. Колкото повече мисля, толкова повече се убеждавам, че изчезването й е следствие от странни събития, случили се през онова лято, въпреки това, което твърдят всички.

- Продължете.

- Убеден съм, че и други хора са знаели за Хари и Нола. Нанси Хатауей например, но не съм съвсем сигурен. Тя заяви, че не е знаела нищо, и изглеждаше искрена. Във всеки случай някой е пишел анонимни писма на Хари.

- По повод на Нола?

- Да, вижте. Намерих ги в дома му - казах аз, като му подадох писмата, които бях взел със себе си.

- В дома му? Но нали извършихме обиск.

- Все едно. Въпросът е, че някой открай време е в течение на връзката им.

Той прочете текста на глас:

- Знам какво сте направили на това петнайсетгодишно момиче. И скоро целият град ще знае. Кога е получавал Куебърт тези писма?

- Веднага след изчезването на Нола.

- Има ли представа от кого може да са?

- За съжаление, никаква.

Обърнах се към корковото табло със забодени отгоре му снимки и бележки.

- Това вашето разследване ли е, сержант?

- Абсолютно. Хайде да започнем отначало, ако искате. Нола Келерган изчезва вечерта на трийсети август седемдесет и пета година. В доклада на полицията в Орора от онова време се посочва, че не е възможно да се установи дали е била отвлечена, или става дума за бягство от дома, което е свършило зле - няма следи от борба, няма свидетели. Днес обаче клоним към версията с отвличането. Главно защото Нола не си е взела нито пари, нито дрехи.

- Мисля, че е избягала от къщи - казах аз.

- Добре. Да поговорим за тази хипотеза тогава - предложи Гахалоуд. - Тя скача от прозореца на стаята си и избягва. Къде отива?

Беше време да разкрия какво знам.

- Да се срещне с Хари.

- Мислите ли?

- Знам. Той ми каза. Не съм ви го споменавал досега, защото се боях това да не го компрометира, но смятам, че настъпи моментът да играем с открити карти. Вечерта на изчезването Нола е трябвало да се срещне с Хари в един мотел на път № 1. Решили били да избягат заедно.

- Да избягат? Но защо? Как? Къде?

- Това не знам. Обаче имам намерение да разбера. Във всеки случай през онази прословута вечер Хари е чакал Нола в една мотелска стая. Била му оставила писмо, в което пишела, че ще отиде там. Той я чакал цяла нощ. Тя така и не дошла.

- Кой мотел? И къде е това писмо?

- Сий Сайд Мотел. На няколко мили северно от Сайд Крийк. Минах оттам, още съществува. Колкото до писмото... Изгорих го. За да предпазя Хари.

- Изгорили сте го? Но вие сте се побъркали, писателче! Какво ви е прихванало? Искате да ви осъдят за унищожаване на веществени доказателства?

- Сбърках. Съжалявам, сержант.

Гахалоуд продължи да ругае, докато вадеше карта на Орора, която разгъна на бюрото. Показа ми центъра на града, посочи път № 1, който минаваше покрай брега, покрай Гуз Коув, после покрай гората на Сайд Крийк. И заразсъждава на глас:

- Ако бях момиче, което иска да избяга, без да го видят, щях да отида на най-близкия до дома ми плаж и да вървя покрай морето, докато стигна път № 1. Тоест или към Гуз Коув, или към...

- Сайд Крийк - казах. - Има една пътека, която свързва брега и мотела.

- Бинго! - извика Гахалоуд. - Значи, можем да си представим без голям риск, че малката е избягала от къщи. Ето тук е Теръс Авеню, а най-близкият плаж е... Гранд Бийч! Значи, тя тръгва по плажа и върви покрай океана до гората. Но какво е станало после в тази проклета гора?

- Можем да си представим, че като е минавала през гората, е имала злощастна среща. Някой луд, който се опитва да злоупотреби с нея, след това грабва дебел клон и я убива.

- Бихме могли, писателче, само че пропускате една подробност, която повдига някои въпроси: ръкописа. Както и написаните на ръка думи Сбогом, любима моя Нола. Това означава, че този, който е убил и закопал Нола, я е познавал и е изпитвал любовни чувства към нея. И ако допуснем, че не е Хари, как така неговият ръкопис се е озовал у нея?

- Бил е у Нола, това е сигурно. Въпреки че бяга, тя не носи багаж, за да не привлича вниманието, особено ако родителите й я изненадат в момента, когато излиза от къщи. А и няма да има нужда от нищо -тя си представя, че Хари е богат, че ще си купят всичко необходимо за новия си живот. И кой е единственият предмет, който взема със себе си? Този, който не може да се купи - ръкописът на книгата, която Хари току-що е написал. Взела го е, за да го прочете, както неведнъж е правила. Знае, че този ръкопис е важен за Хари. Затова го пъха в чантата си и избягва от къщи.

Гахалоуд се замисли.

- Значи, според вашата теория - каза ми той - убиецът заравя чантата и ръкописа заедно с нея, за да се отърве от уликите.

- Точно така.

- Но това не обяснява защо онези любовни думи са написани върху текста.

- Добър въпрос - съгласих се аз. - Може би те са доказателство, че убиецът е обичал Нола. Дали да възприемем хипотезата за убийство от страст? За пристъп на лудост, който, когато преминава, подтиква убиеца да напише тези думи, за да не бъде гробът анонимен? Някой, който е обичал Нола и не е можел да понесе връзката й с Хари? Някой, който е знаел за бягството й и тъй като е бил неспособен да я разубеди, е предпочел да я убие, вместо да я загуби? Логично предположение, а?

- Логично, писателче. Но както сам казвате, това е само хипотеза, която ще трябва да се провери. Като всички останали. Добре дошли в сръткавата и трудна работа на ченгето.

- Какво предлагате, сержант?

- Наредили сме да направят графологична експертиза на почерка на Куебърт и сега чакаме резултатите. Има и друго нещо за изясняване - защо е погребал Нола в Гуз Коув? Това е близо до Сайд Крийк. Защо си е дал труд да пренася тялото, за да го погребе само на две мили от мястото на убийството?

- Няма тяло, няма убийство - предположих.

- И аз така си казах. Убиецът може би се е почувствал обграден от полицията и е трябвало да се задоволи с близко до местопрестъплението място.

Загледахме се в бялата дъска, на която бях нанесъл списъка си от имена.

Хари Куебърт

Тамара Куин

Нанси Хатауей

НОЛА

Дейвид и Луиза Келерган

Елайджа Стърн

Лутър Кейлъб

- Всички тези хора вероятно имат връзка с Нола или със случая - казах аз. - Това може да е списък на потенциалните заподозрени.

- Това е преди всичко списък, който още повече ни обърква - отсече Гахалоуд.

Не обърнах внимание на възраженията му и се опитах да обоснова списъка си.

- Нанси е била само на петнайсет години през седемдесет и пета и няма никакъв мотив. Мисля, че можем да я извадим от списъка. Тамара Куин разправя на когото види, че е знаела за Хари и Нола. Тя може би е авторът на анонимните писма до Хари.

- Не знам за жените - прекъсна го Гахалоуд. - Нужна е невероятна сила, за да се счупи така черепът. Бих заложил на мъж. Още повече че Дебора Купър категорично е идентифицирала преследвача на Нола като мъж.

- А родителите Келерган? Майката е биела дъщеря си...

- Да биеш дъщеря си, не е много героично, но е далече от дивашката агресия, упражнена върху Нола.

- Четох в интернет, че при изчезване на деца виновникът често е член на семейния кръг.

Гахалоуд вдигна очи към небето.

- Аз пък четох в интернет, че вие сте голям писател. Както виждате, интернет е пълен с лъжи.

- Да не забравяме Елайджа Стърн. Мисля, че трябва спешно да го разпитаме. Нанси Хатауей каза, че е изпращал шофьора си Лутър Кейлъб да му отведе Нола в къщата му в Конкорд.

- Спокойно, писателче. Елайджа Стърн е влиятелен мъж от богат род. Много е могъщ. До такъв като Стърн прокурорът може да се приближи само ако разполага с неопровержими доказателства, на които да се опре. Какво друго имате срещу него освен свидетел, който по онова време е бил петнайсетгодишно момиченце? Днес свидетелството й пет пари не струва. Трябват ви солидни улики, истински доказателства. Изчетох докладите на полицията в Орора -никъде не се споменава нито за Хари, нито за Стърн, нито за този Лутър Кейлъб.

- Но Нанси Хатауей има надежден вид.

- Не споря, просто нямам доверие на спомени, които изплуват повече от трийсет години след събитието, писателче. Ще се опитам да разплета тази история, само че ми трябват още доказателства, за да взема на сериозно версията за Стърн. Няма да си заложа задника, като отида да разпитвам тип, който играе голф с губернатора, без да имам поне минимум уличаващи го факти.

- Освен това Келерганови са дошли в Орора от Алабама по някаква съвсем определена причина, която обаче никой не знае. Бащата казва, че е заради хубавия въздух, но според Нанси Хатауей Нола е споменала за някакво събитие, станало по времето, когато със семейството си е живяла в Джаксън.

- Хм. Ще трябва да се поровим, писателче.

*

Реших да не казвам на Хари за Елайджа Стърн, докато не се сдобия с повече данни. Но информирах Рот, тъй като ми се струваше, че този аргумент може да се окаже решаващ за защитата на Хари.

- Нола Келерган е имала връзка с Елайджа Стърн? - задави се той по телефона.

- Именно. Знам го от сигурен източник.

- Добра работа, Маркъс. Ще изправим Стърн пред съда, ще го обвиним и ще преобърнем ситуацията. Представете си физиономиите на съдебните заседатели, когато Стърн, след като се закълне върху Библията, им разкаже пикантните подробности от връзката си с малката Келерган.

- Не казвайте на Хари, моля ви. Не и докато не науча повече за Стърн.

Следобеда на същия ден отидох в затвора, където Хари потвърди думите на Нанси Хатауей.

- Нанси Хатауей ми разказа за боя, който е понасяла Нола.

- О, Маркъс, това беше ужасна история.

- Разказа ми и че в началото на лятото Нола изглеждала много меланхолична.

Хари тъжно поклати глава.

- Опитвах се да я отблъсна и й причиних голямо страдание, а от това последваха ужасяващи катастрофи. В почивните дни около националния празник, след като отидох с Джени в Конкорд, бях изключително разстроен от чувствата си към Нола. На всяка цена трябваше да се отдалеча от нея. Затова в събота на пети юли реших да не ходя в „Кларкс“.

И докато записвах Хари, който ми разказваше за тези бедствени празнични дни, 4 и 5 юли 1975 година, разбрах, че в „Произходът на злото“ той описваше с голяма точност историята си с Нола, като смесваше повествованието с откъси от истински писма. Хари нищо не бе скрил, бе признал невъзможната си любов пред цяла Америка. Накрая го прекъснах и казах:

- Но, Хари, всичко това е в книгата ви!

- Всичко, Маркъс, всичко. Ала никой не се опита да разбере. Всички правеха учени анализи на текста, говореха за алегории, символи и стилни похвати, каквито дори не владея. При положение че единственото, което бях направил, бе да напиша книга за Нола и мен.

*

Събота, 5 юли 1975 г.

Беше четири и половина сутринта. Улиците на града бяха пусти, само неговите стъпки отекваха. През цялото време мислеше за нея. Откакто реши, че повече не може да я вижда, бе изгубил съня си. Събуждаше се стреснат преди зазоряване и не успяваше отново да заспи. Тогава обличаше спортния си екип и отиваше да тича. Тичаше по плажа, преследваше чайките, имитираше полета им и пак тичаше чак до Орора. От Гуз Коув до там имаше поне пет мили, които той пробягваше като стрела. По принцип, след като прекосеше града от единия до другия край, се правеше, че тръгва по пътя за Масачусетс, все едно че смята да избяга завинаги, а после оставаше на Гранд Бийч, за да посъзерцава изгрева. Но тази сутрин, когато стигна до квартала около Теръс Авеню, спря да си поеме дъх и повървя между редиците от къщи, целият в пот, с туптящи слепоочия.

Мина покрай къщата на семейство Куин. Прекараната предния ден вечер с Джени бе със сигурност най-скучната в живота му. Джени беше прекрасно момиче, ала нито го разсмиваше, нито го караше да мечтае. Единствената, която го караше да мечтае, беше Нола. Повървя още малко и стигна до забранената къща, тази на семейство Келерган, пред която предишния ден бе оставил Нола разплакана. Беше се опитал да се държи студено, за да я накара да разбере, но тя така и нищо не разбра. Само каза: „Защо правите това е мен, Хари? Защо сте толкова лош?“. През цялата вечер бе мислил за нея. Докато вечеряха в Конкорд, дори излезе за малко, за да телефонира от една кабина. Поиска от телефонистката да го свърже с Келерганови в Орора, Ню Хампшър, и затвори веднага щом чу сигнала. Когато се върна на масата, Джени го попита добре ли е.

Застанал неподвижно на тротоара, Хари се взираше в прозорците. Опитваше се да си представи в коя стая спи тя. Н-О-Л-А. Нола, любима моя. Дълго стоя така. Внезапно му се стори, че чува шум. Понечи да се отдалечи, но се спъна в метална кофа за боклук, която се преобърна със зловещо тракане. Един прозорец в къщата светна и Хари хукна да бяга. Прибра се в Гуз Коув и се настани на бюрото си, за да се опита да пише. Беше началото на юли и той още не бе започнал големия си роман. Какво щеше да стане е него? Какво щеше да се случи, ако не успееше да го напише? Щеше да се върне към жалкия си живот. Никога нямаше да стане писател. Никога нищо нямаше да стане. За първи път го споходи мисълта за самоубийство. Към седем сутринта заспа на бюрото си, отпуснал глава върху разкъсаните и покрити със задрасквания чернови.

В дванайсет и половина на обед, в тоалетните за персонала на „Кларкс“ Нола изми лицето си с надеждата да заличи червенината около очите си. Бе плакала цялата сутрин. Беше събота, а Хари не идваше. Вече не искаше Да я вижда. „Кларкс“ бе мястото, където се срещаха в съботите, и Хари за първи път го нямаше. Когато се събуди, все още бе изпълнена с надежда. Казваше си, че той ще дойде да й поиска прошка, задето е бил лош, и че тя, естествено, ще му я даде. Мисълта, че ще го види, подобряваше настроението й и дори си сложи малко розово на бузите, за да му се хареса. Но на масата, докато закусваха, майка й строго я бе нахокала.

- Нола, искам да знам какво криеш от мен.

- Нищо не крия, мамо.

- Не лъжи майка си! Да не мислиш, че не забелязвам? Смяташ ме за глупачка?

- О, не, мамо! Никога не бих си помислила такова нещо!

- Мислиш, че не забелязвам, че не се свърташ вкъщи, че си прекалено весела, че си боядисваш лицето?

- Не правя нищо лошо, мамо. Уверявам те.

- Мислиш, че не знам, че си ходила в Конкорд с онази малка развратница Нанси Хатауей? Ти си лошо момиче, Нола! Срам ме е за теб!

Преподобният Келерган бе излязъл от кухнята, за да се затвори » гаража. Винаги постъпваше така, когато се караха, не искаше да присъства. И бе включил грамофона си, за да не чува ударите.

- Мамо, кълна се, че не правя нищо лошо - повтаряше Нола.

Луиза Келерган загледа дъщеря си със смесица от отвращение и презрение. После се изсмя.

- Нищо лошо? Знаеш защо напуснахме Алабама... Знаеш защо, нали? Да ти опресня ли паметта? Ела насам!

Хвана я за ръката и я помъкна към стаята й. Накара я да се съблече по бельо, после дълго я гледа как трепери.

- Защо носиш сутиен? - попита Луиза Келерган.

- Защото имам гърди, мамо.

- Не би трябвало да имаш гърди! Твърде млада си! Сваляй сутиена и ела насам!

Нола се съблече гола и се приближи до майка си, която бе взела една метална линия от бюрото на дъщеря си. Първо я огледа от горе до долу, после вдигна линията и я заудря по зърната. Удряше много силно и много пъти и когато дъщеря й започна да се превива от болка, й заповяда да стои мирно, иначе щяла още да я бие. Докато биеше дъщеря си, Луиза й повтаряше: „Не трябва да лъжеш майка си. Не трябва да бъдеш лошо момиче, разбираш ли? Престани да ме вземаш за глупачка!“. От гаража гърмеше джазова музика.

Нола бе събрала сили да отиде на работа в „Кларкс“ само защото знаеше, че там ще види Хари. Той бе единственият, който й вдъхваше желание за живот, и тя искаше да живее за него. Но той не дойде. Объркана и отчаяна, цяла сутрин плака, скрита в тоалетните. Гледаше се в огледалото, повдигаше блузата си и съзерцаваше натъртените си гърди - бяха покрити със синини. Казваше си, че майка й е права - тя е лоша и грозна и точно затова Хари не я иска.

Внезапно някой почука на вратата. Беше Джени.

- Нола, какво правиш? Ресторантът е препълнен! Някой трябва да обслужва клиентите!

Обзета от паника, Нола отвори вратата - дали другите сервитьорки се бяха оплакали на Джени, че цяла сутрин стои в тоалетната? Но Джени бе дошла в „Кларкс“ случайно. Или по-скоро с надеждата, че ще завари там Хари. И щом дойде, установи, че обслужването куца.

- Плакала ли си? - попита тя, като видя нещастното лице на Нола.

- Аз... Не се чувствам добре.

- Измий си лицето и ела с мен в салона. Ще ти помогна. В кухнята е настъпила паника.

Когато редът се възвърна, Джени поднесе на Нола една лимонада, за да я поуспокои.

- Изпий това - каза й мило. - Ще се почувстваш по-добре.

- Благодаря. Ще кажеш ли на майка си, че днес съм работила лошо?

- Не се тревожи, нищо няма да й кажа. Всеки понякога изпада в депресия. Какво става с теб?

- Любовна мъка.

Джени се усмихна.

- Хайде, още си толкова млада! Един ден ще срещнеш някой добър човек.

- Кой знае...

- Хайде, хайде, усмихни се на живота! Ще видиш, всичко ще се оправи. Представи си, неотдавна и аз бях в твоето положение. Чувствах се самотна и нещастна. И после Хари пристигна в града...

- Хари? Хари Куебърт?

- Да! Той е чудесен! Слушай... Още не е официално и не би трябвало да ти го казвам, но всъщност с теб сме донякъде приятелки, нали? И съм толкова щастлива, че мога да го кажа на някого! Хари ме обича. Обича ме! Пише любовни текстове за мен. Снощи ме заведе в Конкорд за националния празник. Беше толкова романтично.

- Снощи? Не е ли бил с издателя си?

- Беше с мен, като ти казвам! Гледахме фойерверките над реката, беше великолепно!

- Значи, Хари и ти... вие... Вие сте заедно?

- Да! О, Нола, не се ли радваш за мен? Само не казвай на никого. Не искам всички да разберат. Знаеш какви са хората - лесно започват да завиждат.

Нола усети как сърцето й се свива и внезапно толкова я заболя, че изпита желание да умре. Значи, Хари обичаше друга. Обичаше Джени Куин. Свършено бе, той повече не я искаше. Всичко се завъртя пред очите й.

В осемнайсет часа, когато изтече работното й време, Нола се отби за малко вкъщи, после отиде в Гуз Коув. Колата на Хари я нямаше. Къде можеше да е той? С Джени? При тази мисъл още повече я заболя. Опита се да сдържи сълзите си. Изкачи няколкото стъпала, които водеха към стъкления навес, извади от джоба си приготвения за него плик и го пъхна в рамката на вратата. Вътре имаше две снимки, направени в Рокланд. На едната се виждаха ято чайки на брега на морето. На другата бяха те двамата по време на пикника. Имаше и късо писмо, няколко реда, написани на любимата й хартия.

Хари, любими,

Знам, че не ме обичате. Но аз винаги ще ви обичам.

Изпращам ви тази снимка на птиците, които така добре рисувате, и една наша снимка, за да не ме забравите.

Знам, че не искате да ме виждате. Но поне ми пишете. Само веднъж. Само няколко думи, за да имам спомен от вас.

Никога няма да ви забравя. Вие сте най-изключителното същество, което съм срещала.

Обичам ви завинаги.

И тя хукна да бяга. Слезе на плажа, свали сандалите си и изтича във водата, както бе тичала в деня, когато го срещна за пръв път.

Откъс от „Произходът на злото” от Хари Л. Куебърт

Писмата започнаха да идват, след като остави бележка на вратата на къщата. Любовна бележка, в която му казваше какво изпитва към него.

Любими мой,

Знам, че не ме обичате. Но аз винаги ще ви обичам.

Изпращам ви тази снимка на птиците, които така добре рисувате, и една наша снимка, за да не ме забравите.

Знам, че не искате да ме виждате. Но поне ми пишете. Само веднъж. Само няколко думи, за да имам спомен от вас.

Никога няма да ви забравя. Вие сте най-изключителното същество, което съм срещала.

Обичам ви завинаги.

Той бе отговорил няколко дни по-късно, когато събра кураж да й пише. Да пише, беше нещо обикновено. Да пише на нея, беше епопея.

Любима моя,

Как можете да кажете, че не ви обичам? Ето любовни думи за вас, вечни думи, които идват от дъното на сърцето ми. Думи, с които ви казвам, че мисля за вас всяка сутрин, когато ставам, и всяка вечер, когато си лягам. Лицето ви е запечатано в мен, щом затворя очи, вие сте пред мен.

И днес дойдох призори пред дома ви. Нека ви призная - често го правя. Гледах към прозореца ви, всички лампи бяха загасени. Представях си как спите като ангел. По-късно ви видях, възхитих се на хубавата ви рокля. Рокля на цветя, която толкова ви отиваше. Имахте малко тъжен вид. Защо трябва да сте тъжна? Кажете ми и аз ще бъда тъжен заедно с вас.

П. П.: Изпращайте ми писмата по пощата, по-сигурно е.

Толкова ви обичам. Всеки ден и всяка нощ.

Любими мой,

Веднага отговарям, че току-що прочетох писмото ви. Честно казано, прочетох го десет пъти, може би сто пъти! Толкова добре пишете. Всяка ваша дума е едно чудо. Толкова сте талантлив.

Защо не искате да се видим? Защо се задоволявате да оставате скрит? Защо не искате да ми говорите? Защо идвате под прозореца ми, след като не е, за да ме видите?

Покажете се, умолявам ви. Тъжна съм, откакто не ми говорите.

Пишете ми бързо. Чакам писмата ви с нетърпение.

Знаеха, че да си пишат, означаваше да се обичат, тъй като нямаха право да се виждат. Целуваха хартията, а горяха от желание да се целунат, чакаха пощата, както биха се чакали на перона на някоя гара.

Понякога той се спотайваше на някой ъгъл и чакаше да мине пощальонът. Гледаше я как излиза от дома си забързана и се хвърля към пощенската кутия, за да вземе скъпоценното писмо. Живееше само за тези любовни думи. Беше чудесна и едновременно трагична сцена - любовта бе най-голямото им съкровище, а бяха лишени от него.

Моя нежна любима,

Не мога да ви се покажа, защото това ще ни донесе много болка. Не сме от един и същи свят, хората няма да разберат.

Колко страдам от това, че съм зле роден! Защо трябва да живеем по обичаите на другите? Защо не можем просто да се обичаме въпреки всичките ни разлики? Такъв е днешният свят -две същества, които се обичат, не могат да се хванат за ръка. Такъв е днешният свят - пълен със закони и правила, но това са черни правила, които затварят и почернят сърцата на хората. Не, нашите сърца са чисти, те не могат да бъдат затворени.

Обичам ви с безкрайна и вечна любов. От първия ден.

Любов моя,

Благодаря за последното ви писмо. Не спирайте да ми пишете, толкова е прекрасно.

Майка ми ме пита кой ми пише така често. Иска да знае защо непрекъснато търча до пощенската кутия. За да я успокоя, отговарям, че е една приятелка, с която съм се запознала във ваканционния лагер миналата година. Не обичам да лъжа, но така е по-просто. Н% можем нищо да кажем, знам, че сте прав. Хората ще ви причинят болка. И все пак толкова ми е мъчно, че ви изпращам писма по пощата, след като сме толкова близо.

21.

За трудната любов

- Маркъс, знаете ли какъв е единственият начин да разберете колко обичате някого?

-Не.

- Да го изгубите.

По пътя за Монтбъри има едно езерце, познато на всички в областта и през хубавите летни дни превземано с щурм от семействата и ваканционните детски лагери. Мястото е пълно още от сутринта -брегът се покрива с плажни кърпи и чадъри, под които родителите се разплуват, докато децата им шумно цамбуркат в зелената хладка вода, пенлива на местата, където се трупат останките от пикниците, донесени от течението. Откакто едно дете бе стъпило върху захвърлена използвана спринцовка - това бе станало преди две години, - общината в Монтбъри се бе постарала да облагороди бреговете на езерото. Поставиха маси за пикник и барбекюта, за да се избегне паленето на огън, което придаваше на ливадата вид на лунен пейзаж, увеличиха значително броя на кошовете за боклук, инсталираха химически тоалетни, разшириха и бетонираха паркинга, разположен близо до брега, и от юни до август екип по поддръжката всекидневно идваше да почиства ливадата от отпадъците, презервативите и кучешките изпражнения.

В деня, когато отидох на езерото - необходимо ми бе за книгата, -децата бяха хванали една жаба, може би последното живо същество в тези води, и се опитваха да й откъснат крайниците, като дърпаха едновременно двата й задни крака.

Ърни Пинкас казва, че това езеро добре илюстрира упадъка на човешкия род, поразил Америка, както и останалия свят. Трийсет и три години по-рано езерото не е било много посещавано. Достъпът до него е бил труден - трябвало е да си оставиш колата покрай пътя, да прекосиш част от гората, после да вървиш половин миля през високата трева и дивите рози. Но усилието си е струвало труда - езерото е било чудесно, покрито с водни рози и засенчено от огромни плачещи върби. През прозрачната вода са преминавали пасажи от златисти костури, с които се хранели скритите в тръстиката сиви чапли. В единия край имало дори малък плаж със сив пясък.

На пустия бряг на това езеро бяха идвали Хари и Нола. Там се намирал той в събота на 5 юли, когато тя оставила първото си писмо на вратата на къщата му.

*

Събота, 5 юли 1975 г.

Пристигна на брега на езерото късно сутринта. Ърни Пинкас вече се беше изтегнал на тревата.

- Значи, в крайна сметка дойдохте - каза весело Пинкас, като го видя. - Какъв шок е да ви види човек извън „Кларкс“.

Хари се усмихна.

- Толкова ми говорихте за това езеро, че не можех да не дойда.

- Красиво е, нали?

- Великолепно е.

- Ню Ингланд, Хари. Защитен рай и точно това ми харесва. Навсякъде другаде в страната строят и бетонират всичко наред. Но тук е различно. Мога да ви гарантирам, че след трийсет години мястото ще е непокътнато.

След като се освежиха във водата, двамата отидоха да се изсушат на слънце и заговориха за литература.

- Като става дума за книги - попита Пинкас, как върви вашата?

- Уф - каза само Хари.

- Не нравете тази физиономия, сигурен съм, че е много добра.

- Не, мисля, че нищо не струва.

- Позволете ми да прочета малко, ще ви дам обективно мнение, обещавам. Кое не ви харесва?

- Всичко. Нямам вдъхновение. Не знам как да започна. Мисля, че дори не знам за какво разказвам.

- Каква е историята? ’

- Любовна история.

- А, любов - въздъхна Пинкас. - Да не сте влюбен?

- Влюбен съм.

- Това е добро начало. Кажете, Хари, не ви ли липсва бурният живот?

- Не. Тук ми е добре. Имах нужда от спокойствие.

- Какво точно правите в Ню Йорк?

- Ами... писател съм.

Пинкас се поколеба, преди да възрази:

- Хари... Не се сърдете, но говорих с един приятел, който живее в Ню Йорк.

- И?

- Казва, че никога не е чувал за вас.

- Не всички ме познават... Знаете ли колко хора живеят в Ню Йорк?

Пинкас се усмихна, за да покаже, че няма лоши намерения.

- Мисля, че никой не ви познава, Хари. Свързах се с издателството ви. Исках да поръчам още книги. Не познавах този издател, смятах, че аз съм невежа. Докато открих, че става дума за печатница в Бруклин. Телефонирах им, Хари. Платили сте на печатница да издаде кишата ви.

Хари засрамено наведе глава.

- Значи, знаете всичко - прошепна той.

- Кое всичко?

- Че съм самозванец.

Пинкас сложи приятелски ръка на рамото му.

- Самозванец? Хайде сега! Не говорете глупости! Чел съм книгата и много ми хареса! Затова исках да поръчам още екземпляри. Книгата е чудесна, Хари! Трябва ли да си прочут писател, за да си добър писател? Имате огромен талант и съм сигурен, че скоро ще бъдете много известен. Кой знае, може книгата, която пишете в момента, да стане шедьовър.

- А ако не я напиша?

- Ще я напишете. Знам го.

- Благодаря, Ърни.

- Не ми благодарете, това е истината. И не се безпокойте, няма да кажа на никого. Ще си остане между нас.

*

Неделя, 6 юли 1975 г.

Точно в петнайсет часа Тамара Куин накара мъжа си, облечен в официален костюм, да застане на пост пред прага на къщата им с чаша шампанско в ръка и пура в устата.

- Само не мърдай - нареди му тя.

- Но ризата ме боцка, пиленце.

- Мълчи, Бобо! Тези ризи са толкова скъпи, скъпото не драска.

Тамара бе купила новите ризи от изискан магазин в Конкорд.

- Защо да не си сложа друга риза? - попита Бобо.

- Казах ти. Не искам да носиш отвратителните си стари парцали, когато един голям писател ни идва на гости!

- И не ми харесва вкусът на пурата...

- Обърни я, глупчо! Сложил си я на обратно в устата си. Не виждаш ли, че лентата с надписа показва къде да я захапеш?

- Не знаех.

- Нищо не знаеш за шикостта, нали?

- Шикостта?

- Това са нещата, които са шик.

- Не знаех, че се казва шикост.

- Защото нищо не знаеш, бедни ми Бобо. Хари трябва да дойде след петнайсет минути. Постарай се да се покажеш достоен за него. И се опитай да го впечатлиш.

- Как точно?

- Пуши си пурата замислено. Като голям предприемач. И когато ти говори, дръж се така, сякаш го превъзхождаш.

- Как да се държа, сякаш го превъзхождам?

- Отличен въпрос. Тъй като си глупав и не знаеш нищо за нищо, ще трябва да бъдеш уклончив. Да отговаряш на въпросите му с въпроси. Ако те попита: „За или против войната във Виетнам сте?“, отговаряш: „След като ми задавате този въпрос, значи, имате твърдо мнение по темата“. И му наливаш шампанско. Това се нарича „отклоняване на вниманието“.

- Да, пиленце.

- И не ме разочаровай.

- Да, пиленце.

Тамара влезе в къщата, а Робърт обидено седна на един стол от ракита. Ненавиждаше го този Хари Куебърт, тъй наречения крал на писателите, но очевидно и главно крал на превземките. И мразеше да вижда жена си да се впуска в брачни танци заради него. Подчиняваше й се, защото му бе обещала, че тази вечер ще ощастливи малкия Робърт и дори че ще го пусне да спи в стаята й - съпрузите Куин спяха в отделни стаи. Веднъж на три или четири месеца тя приемаше да се съвкупи с него, обикновено след дълги молби, но отдавна не бе имал привилегията да спи заедно с нея.

В къщата, горе на етажа, Джени бе готова. Беше си сложила официална вечерна рокля с буфани, твърде много червило на устните и допълнителни пръстени на ръцете. Тамара огледа роклята на дъщеря си и й се усмихна.

- Чудесна си, миличка. Куебърт направо ще падне, като те види.

- Благодаря, мамо. Не съм ли прекалила?

- Прекалила? Не, идеална си.

- Но нали отиваме само на кино!

- А после? Ако отидете да вечеряте на някое шик място? Мислила ли си за това?

- Няма шик ресторант в Орора.

- Може би Хари е направил резервация за своята годеница в някой много голям ресторант в Конкорд.

- Мамо, още не сме сгодени.

- О, миличка, и това ще стане. Скоро, ще видиш. Целували ли сте се?

- Не още.

- Във всеки случай, ако реши да те поопипа, в името на Бога, не се дърпай!

- Да, мамо.

- И колко мило, дето ти предложи да отидете на кино!

- Всъщност предложението беше мое. Събрах кураж, обадих му се по телефона и му казах: „Хари, прекалено много работите! Хайде да идем на кино следобед“.

- И той каза „да“.

- Веднага! Без да се колебае и секунда!

- Виждаш ли! Все едно че е било негова идея.

- Винаги ме гризе съвестта, че го безпокоя, когато пише. Защото пише текстове за мен. Знам, видях един. В него казваше, че идва в „Кларкс“ само за да ме вижда.

- О, миличка! Толкова е вълнуващо!

Тамара грабна кутия с грим и намаза лицето на дъщеря си. Думите й я накараха да се размечтае. Той пишеше книга за нея - скоро всички в Ню Йорк щяха да говорят за „Кларкс“ и за Джени. Сигурно щеше да има и филм. Каква чудесна перспектива! С този Куебърт всичките й молитви щяха да бъдат чути. Колко хубаво правеха, като живееха като добри християни, ето че бяха възнаградени. Тамара мислеше с пълна скорост - непременно трябваше да организира градинско празненство идната неделя, за да придадат официален характер на евентуалния годеж. Срокът беше кратък, но нямаше време - в по-следващата събота беше летният бал и тогава целият град, смаян и изпълнен със завист, щеше да види Джени под ръка с големия писател. Затова трябваше приятелките й да видят дъщеря й и Хари заедно преди бала, за да може слухът да обиколи Орора и вечерта на бала двамата да бъдат в центъра на всички разговори. Ах, какво щастие! Толкова се беше тревожила за дъщеря си - можеше да се обвеси на врата на някой шофьор на камион. Още по-лошо на някой социалист. Още по-лошо - на някой негър! Потръпна при тази мисъл - нейната Джени и някой ужасен негър. Внезапно я обзе страх - много големи писатели бяха евреи. Ами ако Куебърт беше евреин? Какъв ужас! Може би дори евреин социалист! Съжали, че евреите са с бяла кожа, която ги прави невидими. Черните поне имат почтеността да бъдат черни, за да могат ясно да ги различават. Докато евреите бяха коварни. Усети, че й се свива стомахът. След аферата „Розенберг“ много я беше страх от евреите. Нали те бяха дали атомната бомба на Съветите. Как да разбере дали Куебърт е евреин? Внезапно й хрумна нещо. Погледна часовника си - имаше време точно колкото да отиде до универсалния магазин, преди той да дойде.

В петнайсет и двайсет един черен шевролет „Монте Карло“ спря пред къщата на семейство Куин. Робърт Куин с изненада видя Хари да слиза от него - беше модел, който Робърт особено харесваше. Забеляза също, че големият писател бе в ежедневно облекло. Въпреки това тържествено го поздрави и веднага му предложи да пие нещо, пълно с шикост, както го бе научила жена му.

- Шампанско? - изрева той.

- Ами, честно казано, не съм много по шампанското - отвърна Хари. - Може би една бира, ако имате...

- Става! - свойски възкликна Робърт, внезапно въодушевен.

С бирата беше наясно. Имаше дори една книга с всички бири, които се произвеждаха в Америка. Побърза да извади две изстудени бутилки от хладилника и обяви пътьом на двете дами горе на етажа, че не-чак-толкова-големият-Хари Куебърт е пристигнал. Седнали под навеса, с навити ръкави, двамата мъже се чукнаха с бутилките и заговориха за коли.

- Защо „Монте Карло“? - попита Робърт. - Искам да кажа, като се има предвид положението ви, можете да си изберете който и да е модел, а вие вземате „Монте Карло“...

- Това е спортен модел и в същото време е практичен. А и ми харесва силуетът му.

- И на мен! За малко да си купя такава миналата година.

- Трябвало е да си купите.

- Жена ми не искаше.

- Трябваше да купите колата и след това да я попитате.

Робърт се разсмя. Всъщност този Куебърт беше твърде непосредствен, приятен и главно много симпатичен. В този момент се появи Тамара в ръце с това, което бе ходила да купи от универсалния магазин - плато със сланина и свински колбаси. Извика с пълен глас: „Добър ден, господин Куебърт! Добре дошли! Искате ли малко свинско?“. Хари я поздрави и си взе парче колбас. Като видя гостенина си да яде свинско, Тамара усети да я обзема сладко чувство на облекчение. Съвършеният мъж - нито негър, нито евреин.

Успокоена, тя забеляза, че Робърт си е свалил връзката и двамата мъже пият бира направо от бутилката.

- Но какво правите? Не пиете ли шампанско? Ами ти, Робърт, защо си се разгърдил такъв?

- Топло ми е! - оплака се Бобо.

- Аз предпочитам бира - обясни Хари.

Тогава се появи Джени, твърде официално облечена, но великолепна във вечерната си рокля.

В същия момент на Теръс Авеню 245 преподобният Келерган завари дъщеря си разплакана в стаята й.

- Какво става, миличка?

- О, татко, толкова съм тъжна...

- Защо?

- Заради мама.

- Не казвай това...

Нола седеше на пода с очи, пълни със сълзи. На преподобния много му домъчня за нея.

- Хайде да отидем на кино - предложи той, за да я утеши. - Ти, аз и огромен плик с пуканки! Прожекцията започва в шестнайсет часа, имаме време.

- Моята Джени е много специално момиче - обясни Тамара, до-като Робърт се възползваше от това, че жена му не го гледа, и се тъпчеше с колбаси. - Представете си, още на десет години беше вече кралица на всички областни конкурси за красота. Спомниш ли си, Джени, миличка?

- Да, мамо - въздъхна Джени смутено.

- Я да разгледаме старите албуми - предложи Робърт е пълна уста, изпълнявайки ролята, която жена му го бе накарала да научи.

- О, да! - въодушеви се Тамара. - Албумите!

И побърза да донесе купчина албуми, в които бяха запечатани двайсет и четирите години живот на Джени. Докато обръщаше страниците, не пропускаше да възкликне: „Но кое е това чудесно младо момиче?“. И двамата е Робърт отговаряха в един глас: „Това е Джени!“.

След снимките Тамара нареди на мъжа си да напълни чашите е шампанско, после се реши да заговори за градинското празненство, което смяташе да устрои следващата неделя.

- Ако сте свободен, елате да обядвате с нас идната неделя, господин Куебърт.

- С удоволствие - отвърна той.

- Не се безпокойте, няма да е нещо много официално. Искам да кажа, знам, че сте дошли тук, за да сте далече от светската нюйоркска суетня. Ще бъде просто обяд на открито с добре възпитани хора.

В шестнайсет без десет Нола и баща й тъкмо влизаха в киното, когато черният шевролет „Монте Карло“ спря отпред.

- Иди да запазиш места - каза Дейвид Келерган на дъщеря си, - а аз ще взема пуканки.

Нола влезе в салона в момента, в който Хари и Джени влизаха в киното.

- Иди да запазиш места - каза Джени на Хари, - аз ще мина през тоалетната.

Хари влезе в салона и сред тълпата посетители едва не се сблъска с Нола.

Когато я видя, усети, че сърцето му ще се пръсне. Нола толкова му липсваше.

Когато го видя, усети, че сърцето й ще се пръсне. Трябваше да поговори с него. Ако ходеше с тази Джени, трябваше да й каже. Имаше нужда да го чуе от устата му.

- Хари - каза тя, - аз...

- Нола...

В този момент Джени изскочи от тълпата. Като я видя, Нола разбра, че е дошла с Хари, и избяга от салона.

- Добре ли си, Хари? - попита Джени, която не бе видяла Нола. - Имаш особен вид.

- Да... аз... ей сега се връщам. Запази ни места. Отивам за пуканки.

- Да! Пуканки! Поискай с много масло.

Хари мина през летящите врати на салона и зърна Нола да пресича фоайето и да се качва нагоре към балкона на първия етаж, който бе затворен за публиката. Затича се по стълбите, за да я настигне.

Етажът беше пуст. Настигна я, хвана я за ръката и я притисна до стената.

- Пуснете ме - каза тя. - Пуснете ме или ще викам!

- Нола! Нола, не ми се сърди.

- Защо ме избягвате? Защо вече не идвате в „Кларкс“?

- Съжалявам...

- Не ме намирате за хубава, нали? Защо не ми казахте, че сте сгоден за тази Джени Куин?

- Какво? Не съм сгоден. Кой ти каза това?

Тя широко се усмихна от облекчение.

- Значи, с Джени не сте заедно?

- Не! Уверявам те, че не.

- Значи, не ме намирате за грозна?'

- Грозна ли? Но, Нола, ти си толкова хубава.

- Наистина ли? Бях толкова тъжна. Мислех, че не ме искате. Дори изпитвах желание да се хвърля през прозореца.

- Не трябва да говориш такива неща.

- Кажете ми тогава, че съм хубава.

- Много си хубава. Съжалявам, ако съм те огорчил.

Тя отново се усмихна. Цялата тази история е била едно недоразумение! Той я обичаше. Те се обичаха! Прошепна:

- Да не говорим повече за това. Прегърнете ме. Толкова сте блестящ, толкова красив, толкова елегантен.

- Не мога, Нола.

- Защо? Ако наистина ме намирате за хубава, няма да ме отблъснете!

- Намирам те за много хубава. Но ти си дете.

- Не съм дете!

- Нола... Ти и аз... това е невъзможно.

- Защо сте толкова лош с мен? Повече никога няма да говоря с вас!

- Нола, аз...

- Оставете ме сега. Оставете ме, не ми говорете повече. Не ми говорете повече, или ще кажа на всички, че сте извратен. Идете при любимата си! Тя ми каза, че сте заедно. Знам всичко! Знам всичко и ви мразя, Хари! Вървете си! Вървете си!

Отблъсна го, затича се надолу по стълбите и избяга от киното. Огорчен, Хари се върна в салона. Като бутна вратата, се сблъска с бащата Келерган.

- Добър ден, Хари.

- Преподобни!

- Търся дъщеря си, не я ли видяхте? Изпратих я да ни запази места, а тя изчезна някъде.

- Аз... мисля, че си тръгна.

- Тръгнала ли си е? Как така? Но филмът всеки момент ще започне.

След филма отидоха да ядат пица в Монтбъри. На връщане към Орора Джени сияеше - бе изживяла чудесна вечер. Искаше да изживее всички вечери и целия си живот с този човек.

- Хари, не ме карай вкъщи веднага - помоли тя. - Всичко беше толкова съвършено... Бих искала да удължа тази вечер. Бихме могли да отидем на плажа.

- На плажа ли? Защо на плажа? - попита той.

- Защото е толкова романтично! Паркирай до Гранд Бийч, там никога няма никой. Бихме могли да флиртуваме като студенти, легнали върху капака на колата. Да гледаме звездите и да се възползваме от нощта. Моля те...

Той понечи да откаже, но тя настоя. Тогава предложи да отидат в гората, а не на плажа. Плажът бе запазен за Нола. Паркира близо до Сайд Крийк Лейн и щом изгаси двигателя, Джени се хвърли да го целува по устата. Хвана му главата и го задуши с езика си, без да му поиска разрешение. Ръцете й го опипваха навсякъде, от устата й излизаха противни стеналия. В тясното купе на колата тя се качи отгоре му и той усети твърдите й зърна да се притискат в гърдите му. Беше чудесна жена, би била примерна съпруга и не искаше нищо друго. Би се оженил за нея още на другия ден, без да се колебае - много мъже мечтаеха за жена като Джени. Но мястото в сърцето му бе заето от четири букви: Н-О-Л-А.

- Хари - каза Джени. - Ти си мъжът, когото открай време очаквам.

- Благодаря.

- Щастлив ли си с мен?

Той не отговори, само я отблъсна нежно.

- Трябва да се прибираме, Джени. Не бях забелязал, че е толкова късно.

Колата потегли и пое към Орора.

Когато я свали пред дома й, Хари не видя, че тя плаче. Защо не й бе отговорил? Не я ли обичаше? Защо се чувстваше толкова самотна? Та нали не искаше много - единственото, за което мечтаеше, беше добър съпруг, който да я обича и закриля, да й подарява цветя от време на време и да я извежда на вечеря. Дори за да хапнат хотдог, ако няма много пари. Всъщност какво значение имаше Холивуд, ако обича някого и той също я обича? Застанала под навеса, тя проследи с поглед черния шевролет, който изчезна в нощта, и избухна в ридания. Скри лице в ръцете си, за да не я чуят родителите й, особено майка й, не искаше да й се отчита. Щеше да изчака да изгасят лампите горе, за да се прибере. Внезапно чу шум на двигател и вдигна глава с надеждата, че е Хари, който се връща да я прегърне и утеши. Само че беше полицейска кола, която спря пред къщата. Разпозна Травис Дон с патрулката, когото случаят бе довел пред дома на семейство Куин.

- Джени? Всичко наред ли е? - попита той през спуснатия прозорец на колата.

Тя сви рамене. Той изгаси мотора и отвори вратата. Преди да излезе от колата, разгъна внимателно прибрания в джоба му лист хартия и бързо препрочете написаното:

Аз: Здрасти, Джени, как е?

Тя: Привет, Травис! Какво ново?

Аз: Случайно минавам от тук.

Чудесна си. В пълна форма си.

Изглеждаш във форма. Питах се дали имаш кавалер за летния бал. Казвах си, че можем да отидем двамата.

---ИМПРОВИЗАЦИЯ

---

Да й предложа да се поразходим и/или да пием по един

млечен шейк.

Отиде под навеса и седна до нея.

- Какво става? - попита разтревожено.

- Нищо - отвърна Джени, като си избърса очите.

- Не е нищо. Ти плачеш.

- Някой ме обиди.

- Какво? Кой? Кажи ми кой! Можеш всичко да ми кажеш... Ще му дам да се разбере, ще видиш!

Тя тъжно се усмихна и положи глава на рамото му.

- Не е важно. Но благодаря, Травис. Свестен човек си. Радвам се, че си тук.

Той се осмели успокоително да обгърне с ръка раменете й.

- Знаеш ли - подхвана Джени, - получих писмо от Емили Кънингам, съученичката ни от гимназията. Сега живее в Ню Йорк. Намерила си е хубава работа и е бременна с първото си дете. Понякога си давам сметка, че всички са се махнали от тук. Всички освен мен. И теб. Всъщност защо останахме в Орора, Травис?

- Не знам. Зависи...

- Ти например, защо остана?

- Исках да остана до някого, когото харесвам.

- Коя? Познавам ли я?

- Ами именно. Знаеш ли, Джени, исках... Исках да те попитам... Тоест ако ти... По повод на...

Той стисна листчето в ръка и се опита да запази спокойствие - ще й предложи да й бъде кавалер на бала. Ала в този миг вратата на къщата се отвори шумно. Беше Тамара по пеньоар и с ролки.

- Джени, милинка? Но какво правиш навън? Стори ми се, че чух гласове. О, та това е онзи мил Травис. Как си, моето момче?

- Добър вечер, госпожо Куин.

- Джени, идваш тъкмо навреме. Влез да ми помогнеш, ако обичаш. Трябва да махна тези неща от главата си, а баща ти е пълен некадърник. Ще речеш, че Господ му е залепил крака на мястото на ръцете.

Джени се изправи, махна за сбогом на Травис и изчезна в къщата, а той дълго стоя сам под навеса.

Същата вечер в полунощ Нола излезе през прозореца на стаята си и хукна към дома на Хари. Трябваше да разбере защо вече не я иска. Защо дори не отговори на писмото й? Защо не й пишеше? След половин час бърз ход стигна в Гуз Коув. Видя светлина на терасата -Хари седеше пред голямата дървена маса и гледаше океана. Стресна се, когато тя го извика по име.

- За бога, Нола! Така ме уплаши!

- Значи, ето какво ви вдъхвам. Страх!

- Знаеш, че не е така... Какво правиш тук?

Тя се разплака.

- Нямам представа. Толкова ви обичам. Никога не съм изпитвала такова нещо.

- Избягала си от къщи?

- Да. Обичам ви, Хари. Чувате ли ме? Обичам ви, както никога не съм обичала и както никога няма да обичам.

- Не говори така, Нола.

- Защо?

Стомахът му се бе свил на топка. Листът, който криеше, беше първата глава на романа му. Най-после бе успял да го започне. Беше книга за нея. Пишеше й книга. Толкова я обичаше, че й пишеше книга. Но не посмя да й го каже. Прекалено го бе страх от това, което можеше да се случи, ако й каже, че я обича.

- Не мога да те обичам - произнесе с привидно безразличен тон.

Сълзите потекоха от очите й.

- Лъжете! Вие сте лъжец! Защо ходихме в Рокланд тогава? Защо беше всичко това?

Той се насили да бъде лош.

- Беше грешка.

- Не! Не! Мислех, че вие и аз, че между нас има нещо специално! Заради Джени ли е? Обичате я, а? Какво е това, което тя има, а аз нямам?

И Хари, неспособен да каже каквото и да е, проследи с поглед разплаканата Нола, която избяга в нощта.

- Беше жестока нощ - разказа ми Хари в стаята за посещения в щатския затвор. - Нола и аз изпитвахме много силни чувства един към друг. Много силни, разбирате ли? Беше истинска лудост! Любов, каквато ви спохожда веднъж в живота! Още я виждам как си тръгва, тичайки, онази нощ на плажа. А аз се питам какво да направя - да я догоня ли? Или да се скрия вкъщи? Да събера ли кураж и да напусна този град? Прекарах следващите дни на езерото в Монтбъри просто за да не бъда в Гуз Коув, за да не дойде да ме намери. Колкото до книгата, причината за идването ми в Орора, това, за което бях пожертвал всичките си спестявания, тя изобщо не напредваше. Или вече не напредваше. Бях написал първите страници и отново блокирах. Беше книга за Нола, но как да я пиша без нея? Как да описвам любовна история, обречена на неуспех? Часове наред стоях пред листовете, часове, за да напиша няколко думи, няколко реда. Глупави редове, блудкави, банални. Бях на онзи отчайващ стадий, когато намразвате и книгите, и писането, защото всичко е по-добро от това, което вие правите, дотолкова, че дори менюто в ресторанта ви се струва съставено с изключителен талант: Говежда пържола: 8 долара - какво майсторство, какъв стил! Беше абсолютният ужас, Маркъс! Бях нещастен и заради мен и Нола беше нещастна. Почти през цялата седмица я избягвах, доколкото бе възможно. А тя няколко вечери идва в Гуз Коув. Носеше диви цветя, набрани за мен. Чукаше на вратата и се молеше: „Хари, Хари, любими, имам нужда от вас. Пуснете ме да вляза, моля ви. Нека поне да поговорим“. А аз се правех на умрял. Чувах я как се свлича до вратата и продължава да чука, ридаейки. Стоях от другата страна, без да мърдам. Чаках. Понякога тя оставаше повече от час. След това чувах как оставя цветята до вратата и си тръгва. Спусках се към прозореца в кухнята и я гледах как се отдалечава по чакъления път. Изпитвах желание да си изтръгна сърцето, толкова я обичах. Но тя беше на петнайсет години! Тогава отивах да взема цветята и като всички други букети, които ми бе донасяла, ги слагах във вазата в дневната. Съзерцавах ги с часове. Бях толкова самотен и толкова тъжен. После, на следващата неделя, тринайсети юли седемдесет и пета година, се случи едно ужасно събитие.

*

Неделя, 13 юли 1975 г.

Пред къщата на Теръс Авеню 245 се събираше плътна тълпа. Новината вече се бе разпространила из града. Бе тръгнала от началника Прат, или по-скоро от жена му Ейми, след като съпругът й бил извикан по спешност у Келерганови. Ейми Прат веднага казала на съседката си, която телефонирала на своя приятелка, а тя се обадила на сестра си, чиито деца яхнали велосипедите и тръгнали да звънят на вратите на съучениците си - станало беше нещо страшно. Пред къщата на Келерганови имаше две полицейски коли и една линейка. Полицай Травис Дон удържаше любопитните на тротоара. В гаража дънеше музика.

Хари научи новината от Ърни Пинкас в десет часа сутринта. Ърни затропа на вратата му и разбра, че го е събудил, когато го завари по халат и с разрошени коси.

- Дойдох, защото си помислих, че никой няма да ви предупреди -каза той.

- Да ме предупреди за какво?

- За Нола.

- Какво Нола?

- Опитала се е да се очисти. Направила е опит за самоубийство.

20.

Денят на градинското празненство

- Хари, има ли някакъв ред в това, което ми приказвате?

- Да, абсолютно...

- Какъв?

- Ами сега, като ме питате... Може би всъщност няма.

- Хари! Това е важно! Не ще мога да се справя, ако не ми помогнете!

- Добре, няма значение какъв е моят ред. В крайна сметка от значение е вашият. До колко бяхме стигнали? До деветнайсет?

- До двайсет.

- Значи, двайсето: победата е вътре във вас, Маркъс. Достатъчно е да пожелаете да я пуснете да излезе.

Рой Барнаски ми се обади в събота сутринта, на 28 юни.

- Драги Голдман - каза ми той, - знаете ли коя дата ще сме в понеделник?

- Трийсети юни.

-Трийсети юни. Хайде де! Колко бързо препуска времето. II tempo е passato, Голдман. И какво става на трийсети юни?

- Трийсети юни е националният ден на содата със сладолед - отвърнах. - Току-що прочетох статия на тази тема.

- Трийсети юни е крайният ви срок, Голдман! Ето това става на трийсети юни. Преди малко говорих е Дъглас Кларън, агентът ви. Той е бесен. Казва, че вече не ви се обажда, защото сте станали неконтролируем. „Голдман е див петел“, така ми рече. Опитваме се да ви подадем приятелска ръка, да се договорим някак, а вие предпочитате да се носите безцелно и да се забиете право в стената.

- Приятелска ръка? Искате да измисля някаква еротична история за Нола Келерган.

- Хайде веднага големите приказки, Маркъс. Искам да развличам публиката. Да я насърча да купува книги. Хората все по-малко купуват книги, освен ако в тях няма ужасяващи истории, които да свържат със собствените си срамни нагони.

- Няма да напиша такава долнопробна книга само за да спася кариерата си.

- Както желаете. Тогава ето какво ще стане на трийсети юни: Мариса, секретарката ми, която добре познавате, ще дойде в кабинета ми за заседанието в десет и половина. Всеки понеделник в десет и половина обсъждаме книгите, чиито срокове изтичат през седмицата. Тя ще ми каже: „Маркъс Голдман трябваше днес да ви донесе ръкописа си. Нищо не сме получили“. Аз ще кимна със сериозен вид, вероятно ще оставя да мине денят, отлагайки ужасното си задължение, после, в седемнайсет и половина, с болка в душата ще извикам Ричардсън, шефът на Правния отдел, за да го информирам за ситуацията. Ще му кажа, че незабавно започваме съдебно преследване срещу вас заради незачитането на договорните клаузи и че искаме да ни платите щети и пропуснати ползи на стойност десет милиона долара.

- Десет милиона долара? Не ставайте смешен, Барнаски.

- Прав сте. Петнайсет милиона!

- Вие сте глупак, Барнаски.

- Там ви е грешката, Голдман. Глупакът сте вие! Искате да играете заедно с големите акули, но не искате да спазвате правилата. Искате да играете в Националната хокейна лига, но отказвате да участвате в плейофите, а така не става. И знаете ли какво? С парите, които ще изгубите на процеса, ще позлатя някой млад писател, преливащ от амбиция да разкаже историята на Маркъс Голдман, или как един обещаващ, но пълен с благородни чувства глупак е провалил кариерата и бъдещето си. Той ще отиде да ви интервюира в някаква жалка колиба във Флорида, където ще живеете в изолация и ще се наливате с уиски от десет часа сутринта, за да не предъвквате миналото си. Доскоро, Голдман. Ще се срещнем в съда.

И той затвори.

Малко след този поучителен телефонен разговор отидох в „Кларкс“ да обядвам. Там случайно срещнах семейство Куин, вариант 2008. Тамара беше на бара и хокаше дъщеря си, задето не правела достатъчно това и достатъчно онова. Робърт се криеше в един ъгъл, седеше на столчето си, ядеше бъркани яйца и четеше спортната рубрика на „Конкорд Хералд“. Седнах до Тамара, отворих един вестник къде да е и се направих, че чета, за да я чувам по-добре как мърмори и се оплаква, че кухнята е мръсна, че обслужването не е достатъчно бързо, че кафето е студено, че бутилките с кленов сироп лепнат, че захарниците са празни, масите мазни, че вътре е прекалено топло, че печените й филийки не струват и че не би платила и един цент за ястието й, че два долара за едно кафе са си чиста кражба, че никога нямало да й отстъпи този ресторант, ако знаела, че ще го превърне в третокласна дупка, тя, която имала такива амбиции за това заведение, и че между другото, по нейно време тук се стичали хора от целия щат, идвали за хамбургерите й, за които казвали, че са най-добрите в областта. Като ме видя, че я слушам, ме изгледа презрително и ме наруга.

- Хей, младежът. Защо слушате чужди разговори?

Придадох си вид на вода ненапита и се обърнах към нея.

- Аз ли? Но аз не ви слушам, госпожо.

- Разбира се, че ме слушате, след като ми отговаряте! Откъде сте?

- От Ню Йорк, госпожо.

Незабавно омекна, сякаш името Ню Йорк притежаваше седативен ефект, и ме попита с мазен глас:

- Какво един толкова представителен млад нюйоркчанин нрави в Орора?

- Пиша книга.

Тя помрачня и запелтечи:

- Книга? Да не сте писател? Ненавиждам писателите! До един са безделници, некадърници и лъжци. От какво живеете, а? От държавни субсидии? Дъщеря ми управлява този ресторант и ви предупреждавам, че няма да ви дава да ядете на вересия! Така че, ако не можете да платите, разкарайте се от тука! Разкарайте се, преди да съм извикала ченгетата. Шефът на полицията ми е зет.

Застанала зад барплота, Джени каза огорчено:

- Мамо ма, това е Маркъс Голдман. Известен писател.

Мама Куин се задави с кафето си.

- По дяволите, вие сте онова копеле, което се мотаеше в краката на Куебърт?

- Да, госпожо.

- Пораснали сте от тогава... Дори доста си ви бива. Искате ли да знаете какво мисля за Куебърт?

- Не, благодаря, госпожо.

- Все пак ще ви кажа. Мисля, че е непоправим кучи син и че заслужава да свърши на електрическия стол!

- Мамо ма! - взе да протестира Джени.

- Това е чистата истина!

- Стига, мамо!

- Ти да мълчиш, дъще. Сега аз приказвам. Слушайте и запомняйте, тъпо писателче. Ако имате грам почтеност, напишете истината за Хари Куебърт. Той е последният мръсник, извратеняк, гадина и убиец. Той уби малката Нола, леля Купър и в известен смисъл уби и моята Джени.

Джени избяга в кухнята. Мисля, че плачеше. Седнала на високото столче до бара, права като бастун, с блеснали от ярост очи и вдигнат във въздуха пръст, Тамара Куин ми обясни причината за гнева си и как Хари Куебърт е опозорил името й. Инцидентът, за който ми разказа, се случил в неделя, на 13 юли 1975 година, ден, който трябвало да бъде незабравим за семейство Куин, организирало върху прясно окосената морава в градината си и още от пладне (както сочела поканата, изпратена на десетина избрани) истинско градинско празненство.

*

13 юли 1975 г.

Щеше да е голямо събитие и Тамара Куин виждаше нещата едро-мащабно: палатка, разпъната в градината, сребърна посуда и бяла покривка на масата, обяд под формата на бюфет, поръчан в Конкорд и съставен от хапки с риба, студени меса, плата морски дарове и руска салата. Сервитьор с препоръки бе предвиден за обслужването със свежи напитки и италианско вино. Всичко трябваше да е съвършено. Обядът щеше да е първостепенно светско събиране - Джени се готвеше да представи официално новия си приятел на някои изтъкнати членове на доброто общество в Орора.

Беше дванайсет без десет. Тамара гордо съзерцаваше подредбата на градината - всичко бе готово. Заради горещината щеше да извади блюдата в последната минута. Ах, как щяха да се наслаждават на пектена, на мерценарията и на опашките от омари, докато слушат блестящия Хари Куебърт, хванал за ръка нейната прекрасна Джени. Всичко щеше да бъде грандиозно и Тамара потръпна от удоволствие, като си представи сцената. Възхити се още малко на гледката, после за последен път огледа плана за разположението на гостите, който бе начертала на лист хартия и се опитваше да научи наизуст. Всичко беше идеално. Липсваха само гостите.

Тамара бе поканила четири свои приятелки със съпрузите им. Дълго мисли колко души да бъдат. Изборът беше труден - ако гостите са твърде малко, празненството ще изглежда провалено; ако са твърде много, ще заприлича на събор. Накрая реши да се спре на тези, които щяха да захранят града с най-невероятни слухове, та скоро да се заприказва за шик партитата на Тамара, посещавани от избрани гости, откакто неин бъдещ зет беше звездата на американската литература. Така че покани Ейми Прат, защото тя организираше летния бал, Бел Карлтън, която се смяташе за жрица на добрия вкус, понеже мъжът й си сменяше колата всяка година, Синди Тирстен, която оглавяваше множество женски клубове, и Дона Мичъл, чума, която говореше прекалено много и непрекъснато се хвалеше с успеха на децата си. Тамара се готвеше да им вземе акъла. Те впрочем, щом получиха поканите, до една й се обадиха да я питат какъв е поводът на празненството. Тя обаче удължи съспенса, като отговаряше уклончиво: „Ще обявя една голяма новина“. Нямаше търпение да им види физиономиите, когато разберат, че Джени и Куебърт ще са завинаги заедно. Много скоро семейство Куин щеше да стане тема на всички разговори и обект на всеобща завист.

Прекалено заета с обяда си, Тамара беше една от малкото жителки на града, която не се суетеше пред дома на Келерганови. Научи новината рано сутринта, като всички останали, и се уплаши за градинското си празненство - Нола беше опитала да се самоубие. Слава богу, опитът не бе успял и Тамара се чувстваше двойна късметлийка - първо, защото, ако Нола бе умряла, щеше да се наложи да отмени празника; нямаше да е възпитано да се празнува събитие при такива обстоятелства. И второ, цяло щастие е, че беше неделя, а не събота, защото, ако Нола се бе опитала да се самоубие в събота, трябваше някой да я замества в „Кларкс“, което щеше много да усложни нещата. Нола наистина заслужаваше похвала за това, че бе направила своя опит в неделя и че на всичко отгоре се бе провалила.

Доволна от случващото се извън къщата, Тамара отиде да провери какво става вътре в къщата. Завари Джени на поста й, в антрето, готова да посреща гости. Наложи се обаче здравата да нахока горкия Бобо, вече сложил риза и вратовръзка, но още не обул панталона си - в неделя имаше право да си прочете вестника по гащи на верандата и обичаше вятърът да потанцува в гащите му, щото това го освежаваше отвътре, особено по окосмените части, и щото беше много приятно.

- Край с твоите номера да стоиш чисто гол! - скара му се жена му. - Как си го представяш? Когато великият Хари Куебърт ни стане зет, така ли ще се разхождаш по гащи?

- Знаеш ли - отвърна Бобо, - мисля, че той не е такъв, какъвто

смятат, че е. Всъщност е много семпло момче. Обича коли и изстудена бира и мисля, че няма да се обиди, ако ме види необлечен в неделя. Впрочем аз ще го попитам...

- Нищо няма да го питаш! По време на този обяд не трябва да произнасяш нито една глупост! То не е сложно - просто ще мълчиш, не искам да те чувам. Ах, бедни ми Бобо, ако беше разрешено, щях да ти зашия устните една за друга, за да не можеш да говориш. Щом си отвориш устата, казваш някоя дивотия. От сега нататък в неделя - с панталон и риза. Точка по въпроса. Никакво влачене из къщи по гащи. Вече сме много важни хора.

Докато говореше, Тамара забеляза, че съпругът й пише нещо върху пощенска картичка, поставена на малката масичка в дневната.

- Какво е това? - излая тя.

- Нищо.

- Покажи ми!

- Не - възпротиви се Бобо, като си дръпна картичката.

- Бобо, искам да видя!

- Това е лична кореспонденция.

- О, господинът си има лична кореспонденция. Покажи ми, ти казвам! В края на краищата аз решавам в тази къща, да или не?

Тя издърпа от ръцете на мъжа си картичката, която той се опитваше да скрие под вестника. На лицевата страна бе изобразено кученце. Тамара подигравателно прочете текста.

Скъпа Нола,

Пожелаваме ти бързо възстановяване и се надяваме скоро да те видим в „Кларкс".

Изпращаме ти бонбони, за да придадат сладост на живота ти.

Твои

Семейство Куин

- Що за бездарно писмо! - извика Тамара.

- Картичка за Нола. Ще отида да й купя нещо сладичко и ще й го изпратя заедно с картичката. Това ще я зарадва, не мислиш ли?

- Не ставай смешен, Бобо! Картичката с това кученце е нелепа, текстът ти е нелеп! Надяваме се скоро да те видим в „Кларкс““? Тя се е опитала да се очисти и ти си въобразяваш, че ще иска да се върне да сервира кафе? И бонбони? Какво смяташ, че ще прави с бонбони?

- Ще си ги хапне, мисля, че това ще я зарадва. Виждаш ли, всичко разваляш. Затова не исках да ти я покажа.

- О, престани да хленчиш, Бобо - ядоса се Тамара и разкъса картичката на четири парчета. - Ще й изпратя цветя, шик цветя от хубав магазин в Монтбъри, не твоите бонбони от супера. И сама ще й напиша нещо на бяла картичка. Ще й напиша с красив почерк: Добро възстановяване. От семейство Куин и Хари Куебърт. Обуй си панталона сега, гостите ми скоро ще пристигнат.

Дона Мичъл и съпругът й позвъниха на вратата точно в дванайсет на обед, веднага след тях дойдоха Ейми и началникът Прат. Тамара нареди на сервитьора да донесе коктейлите за добре дошли, които бяха изпити в градината. Началникът Прат разказа как е бил вдигнат от леглото от телефонно обаждане.

- Малката Келерган се опитала да нагълта сума ти хапчета. Мисля, че е погълнала каквото й е паднало подръка, включително и няколко сънотворни. Но нищо много сериозно. Завели са я в болницата в Монтбъри за промивка на стомаха. Преподобният я е намерил в банята. Той твърди, че е имала температура и е сбъркала лекарството. Аз лично смятам... Важното е, че малката е добре.

- Пак късмет, че е станало сутринта, а не на обед - каза Тамара. -Щеше да е жалко да не можете да дойдете.

- Та какво толкова важно имаш да ни съобщиш? - не се сдържа Дона.

Тамара широко се усмихна и отвърна, че предпочита да изчака всички гости, за да обяви новината. Малко след това се появиха семейство Тирстен, а в дванайсет и двайсет двамата Карлтън, които оправдаха закъснението си с проблем с управлението на новата си кола. Сега вече всички бяха налице. Всички освен Хари Куебърт. Тамара предложи втори коктейл за добре дошли.

- Кого чакаме? - попита Дона.

- Ще видите - отвърна Тамара.

Джени се усмихна. Денят щеше да е прекрасен.

В дванайсет и четирийсет Хари още го нямаше. Сервираха трети коктейл за добре дошли. После четвърти, в дванайсет и петдесет и осем.

- Още един коктейл за добре дошли? - оплака се Ейми Прат.

- То е, защото сте много добре дошли! - заяви Тамара, която започваше сериозно да се тревожи от закъснението на най-важния й гост.

Слънцето здраво прежуряше. Главите на гостите се позамаяха. „Гладен съм“, рече накрая Бобо и получи забележителен шамар по врата. После стана тринайсет и петнайсет, а Хари все още го нямаше. Тамара усети топка в стомаха.

*

- Висяхме като паяци - сподели Тамара на бара в „Кларкс“. -Боже, колко време висяхме! Щяхме да пукнем от жега. Всички бяхме вир-вода...

- По-жаден не съм бил през живота си - извика Робърт, който се опитваше да участва в разговора ни.

- Я млъквай! Мен питат, доколкото знам. Големите писатели като господин Голдман не се интересуват от магарета като теб.

Тя хвърли една вилица към него, след това се обърна към мен и каза:

- Накратко, чакахме до един и половина следобед.

*

Тамара се бе надявала, че колата му се е развалила или дори че е катастрофирал. Каквото и да е, само да не й е вързал тенекия. Под предлог че има работа в кухнята, тя на няколко пъти телефонира в Гуз Коув без никакъв резултат. Тогава пусна радиото да чуе новините, ала нямаше пътен инцидент и никой прочут писател не бе умрял в Ню Хампшър през този ден. На два пъти долови шум от кола пред къщата и всеки път сърцето й прескачаше един удар - той е! Но не, бяха тъпите им съседи.

Гостите не издържаха вече - притиснати от жегата, те най-сетне седнаха под палатката на по-хладно. Заеха местата си и заскучаха в гробно мълчание. „Надявам се, че новината е много голяма“, обади се накрая Дона. „Ако изпия още един от тези коктейли, ще повърна“, обяви Ейми. Накрая Тамара помоли сервитьора да подреди блюдата на масата и предложи на гостите си да започнат да обядват.

В четиринайсет часа храната бе на привършване и все още нямаше новини от Хари. Със свито сърце Джени не можеше нищо да погълне. Мъчеше се да не избухне в сълзи пред всички. Тамара трепереше от яд - два часа закъснение, явно нямаше да дойде. Как, по дяволите, можеше да им скрои такъв номер? Що за държане на джентълмен? И сякаш това не бе достатъчно, Дона взе настоятелно да пита каква е тази толкова важна новина, която ще им съобщи. Тамара запази мълчание. За да спаси положението и честта на жена си, нещастният Бобо се изправи, тържествено вдигна чашата си и гордо уведоми гостите: „Скъпи приятели, искахме да ви кажем, че имаме нов телевизор“. Настъпи дълга тишина, изпълнена с недоумение. Тамара, която не можеше да понесе мисълта да стане за смях, на свой ред се изправи и обяви: „Робърт има рак и ще умре“. Гостите веднага се трогнаха, включително Бобо, който не знаеше, че е пътник, и се питаше кога лекарят се е обаждал вкъщи и защо жена му не му е казала нищо. И внезапно се разплака, понеже животът щеше да му липсва. Семейството, дъщерята, малкият град - всичко това щеше да му липсва. И всички го запрегръщаха, като обещаваха, че ще го посещават в болницата, докато предаде богу дух, и че никога няма да го забравят.

Хари не се появи на градинското празненство, устроено от Тамара Куин, защото бе отишъл при Нола. Веднага щом Пинкас му съобщи новината, той се отправи към болницата в Монтбъри, където бяха приели Нола. Няколко часа стоя на паркинга в колата си, без да знае какво да направи. Чувстваше се виновен - тя бе поискала да умре заради него. При тази мисъл изпита желание и той да се убие. Отдаде се на емоциите си - осъзнаваше силата на чувствата си към нея. И проклинаше любовта. Когато тя бе близо до него, бе способен да се убеди, че между двамата няма дълбоки чувства и че трябва да я отстрани от живота си, ала сега, когато рискуваше да я изгуби, вече не можеше да си представи как би живял без нея. Нола, Нола, любима. Н-О-Л-А. Толкова я обичаше.

В седемнайсет часа най-после се реши да влезе в болницата. Надяваше се да не срещне никого, но в главното фоайе попадна на Дейвид Келерган със зачервени от сълзи очи.

- Преподобни... Научих за Нола. Наистина съжалявам.

- Благодаря, че дойдохте да засвидетелствате симпатията си, Хари. Сигурно ще чуете да казват, че Нола се е опитала да се самоубие. Това е жалка лъжа. Болеше я глава и е сбъркала лекарството. Често е разсеяна, като всички деца.

- Естествено - отвърна Хари. - Тъпите лекарства. В коя стая е Нола? Бих искал да й кажа здрасти.

- Много мило от ваша страна, но знаете ли, за предпочитане е за момента да не приема посещения. Не бива да се уморява, разбирате ли?

Преподобният Келерган обаче имаше малко тефтерче, в което посетителите можеха да се подписват. След като написа Пожелавам бързо възстановяване. X. Куебърт, Хари се направи, че си тръгва, и се скри в шевролета си. Изчака още час и когато видя преподобния Келерган да прекосява паркинга и да се отправя към колата си, дискретно се върна в централната сграда на болницата и се осведоми за стаята на Нола. Стая 26, втори етаж. Почука с разтуптяно сърце. Никакъв отговор. Полека отвори вратата. Нола беше сама, седеше на ръба на леглото. Обърна глава и го видя. Цялата светна, после придоби тъжен вид.

- Оставете ме, Хари... Оставете ме или ще извикам сестрите.

- Нола, не мога да те оставя.

- Толкова сте лош, Хари. Не желая да ви виждам. Става ми тъжно, като ви виждам. Заради вас исках да умра.

- Прости ми, Нола.

- Ще ви простя само ако ме искате. Ако не, оставете ме на спокойствие.

Загледа го в очите. Той имаше толкова тъжен и виновен вид, че тя не можа да се сдържи да не се усмихне.

- О, Хари, любими, не правете такава нещастна физиономия. Обещайте ми никога вече да не бъдете лош.

- Обещавам ти.

- Поискайте ми прошка за всички дни, през които ме оставяхте да стоя пред вратата ви и не ми отваряхте.

- Искам ти прошка, Нола.

- Поискайте ми я по-добре. Застанете на колене. На колене и ми поискайте прошка.

Той коленичи, без много да му мисли, и положи глава на голите й колене. Тя се наведе и го погали по лицето.

- Станете, Хари. И ме прегърнете, любими мой. Обичам ви. Обичам ви от деня, в който ви видях за пръв път. Искам да бъда ваша жена завинаги.

Докато Хари и Нола се сдобряваха в малката болнична стая, в Орора, където градинското празненство бе завършило преди няколко часа, Джени плачеше от срам и мъка, затворена в стаята си. Робърт се бе опитал да влезе да я утеши, но тя отказваше да отвори. А Тамара, обзета от черен гняв, бе излязла от къщата и потеглила към Хари да му поиска обяснение. За малко изпусна посетителя, който звънна на вратата им десетина минути след тръгването й. Вратата отвори Робърт и видя пред себе си Травис Дон в парадна униформа, със затворени очи, протегнал ръка с букет от рози, след което го чу да рецитира:

- Джени-искаш-ли- Да.ме-придружиш-на-летния-бал-моля-благо-даря.

Робърт се разсмя.

- Добър ден, Травис, може би искаш да говориш с Джени?

Травис се ококори и потисна вика си.

- Господин Куин? Аз... Съжалявам. За нищо не ме бива! Исках само... Добре де, съгласен ли сте да заведа дъщеря ви на летния бал? Ако желае, разбира се. Така де, може вече да си има някой, а? Сигурен бях! Какъв съм глупак.

Робърт приятелски потупа Травис по рамото.

- Хайде, момчето ми, идваш тъкмо навреме. Влизай.

И той заведе младия полицай в кухнята, където извади една бира от хладилника.

- Благодаря - каза Травис и остави цветята на плота.

- Не, това е за мен. На теб ти трябва нещо много по-силно.

Робърт грабна бутилка уиски и наля едно двойно върху кубчета лед.

- Изпий го наведнъж, ако обичаш.

Травис се подчини. Робърт подхвана:

- Моето момче, много си нервен. Трябва да се отпуснеш. Момичетата не харесват нервните момчета. Повярвай ми, знам какво говоря.

- Но аз не съм срамежлив, само като видя Джени, блокирам. Не знам какво е това...

- Любов е това, синко.

- Мислите ли?

- Сигурен съм.

- Вярно е, че дъщеря ви е страхотна, господин Куин. Толкова е мила и умна, и красива! Не знам дали трябва да ви казвам, но понякога минавам покрай „Кларкс“ само за да я видя зад френския прозорец. Гледам я... Гледам я и усещам, че сърцето ми ще се пръсне в гърдите, че ще се задуша в униформата си. Това е любов, а?

- Със сигурност.

- И разбирате ли, в този момент изпитвам желание да изляза от колата, да вляза в „Кларкс“ и да я попитам как се чувства и дали случайно не иска да отидем на кино след работа. Но не се осмелявам. И това ли е любов?

- Тц, това е глупост. Така човек се разминава с момичетата, които обича. Не трябва да си толкова срамежлив, момчето ми. Млад си, хубав си, имаш всички качества.

- Какво трябва да направя тогава, господин Куин?

Робърт отново му наля уиски.

- Бих извикал Джени, но тя прекара труден следобед. Ако искаш съвета ми, изгълтай това и се прибирай у вас. Свали униформата и си облечи обикновена риза. След това звънни по телефона и предложи на Джени да вечеряте навън. Кажи й, че ти се ще да изядеш един хамбургер в Монтбъри. Там има един ресторант, който тя обожава, ще ти дам адреса. Ще видиш, че ще се получи. А докато вечеряте, когато обстановката стане непринудена, й предложи да се поразходите. Сядате на някоя пейка и гледате звездите. Ще й покажеш съзвездията...

- Съзвездията ли? - прекъсна го Травис отчаян. - Но аз не знам пито едно!

- Покажи й само Голямата мечка.

- Голямата мечка? Та аз не познавам Голямата мечка! Господи, изгубен съм!

- Добре тогава, покажи й коя да е светеща точка*в небето и й измисли име. Жените винаги намират за романтично, когато момчето разбира от астрономия. Опитай се само да не сбъркаш падащата звезда със самолет. След това я попитай иска ли да й бъдеш кавалер на летния бал.

- Мислите ли, че ще приеме?

- Убеден съм.

- Благодаря, господин Куин! Много благодаря!

След като отпрати Травис, Робърт се зае да измъкне Джени от стаята й. Двамата ядоха сладолед в кухнята.

- С кого ще ида на бала сега, татко? - попита Джени нещастно. -Ще бъда сама и всички ще ми се подиграват.

- Не говори такива ужасии. Сигурен съм, че има много момчета, които мечтаят да те придружат.

Джени погълна огромна лъжица сладолед.

- Бих искала да знам кои са! - простена тя с пълна уста. - Защото не се сещам за нито едно!

В този момент звънна телефонът. Робърт остави дъщеря си да вдигне и я чу да казва: „А, привет, Травис“, „Да?“, „Да, с удоволствие“, „След половин час, чудесно. До след малко“. След което затвори и разказа на баща си, че приятелят й Травис я е поканил да вечерят в Монтбъри. Робърт се престори на изненадан.

- Виждаш ли - рече й той, - нали ти казах, че няма да отидеш сама на бала?

В същия миг в Гуз Коув Тамара ровеше из пустата къща. Дълго бе чукала на вратата, без да получи отговор. Ако Хари се криеше, щеше да го намери. Но вътре нямаше никой и тя реши да пообиколи. Започна с дневната, после мина през спалните, накрая стигна д<» кабинета на Хари. Порови из разпръснатите по бюрото му листове, докато откри това, което бе написал, преди да излезе.

Моя Нола, Нола, любима. Какво си направила? Защо искаш да умреш? Заради мен ли? Обичам те, обичам те повече от всичко. Не ме напускай. Ако умреш, и аз ще умра. Ти си всичко, което имам в живота, Нола. Четири букви: Н-О-Л-А.

Ужасена, Тамара грабна листа, твърдо решена да унищожи Хари Куебърт.

19.

Случаят „Хари Куебърт”

- Писателите, които прекарват нощите си в писане, разболяват се от кофеина и пушат цигара след цигара, са мит, Маркъс. Трябва да бъдете дисциплиниран, точно както на тренировка по бокс. Да следвате определен график, да повтаряте упражненията - спазвайте ритъма, бъдете упорит и въведете безупречен ред в делата си. Това са трите Цербера, които ще ви пазят от най-злия враг на писателите.

- И кой е този враг?

- Срокът. Знаете ли какво значи срок?

- Не.

- Значи, че вашият мозък, който е по природа капризен, трябва да произвежда в период от време, определен от друг. Точно както, ако сте доставчик и шефът ви изисква от вас да бъдете на еди-кое си място в определен час, трябва да се оправяте някак, без значение дали има задръстване, или сте спукали гума. Не можете да закъснявате, иначе сте загубен. Същото е и със срока, който ще ви постави издателят. Издателят ви е едновременно ваша жена и ваш началник. Без него сте нищо и все пак не можете да не го мразите. Спазвайте сроковете, Маркъс, на всяка цена. Но ако сте в състояние да си позволите лукса, играйте си с тях. Това е толкова по-забавно.

Самата Тамара Куин сподели с мен, че е откраднала листа от дома на Хари. Каза ми го на другия ден след разговора ни в „Кларкс“. В ресторанта бе пробудила любопитството ми, затова си позволих да отида у тях, за да науча още подробности. Тя ме прие в дневната си, много възбудена от интереса, който проявявах към нея. Напомних й за изявлението, което бе направила пред полицията преди две седмици, и я попитах откъде е знаела за връзката между Хари и Нола. Точно тогава ми разказа как е отишла в Гуз Коув в неделя вечерта след градинското празненство.

- Повдигаше ми се от това, което намерих на бюрото му - каза ми тя. - Такива ужасни неща за малката Нола!

По начина на изразяването й разбрах, че никога не е разглеждала хипотезата за любовна история между Хари и Нола.

- Нито за миг ли не предположихте, че може да са се обичали? -попитах я.

- Да се обичат ли? Хайде сега, не говорете глупости. Куебърт е извратен тип, всички знаят това. Нито за секунда не мога да си представя, че Нола би отговорила на авансите му. Бог знае какво е трябвало да понася... Горкото дете.

- И после? Какво направихте с листа?

- Взех го със себе си.

- С каква цел?

- Да навредя на Куебърт. Исках да отиде в затвора.

- И споменахте ли на някого за този лист?

- Естествено!

- На кого?

- На началника Прат. В дните, след като взех листа.

- Само на него ли?

- Само на него. А му разказах по-подробно след изчезването на Нола. Куебърт беше следа, която полицията не трябваше да пренебрегва.

- Тоест, ако добре ви разбирам, вие откривате, че Хари Куебърт е лапнал по Нола, и не казвате на никого, докато въпросното момиче не изчезва два месеца по-късно.

- Точно така.

- Госпожо Куин - подзех. - Доколкото ви познавам, не виждам защо не сте си послужили с откритието си, за да навредите на Хари, който, общо взето, не се е държал добре с вас, като не е дошъл на празненството... Искам да кажа, не се обиждайте, но вие по-скоро бихте разлепили подобен лист по стените на града или бихте го пуснали в пощенските кутии на съседите си.

Тя сведе поглед.

- Как не разбирате? Толкова ме беше срам! Толкова! Хари Куебърт, великият писател, дошъл от Ню Йорк, зарязва дъщеря ми заради петнайсетгодишна хлапачка! Моята дъщеря! Как, мислите, съм се чувствала? Толкова бях унизена! Толкова унизена! Бях пуснала слуха, че между Хари и Джени има нещо сериозно, така че можете да си представите какви биха били физиономиите на хората... Освен това Джени беше толкова влюбена. Щеше да умре, ако бе научила. Тогава реших да го запазя за себе си. Да бяхте видели моята Джени на летния бал седмица по-късно. Изглеждаше толкова тъжна, дори под ръка с Травис.

- А началникът Прат? Как реагира първия път, като му споменахте?

- Заяви, че щял да извърши разследване. Отново му заговорих за това, когато малката изчезна. Той каза, че можело да е следа. Проблемът е, че междувременно листът изчезна.

- Как така изчезна?

- Държах го в сейфа в „Кларкс“. Само аз имах достъп до него. Един ден в началото на август седемдесет и пета листът мистериозно изчезна. Няма лист, няма доказателство срещу Хари.

- Кой може да го е взел?

-Недоумявам! Това наистина си остава мистерия. Огромен чугунен сейф, от който само аз имах ключ. Вътре беше цялото счетоводство на „Кларкс“, парите за заплатите и малко пари в брой за поръчките. Една сутрин си дадох сметка, че листът не е там. Нямаше никаква следа от взлом. Всичко си беше на мястото освен този проклет лист. Нямах и най-малка представа какво бе могло да се случи.

Записах си това, което ми разказа - ставаше все по-интересно. Попитах още:

- Между нас да си остане, госпожо Куин, когато открихте чувствата на Хари към Нола, какво изпитахте?

- Гняв, отвращение.

- Не се ли помъчихте да си отмъстите, като изпратите някое и друго анонимно писмо до Хари?

- Анонимни писма ли? Приличам ли ви на човек, който върши такива гадости?

Не настоях и продължих с въпросите.

- Мислите ли, че Нола е могла да има връзки и с други мъже в Орора?

За малко не се задави със студения си чай.

-Но вие много грешите! Много грешите! Тя беше сладко дете, толкова мила, винаги готова да услужи, работлива, умна. Откъде ги измисляте тези истории за неуместни връзки?

-Просто питах, без особена причина. Познавате ли някой си Елайджа Стърн?

- Разбира се - отвърна тя, сякаш това бе съвършено очевидно, и добави: - Той беше 'собственикът преди Хари.

- Собственик на кое? - попитах.

- На къщата в Гуз Коув, по дяволите. Тя принадлежеше на Елайджа Стърн и той редовно ходеше там. Мисля, че беше семейна къща. По-рано често го срещахме в Орора. Когато наследи бизнеса на баща си в Конкорд, вече нямаше време да идва насам, затова даде Гуз Коув под наем, преди накрая да я продаде на Хари.

Онемях от изненада.

- Къщата в Гуз Коув е принадлежала на Елайджа Стърн?

- Ами да. Какво ви става, нюйоркчанино? Съвсем пребледняхте...

*

В Ню Йорк, в понеделник, на 30 юни 2008 година, в десет и половина, на 51-вия етаж на кулата на „Шмид и Хансън“ на Лексингтън Авеню, Рой Барнаски започна седмичното заседание със секретарката си Мариса.

- Маркъс Голдман трябваше най-късно днес да ви изпрати ръкописа си - припомни Мариса.

- Предполагам, че нищо не сте получили...

- Нищо, господин Барнаски.

- Подозирах, говорих с него в събота. Истинско магаре. Ама че бъркотия.

- Какво трябва да направя?

- Информирайте Ричардсън за ситуацията. Кажете му, че започваме съдебно преследване.

В този момент помощничката на Мариса си позволи да прекъсне заседанието, като почука на вратата на кабинета. Държеше лист хартия в ръка.

- Знам, че заседавате, господин Барнаски - извини се тя, - но току-що пристигна имейл за вас и мисля, че е важен.

- От кого е? - попита раздразнено Барнаски.

- От Маркъс Голдман.

- От Голдман? Незабавно ми го донесете!

От

:

m.goldman@nobooks.com

Дата: понеделник, 30 юни 2008 - 10:24

Драги Рой,

Не пиша долнопробна книга, която да се възползва от интереса към темата и да си намери широка публика.

Не пиша книга, защото вие го изисквате.

Не пиша книга, за да си спася кожата.

Пиша книга, защото съм писател. Това е книга, която разказва за нещо. Книга за човека, на когото дължа всичко. Прилагам първите страници.

Ако ви харесат, обадете ми се по телефона.

Ако не ви харесат, обадете се направо на Ричардсън и ще се видим в съда.

Плодотворно заседание с Мариса, предайте й моите поздрави.

Маркъс Голдман

- Разпечатахте ли прикачения документ?

- Не, господин Барнаски.

- Незабавно ми го разпечатайте.

- Да, господин Барнаски.

Случаят „Хари Куебърт“

(работно заглавие)

от Маркъс Голдман

През пролетта на 2008-а, около година след като бях станал новата звезда на американската литература, се случи събитие, което реших да заровя дълбоко в паметта си - открих, че преподавателят ми от университета Хари Куебърт, на шейсет и седем години, един от най-уважаваните писатели в страната, бе поддържал връзка с петнайсетгодишно момиче по времето, когато самият той е бил на трийсет и четири. Бе станало през лятото на 1975-а.

Направих това откритие през един мартенски ден, когато бях отседнал в къщата му в Орора, Ню Хампшър. Докато търсех нещо в библиотеката му, попаднах на писмо и няколко снимки. Не подозирах, че изживявам прелюдията на онова, което щеше да се превърне в един от най-големите скандали на 2008 година. [..]

Следата, която водеше към Елайджа Стърн, ми бе подсказана от някогашна съученичка на Нола, Нанси Хатауей, все още

живееща в Орора. По онова време Нола й била доверила, че поддържа връзка с бизнесмен от Конкорд, Елайджа Стърн.

Той изпращал в Орора шофьора си, някой си Лутър Кейлъб, да му я заведе вкъщи.

Нямам никаква информация за Лутър Кейлъб. Колкото до Стърн, сержант Гахалоуд засега отказва да го разпитва. Смята, че на този стадий нищо не би оправдало замесването му в разследването. Така че сам ще отида да го посетя. Научих от интернет, че е следвал в Харвард и че все още участва в общества на бивши студенти. Изглежда пристрастен към изкуството и е известен с меценатството си. Очевидно е човек, достоен във всяко отношение. Особено смущаващо съвпадение: къщата в Гуз Коув, където живее Хари, преди това е била негова собственост.

Тези абзаци бяха първите, които написах за Елайджа Стърн. Веднага ги прикачих към документа, който изпратих на Рой Барнаски сутринта на 30 юни 2008 година. После потеглих направо за Конкорд, твърдо решен да се срещна с този Стърн и да разбера какво го свързва с Нола. Телефонът ми иззвъня половин час след тръгването ми.

-Ало?

- Маркъс? Рой Барнаски е.

- Рой! Виж ти. Получихте ли ми имейла?

- Книгата ви ще стане забележителна, Голдман! Издаваме я!

- Наистина ли?

- Абсолютно! Хареса ми, да му се не види! На всяка цена искам да узная края.

- На мен също ми е интересно да науча края на тази история.

- Слушайте, Голдман, напишете книгата и ще анулираме предишния договор.

- Ще я напиша, но както аз си знам. Не ща да слушам гнусните ви предложения. Не ми трябват идеите ви и не искам никаква цензура.

- Пишете както желаете, Голдман. Имам само едно условие - книгата да излезе през есента. Откакто във вторник Обама стана кандидат на демократите, автобиографията му се продава като топъл хляб. Затова трябва много бързо да издадем книгата ви, преди да се развихри лудостта на президентските избори. Ръкописът ви ми трябва за края на август.

- Края на август? Дотогава има само два месеца.

- Точно толкова.

- Срокът е много кратък.

- Оправяйте се някак. Искам да направя от вас есенната атракция. Куебърт знае ли?

- Не. Не още.

Готвех се да затворя, когато той каза:

- Голдман, почакайте!

- Какво?

- Кое ви накара да си промените мнението?

- Получих заплахи. Многократно. Изглежда, че някой е силно обезпокоен от това, което бих могъл да открия. Затова си казах, че истината може би заслужава една книга. Заради Хари, заради Нола. Това е част от писателския занаят, не е ли така?

Барнаски вече не ме слушаше. Бе спрял на заплахите.

- Заплахи ли? - възкликна той. - Но това е страхотно! Ще бъде адска реклама. А ако станете и жертва на опит за убийство, направо може да прибавите още една нула към печалбата от продажбите. И цели две, ако умрете!

- При условие че умра, след като завърша книгата.

- То се разбира от само себе си. Къде сте сега? Връзката не е много добра.

- На магистралата. Отивам у Елайджа Стърн.

- Значи, наистина мислите, че е замесен в тази история?

- Възнамерявам да разбера.

- Вие сте напълно луд, Голдман. Точно това харесвам у вас.

Елайджа Стърн живееше в имение на възвишенията до Конкорд. Порталът беше отворен и влязох вътре с колата. Павиран път водеше до голяма каменна къща, оградена с туфи от редки цветя. Пред къщата, на площадка, украсена с чешма, която представляваше бронзов лъв, шофьор в униформа лъскаше луксозен автомобил.

Оставих колата насред площадката, поздравих шофьора отдалече, сякаш го познавах добре, и смело отидох да звънна на главната врата. Отвори ми някаква жена, очевидно от прислугата. Представих се и поисках да се видя с господин Стърн.

- Имате ли среща?

- Не.

- Тогава няма да е възможно. Господин Стърн не приема без предварителна уговорка. Кой ви пусна да влезете?

- Порталът беше отворен. Как се уговаря среща с вашия шеф?

- Срещите определя господин Стърн.

- Нека да го видя за няколко минути. Няма да му отнема много време.

- Невъзможно.

- Кажете му, че ме изпраща Нола Келерган. Мисля, че това име ще го подсети за нещо.

Жената ме остави да чакам навън, влезе вътре и се върна доста бързо.

- Господин Стърн ще ви приеме - рече ми тя. - Трябва да сте много важен.

Заведе ме на партера в кабинет с много дърво и тапицерии. В едно кресло седеше елегантен мъж, който ме измерваше със строг поглед. Елайджа Стърн.

- Казвам се Маркъс Голдман - представих се. - Благодаря, че ме приехте.

- Голдман, писателят?

- Да.

- На какво дължа това неочаквано посещение?

- Разследвам случая „Келерган“.

- Не знаех, че има случай „Келерган“.

- Да кажем, че съществуват някои неизяснени загадки.

- Това не е ли работа на полицията?

- Аз съм приятел на Хари Куебърт.

- И какво ме засяга това?

- Казаха ми, че сте живели в Орора. Че къщата в Гуз Коув, където днес живее Хари Куебърт, е била ваша преди. Исках да се уверя, че е така.

Той ми направи знак да седна.

- Сведенията ви са точни - каза. - Продадох му я през седемдесет и шеста година, точно след като се прочу.

- Значи, познавате Хари Куебърт?

- Бегло. Срещал съм го няколко пъти по времето, когато се установи в Орора. Не сме поддържали редовни отношения.

- Мога ли да ви попитам какви са връзките ви с Орора?

Той ме изгледа неодобрително.

- Това разпит ли е, господин Голдман?

- Ни най-малко. Просто съм любопитен. Искам да знам защо човек като вас е притежавал къща в градче като Орора.

- Човек като мен? Искате да кажете много богат?

- Да. Сравнено с други градове по крайбрежието, Орора не е особено вълнуващо място.

- Баща ми построи онази къща. Искаше да е на брега на океана, но и да е близо до Конкорд. Освен това Орора е хубав град. А и е разположен между Конкорд и Бостън. Като дете съм прекарвал чудесни лета там.

- Защо я продадохте?

- Когато баща ми почина, наследих доста недвижими имоти. Нямах време да ползвам всички и спрях да ходя в къщата в Гуз Коув. Реших да я давам под наем, което правих близо десет години. Но наематели трудно се намираха и къщата прекалено често оставаше необитавана. Затова, щом Хари Куебърт предложи да я купи, веднага се съгласих. Впрочем продадох му я евтино, парите не бяха най-важното. Радвах се, че къщата ще продължи да живее. Винаги съм обичал Орора. Често се отбивах там по времето, когато имах бизнес в Бостън. Доста години дори финансирах летните им балове. А и в „Кларкс“ правят най-хубавите хамбургери в областта. Поне тогава правеха.

- А Нола Келерган? Познавахте ли я?

- Смътно. Да кажем, че всички в щата са чували да се говори за нея, след като изчезна. Ужасна история, а и сега, когато са открили трупа й в Гуз Коув... И книгата, написана за нея от Куебърт... Мръсна история. Дали съжалявам, че съм му продал Гуз Коув? Да, разбира се. Ала как можех да знам?

- Но формално, когато Нола е изчезнала, вие все още сте били собственик на Гуз Коув.

- Какво се опитвате да намекнете? Че съм замесен в смъртта й? Знаете ли, вече от десет дни се питам дали Хари Куебърт не купи тази къща само за да е сигурен, че никой няма да открие заровеното в градината тяло.

Стърн казваше, че познава Нола смътно. Дали да му разкрия, че разполагам със свидетел, според когото двамата са имали връзка? Реших да запазя този коз засега, но все пак, за да го насърча да говори, споменах името на Кейлъб.

- А Лутър Кейлъб? - попитах.

- Какво Лутър Кейлъб?

- Познавате ли някой си Лутър Кейлъб?

- Щом ми задавате въпроса, значи, знаете, че ми е бил шофьор години наред. На какво си играете, господин Голдман?

- Един свидетел е виждал Нола да се качва в колата му няколко пъти през лятото преди изчезването й.

Той насочи към мен заплашителен пръст.

- Не будете мъртвите, господин Голдман. Лутър беше достоен, смел, почтен човек. Няма да търпя да се омърсява името му, след като той вече не е тук, за да се защити.

- Мъртъв ли е?

- Да. Отдавна. Сигурно ще ви кажат, че често е ходил в Орора, и това е истина. Той се грижеше за къщата ми, докато я давах под наем. Поддържаше я. Беше великодушен човек и няма да ви позволя да идвате тук и да оскърбявате паметта му. Някои пикльовци в Орора сигурно ще ви кажат, че е бил странен. Наистина беше различен от другите. Във всяко отношение. Нямаше приятен вид - лицето му бе ужасно обезобразено, челюстите му зле пасваха една с друга и когато говореше, му се разбираше трудно. Но имаше добро сърце и бе надарен с голяма чувствителност.

- Значи, не мислите, че е бил замесен в изчезването на Нола?

- Не. Категорично. Мислех, че Хари Куебърт е виновен. Струва ми се, че понастоящем е в затвора.

- Не съм убеден във вината му. Затова съм тук.

- Хайде сега, откриха момичето в градината му и ръкописа на една от книгите му до тялото. Книга, която е написал за нея... Какво повече ви трябва?

- Да пишеш, не означава да убиваш, господине.

- Разследването ви сигурно много е зациклило, за да идвате тук да ми говорите за миналото ми и за добрия Лутър. Разговорът ни свърши, господин Голдман.

Той извика прислужницата да ме придружи до изхода.

Напуснах кабинета на Стърн с неприятното усещане, че посещението ми не е послужило за нищо. Съжалявах, че не мога да му предявя обвиненията на Нанси Хатауей, но все още нямах достатъчно основание да го направя. Гахалоуд ме бе предупредил - само едно свидетелство няма да е достатъчно, щеше да е неговата дума срещу нейната. Нужно ми бе конкретно доказателство. Тогава ми хрумна, че може би трябва да пообиколя из тази къща.

Като стигнахме в огромното фоайе, попитах жената дали мога да отида до тоалетната, преди да си тръгне. Тя ме заведе до тоалетната за гости на партера и ми каза, дискретността задължава, че ще ме чака на външната врата. Щом изчезна, аз се спуснах по коридора, за да огледам крилото на къщата, в което се намирах. Не знаех какво търся, но знаех, че трябва да побързам. Това беше единственият ми шанс да открия нещо, което да свързва Стърн с Нола. С разтуптяно сърце отворих няколко врати, като се молех в стаите да няма никой. Бяха нижещи се един след друг богато декорирани салони. През френските прозорци можеше да се види великолепният парк. Вслушвайки се и в най-слабия шум, продължих да обикалям. Една от вратите беше на малък кабинет. Бързо влязох вътре и заотварях чекмеджетата - в тях имаше класьори и купища документи. Тези, които прегледах, не представляваха интерес за мен. Търсех нещо, но какво? Какво в тази къща повече от трийсет години след събитията можеше внезапно да изскочи пред очите ми и да ми помогне? Времето ми изтичаше - жената скоро щеше да отиде да ме дири в тоалетната, ако не се върнех бързо. Накрая стигнах до втори коридор, по който тръгнах. Той водеше до една-единствена врата. Отворих я. Зад нея имаше обширна веранда, заобиколена от джунгла от увивни растения, които я предпазваха от недискретни погледи. Видях и триножници, няколко недовършени картини и четки върху един пюпитър. Намирах се в художническо ателие. На стената бяха закачени красиви картини. Една от тях привлече вниманието ми. Веднага разпознах висящия мост точно преди Орора, на брега на морето. Тогава си дадох сметка, че всички изображения бяха от Орора - Гранд Бийч, главната улица, дори „Кларкс“. Платната бяха поразително автентични. Всички подписани с инициалите Л. К. и с дати до 1975 година. В миг забелязах

друга картина, по-голяма, закачена в един ъгъл. Пред нея бе поставено кресло и единствено тя бе осветена. Беше портрет на млада жена. Виждаха се само гърдите й, но ставаше ясно, че е гола. Приближих се. Лицето не ми бе съвсем непознато. Погледах още малко, преди внезапно да разбера и да остана като гръмнат: беше портрет на Нола. Без никакво съмнение. Направих няколко снимки с мобилния си телефон и веднага избягах от стаята. Прислужницата нетърпеливо потрепваше с крак пред входната врата. Учтиво се сбогувах и тръгнах, без да се бавя, разтреперан и облян в пот.

*

Половин час след откритието си спешно влязох в кабинета на Гахалоуд в щатската полиция. Беше очевидно вбесен от това, че съм ходил у Стърн, без да се консултирам с него.

- Вие сте непоносим! Непоносим!

- Само го посетих - обясних. - Позвъних, поисках да го видя и той ме прие. Няма нищо лошо.

- Бях ви казал да изчакате!

- Да чакам какво, сержант? Светата ви благословия? Да паднат доказателства от небето? Простенахте, че не искате да се доближавате до него, и аз се задействах. Вие стенете, аз действам! И вижте какво намерих в дома му!

Показах му снимките в телефона ми.

- Картина? - презрително изръмжа Гахалоуд.

- Погледнете по-внимателно.

- Мамка му... Това като че ли е...

- Нола! У Елайджа Стърн има портрет на Нола Келерган.

Изпратих на неговия имейл снимките и Гахалоуд ги разпечата в увеличен формат.

- Тя е, Нола е - констатира той, като ги сравни със снимките от онова време, приложени към досието.

Качеството на образа не беше добро, но място за съмнение нямаше.

- Така че наистина е имало нещо между Стърн и Нола - казах аз. - Нанси Хатауей твърди, че Нола е поддържала връзка със Стърн, и ето че аз намирам портрета й в ателието му. И още не съм ви казал всичко. Къщата на Хари е принадлежала на Елайджа Стърн до седемдесет и шеста година. Когато Нола изчезва, собственик на Гуз Коув е Стърн. Чудесни съвпадения, а? Накратко, поискайте заповед и извикайте тежката кавалерия - ще направи у Стърн обиск по всички правила и ще го заключим.

- Заповед за обиск? Но, бедни ми приятелю, вие съвсем сте откачили! И на какво основание? Въз основа на снимките ви? Че те са незаконни! Подобни доказателства нямат никаква стойност. Обискирали сте къщата без разрешение. Нищо не мога да направя. Много повече ни трябва, за да атакуваме Стърн, а дотогава той със сигурност ще се е отървал от картината.

- Само дето не подозира, че съм я видял. Говорих му за Лутър Кейлъб и той се ядоса. Колкото до Нола, твърдеше, че я познава съвсем бегло, при положение че притежава неин портрет, на който тя е полугола. Не знам кой е рисувал този портрет, но в ателието има и други платна, подписани с Л. К. Може би Лутър Кейлъб?

-Тази история приема обрат, който не ми харесва, писателче. Ако се захвана със Стърн и се издъня, лошо ми се пише.

- Знам, сержант.

- Идете поговорете за Стърн с Хари. Опитайте се да узнаете повече. Аз ще се поровя из живота на Лутър Кейлъб. Имаме нужда от солидни улики.

В колата, между полицията и затвора чух по радиото, че всички книги на Хари са извадени от учебните програми в почти всички щати. Това беше дъното на дъното - за две седмици Хари бе изгубил всичко. От сега нататък щеше да е забранен автор, уволнен преподавател, индивид, мразен от цялата нация. Какъвто и да бъдеше изходът от разследването и процеса, името му щеше да е завинаги омърсено. Вече никой нямаше да говори за творчеството му, без да спомене за лятото, прекарано с Нола, и за да избегнат скандалите, организаторите на културни прояви със сигурност нямаше да рискуват да включат Хари Куебърт в програмите си. Хари бе осъден на интелектуалния електрически стол. Най-лошото бе, че той напълно осъзнаваше ситуацията. Като дойде в стаята за посещения, първите му думи бяха:

- Ами ако ме убият?

- Никой няма да ви убие, Хари.

- Но нима не съм вече мъртъв?

- Не! Не сте мъртъв! Вие сте големият Хари Куебърт! Умението да падаш, спомняте ли си? Важното не е падането, защото падането е неизбежно, важното е да съумееш да се изправиш. И ние ще се изправим.

- Вие сте свестен човек, Маркъс. Но наочниците на приятелството ви пречат да видите истината. Всъщност въпросът не е толкова да се узнае дали аз съм убил Нола, или Дебора Купър, или дори президента Кенеди. Проблемът е, че съм имал връзка с това момиче и че това е било непростимо деяние. Ами книгата? Какво ме прихвана, та я написах тази книга!

Повторих:

- Ще се изправим, ще видите. Спомняте ли си какъв пердах ядох в Лоуел, в онзи хангар, превърнат в тайна боксова зала? Никога не съм се изправял по-добре.

Той се насили да се усмихне, после попита:

- А вие? Получихте ли други заплахи?

- Да кажем, че всеки път когато се прибирам в Гуз Коув, се питам какво ме очаква там.

- Намерете този, който прави това, Маркъс. Намерете го и му дръпнете един хубав бой. Не понасям мисълта, че някой ви заплашва.

- Не се притеснявайте.

- А разследването ви?

- Върви... Хари, започнах да пиша книга.

- Това е чудесно!

- Книга за вас. Разказвам за нас, за Бъроус. И за историята ви с Нола. Това е любовен роман. Вярвам във вашата любовна история.

- Радвам се, че я оценявате.

- Значи, ми давате благословията си?

- Но, разбира се, Маркъс. Знаете ли, вие сте били един от най-близките ми приятели. Вие сте чудесен писател. Много съм поласкан, че съм част от сюжета на следващата ви книга.

- Защо използвате минало време? Защо казвате, че съм бил един от най-близките ви приятели? Ние все още сме приятели, нали?

Той ме погледна тъжно.

- Казах го просто така.

Хванах го за раменете.

- Ние винаги ще бъдем приятели, Хари! Няма да ви оставя да паднете. Тази книга е доказателство за неизменното ми приятелство.

- Благодаря, Маркъс. Трогнат съм. Но приятелството не трябва да е мотивът за писането на книгата.

- Защо не?

- Спомняте ли си разговора, който водихме в деня, когато получихте дипломата си в Бъроус?

- Да, направихме си дълга разходка из кампуса. Отидохме в боксовата зала. Вие ме попитахте какво смятам да правя в бъдеще, аз ви отговорих, че ще напиша книга. Тогава ме попитахте защо пиша. Отговорих ви, че пиша, защото това ми харесва, и вие казахте...

- Да, какво казах?

- Че животът няма особен смисъл. И че писането придава смисъл на живота.

- Точно така, Маркъс. И това е грешката, която допуснахте преди няколко месеца, когато Барнаски поиска от вас нов ръкопис. Вие започнахте да пишете, защото трябваше да напишете книга, а не за да придадете смисъл на живота си. Да пишеш заради самото писане, никога не е имало смисъл. Нищо чудно, че не бяхте способен да напишете и един ред. Дарбата на писането е дарба не защото можете да пишете добре, а защото можете да придадете смисъл на живота си. Всеки ден се раждат и умират хора. Всеки ден армии от анонимни труженици влизат и излизат от големите сиви сгради. Съществуват обаче и писателите. Писателите изживяват живота си по-интензивно от другите хора, така мисля. Не пишете в името на приятелството ни, Маркъс. Пишете, защото това е единственият даден ви начин да превърнете мъничкото и незначително нещо, наречено живот, в стойностно и удовлетворяващо преживяване.

Дълго го гледах. Имах чувството, че присъствам на последния урок на Учителя. Беше непоносимо усещане. Накрая той добави:

- Тя обичаше опера, Маркъс. Включете това в книгата. Любимата й беше „Мадам Бътерфлай“. Казваше, че от тъжните любовни истории стават най-красивите опери.

- Кой? Нола?

- Да. Това петнайсетгодишно момиче обичаше опера до полуда. След опита си за самоубийство прекара десетина дни в „Шарлотс Хил“, заведение за активна почивка. Днес биха го нарекли психиатрична клиника. Ходех да я виждам тайно. Носех й плочи с опера и ги пускахме на един портативен грамофон. Тя се вълнуваше до сълзи, казваше, че ако не стане актриса в Холивуд, ще бъде певица на „Бродуей“. А аз й казвах, че ще бъде най-великата певица в историята на Америка. Знаете ли, Маркъс, мисля, че Нола Келерган можеше да остави следа в тази страна...

- Смятате ли, че родителите й биха могли да имат нещо общо със смъртта й? - попитах.

- Не, изглежда ми малко вероятно. А и ръкописът, и онези думи... Във всеки случай не си представям Дейвид Келерган като убиец на дъщеря си.

- Ами следите от удари?

- Ударите... Това беше странна история.

- Ами Алабама? Нола разказвала ли ви е за Алабама?

Алабама? Келерганови бяха дошли от Алабама, да.

- Не, има нещо друго, Хари. Мисля, че в Алабама се е случило някакво особено събитие и че то вероятно е свързано със заминаването им. Но не знам какво е. И не знам кой би могъл да ме осведоми.

- Горкият Маркъс, имам чувството, че колкото повече задълбавате в тази история, толкова повече загадки изникват.

- Само така ви се струва, Хари. Впрочем открих, че Тамара Куин е знаела за вас с Нола. Тя ми го каза. В деня на опита за самоубийство на Нола е отишла в дома ви. Била е бясна, защото не сте се появили на градинското празненство, което е организирала. Но ви е нямало у вас и тя е ровила в кабинета ви. Намерила е листа, на който сте писали за Нола.

- Сега, като ви слушам, си спомням, че един от листовете ми беше изчезнал. Дълго го търсих. Мислех, че съм го изгубил, което би ме учудило, защото по онова време бях много подреден. Какво е направила с него?

- Казва, че го е изгубила.

- Анонимните писма тя ли ги е писала?

- Съмнявам се. Дори не си е представяла, че може нещо да се е случило между вас и Нола. Смятала е просто, че вие си мечтаете за нея. Началникът Прат пита ли ви за това по време на разследването на изчезването на Нола?

- Началникът Прат? Не, никога.

Странно: защо началникът Прат не е разпитал Хари, след като Тамара твърдеше, че го е информирала за онова, което е научила? Без да споменавам нито Нола, нито портрета, споменах името на Стърн.

- Стърн? - каза Хари. - Да, познавам го. Той беше собственикът на къщата в Гуз Коув. Купих я от него след успеха на „Произходът на злото“.

- Добре ли го познавате?

- Добре? Не. Срещал съм го един-два пъти през онова лято на седемдесет и пета. Първият път на летния бал. Седяхме на една и съща маса. Симпатичен човек беше. След това пак го виждах от време на време. Беше щедър и вярваше в мен. Правеше много за културата.

Изключително добър човек.

- Кога го видяхте за последен път?

- За последен път? Трябва да е било, като купувах къщата. В края на седемдесет и шеста. Но защо изведнъж заговорихте за него?

- Просто така. Кажете ми, Хари, летният бал, за който споменахте, този ли е, на който Тамара Куин се е надявала, че ще заведете дъщеря й?

- Същият. В крайна сметка ходих сам. Каква вечер... Представете си, спечелих първа награда от томболата. Една седмица почивка на остров Мартас Винярд.

- Отидохте ли?

- Естествено.

Като се прибрах в Гуз Коув вечерта, намерих имейл от Рой Барнаски. Правеше ми предложение, което никой писател не може да откаже.

От:

r.bamaski@schmidandhanson.com

Дата: понеделник, 30 юни 2008 - 19:54

Драги Маркъс,

Книгата ви определено ми харесва. В духа на сутрешния ни телефонен разговор ще намерите приложено предложение за договор, който мисля, че няма да откажете.

Изпратете ми бързо още страници. Както ви казах, възнамерявам да я издам през есента. Мисля, че ще има голям успех. Всъщност съм сигурен. „Уорнър Брадърс“ вече се интересуват, искат да направят филм. След като, разбира се, договорят с вас правата за филмирането.

Към писмото имаше прикачен проект за договор, в който ми обещаваше аванс от един милион долара.

През тази нощ до късно не заспах, в главата ми се въртяха всякакви мисли. В двайсет и два и трийсет се обади майка ми. Около нея бе шумно и тя шепнеше.

- Мамо?

- Марки! Марки, никога няма да познаеш с кого съм.

- С татко?

- Да. Но не! Представи си, с баща ти решихме да прекараме вечерта в Ню Йорк и отидохме да вечеряме при онзи италианец, близо до Кълъмбъс Съркъл. И на кого попадаме пред входа? На Дениз! Секретарката ти!

- Хайде бе!

- Не се преструвай на невинен! Мислиш, че не знам какво си направил? Тя ми каза всичко! Всичко!

- Какво всичко?

- Че си я изгонил!

- Не съм я изгонил, мамо. Намерих й хубава работа в „Шмид и Хансън“. Нямах какво повече да й предложа, нямах книга, нямах проект, нищо! Трябваше да й осигуря бъдещето, нали? Намерих й златна работа в Отдела за маркетинг.

- О, Марки, паднахме в прегръдките една на друга. Тя казва, че й липсваш.

- Милост, мамо.

Взе да говори още по-тихо. Едва я чувах.

- Дойде ми една идея, Марки.

- Каква?

- Познаваш ли великия Солженицин?

- Писателя? Да. Каква е връзката?

- Гледах един документален филм за него снощи. Небето бе пожелало да видя точно това предаване! Представи си, той се е оженил за своята секретарка! За секретарката си! И на кого попадам днес? На твоята секретарка! Това е знак, Марки! Тя не е грозна и главно, прелива от естрогени! Знам го, жените усещат тия неща. Тя е плодовита, кротка, ще ти ражда деца на всеки девет месеца! Ще я науча как да ги отглежда и така ще бъдат точно каквито ги искам! Не е ли чудесно?

- И дума да не става. Тя не ми харесва, прекалено е възрастна за мен и освен това си има приятел. А и човек не се жени за секретарката си.

- Но след като великият Солженицин го е направил, значи, е разрешено! Придружава я един тип, да, ама той е мухльо! Мирише на евтин одеколон. А ти си голям писател, Марки. Ти си Знаменития!

- Знаменития беше победен от Маркъс Голдман, мамо. И от онзи момент започнах да живея.

- Какво искаш да кажеш?

- Нищо, мамо. И остави Дениз да вечеря спокойно, моля те.

Час по-късно мина патрулна кола. Двамата симпатични млади полицаи искаха да се уверят, че всичко е наред. Предложих им кафе и те ми казаха, че ще поостанат пред къщата. Нощта беше мека и през отворения прозорец ги чувах да си бъбрят и да се шегуват. Бяха седнали на капака на колата и пушеха. Докато ги слушах, внезапно се почувствах много самотен и много далече от света. Току-що ми бяха предложили колосална сума пари за издаването на книга, която неминуемо щеше да ме върне на сцената, водех съществуване, за което мечтаеха милиони американци, и все пак ми липсваше нещо -истински живот. Бях прекарал първата част от съществуването си в задоволяване на амбициите си, започвах втората, опитвайки се да задържа амбициите си на повърхността, и като размислех, се питах в кой точно момент ще се реша, чисто и просто, да живея. В профила ми във фейсбук прегледах списъка на хилядите си виртуални приятели - нямаше нито един, на когото да мога да се обадя и да изпием една бира. Искаше ми се да имам група добри другари, с които да проследя шампионата по хокей и да отида на къмпинг през уикенда. Исках да имам годеница, мила и нежна, която да ме кара да се смея и да мечтая. Не исках вече да съм сам.

В кабинета на Хари дълго съзерцавах снимките на портрета, които бях направил и от които Гахалоуд ми бе дал увеличени копия. Кой беше художникът? Кейлъб? Стърн? Във всеки случай беше много красив портрет. Включих рекордера и отново изслушах разговора, който бях водил с Хари през този ден.

-

Благодаря, Маркъс. Трогнат съм. Но приятелството не трябва да е мотивът за писането на книгата.

- Защо не?

- Спомняте ли си разговора, който водихме в деня, когато получихте дипломата си в Бъроус?

-Да, направихме си дълга разходка из кампуса. Отидохме в боксовата зала. Вие ме попитахте какво смятам да правя в бъдеще, аз ви отговорих, че ще напиша книга. Тогава ме попитахте защо пиша. Отговорих ви, че пиша, защото това ми харесва, и вие казахте...

-Да, какво казах?

-

Че животът няма особен смисъл. И че писането придава смисъл на живота.

След това последвах съвета на Хари и седнах на компютъра, за да продължа да пиша.

Гуз Коув, полунощ. През отворения прозорец на кабинета прониква лекият вятър от океана. Долавя се приятен мирис на ваканция. Блестящата луна осветява всичко навън.

Разследването напредва. Или поне сержант Гахалоуд и аз постепенно откриваме измеренията му. Мисля, че нещата са далеч по-сложни от история за забранена любов или гадно престъпление - през една лятна вечер някакъв скитник убива момиче, избягало от къщи. Има още много въпроси без отговор:

- През 1969 г. семейство Келерган напуска Джаксън, Алабама, където бащата Дейвид обслужва процъфтяваща енория.

Защо?

- През лятото на 1975 г. Нола изживява любовна история с Хари Куебърт, от която той ще се вдъхнови и ще напише „Произходът на злото“. Но Нола има и връзка с Елайджа Стърн, който урежда да я нарисуват гола. Коя е тя всъщност? Някаква муза?

- Каква е ролята на Лутър Кейлъб, за когото Нанси Хатауей ми каза, че идвал да взема Нола от Орора, за да я закара в Конкорд?

- Кой, освен Тамара Куин, е знаел за Нола и Хари? Кой е изпращал анонимни писма на Хари?

- Защо началникът Прат, който ръководи разследването на изчезването, не е разпитал Хари за разкритията на Тамара Куин? А дали е разпитвал Стърн?

- Кой, по дяволите, е убил Дебора Купър и Нола Келерган?

- И коя е неуловимата сянка, която иска да ми попречи да разкажа тази история?

Откъс от „Произходът на злото“ от Хари Л. Куебърт

Драмата настъпи една неделя. Тя беше нещастна и се опита да умре.

Сърцето й вече нямаше да има сили да бие, ако не биеше за него. Имаше нужда от него, за да живее. И откакто той бе разбрал това, всеки ден идваше в болницата, за да я гледа тайно. Как едно толкова красиво създание бе пожелало да се убие? Не можеше да си прости. Бе все едно че лично я е наранил.

Всеки ден сядаше тайно на една пейка в обширния парк около клиниката и чакаше момента, в който тя излизаше на слънце. Гледаше я как живее. Толкова важно бе да живее. После се възползваше от това, че тя е извън стаята си, и отиваше да положи писмо на възглавницата й.

Нежна моя любима,

Никога не трябва да умирате. Вие сте ангел. Ангелите не умират.

Виждаме, че никога не съм далече от вас. Обършете сълзите си, умолявам ви. Не понасям да сте тъжна.

Прегръщам ви, за да намаля болката ви.

Скъпа моя любов,

Каква изненада да намеря писмото ви, преди да си легна! Пиша ви тайно - нямаме право да будуваме след вечерния час и сестрите са истински вещици. Но не можах да устоя - щом прочетох няколкото ви реда, седнах да ви отговоря. Само за да ви кажа, че ви обичам.

Мечтая си да танцувам с вас. Сигурна съм, че танцувате по-добре от всеки друг. Бих искала да ви помоля да ме заведете на летния бал, но знам, че няма да искате. Ще кажете, че ако ни видят заедно, сме загубени. Във всеки случай не мисля, че дотогава ще съм излязла от тук. Ала защо да живееш, ако не можеш да обичаш? Това е въпросът, който си задавах, когато направих онова, което направих.

Вечно ваша

Ангел мой чудесен,

Някой ден ще танцуваме. Обещавам ви. Ще дойде ден, когато любовта ще победи и двамата с вас ще танцуваме на плажа. На плажа, като през първия ден. Толкова сте красива, когато сте на плажа.

Оздравявайте бързо! Някой ден ще танцуваме на плажа.

Скъпа моя любов,

Да танцуваме на плажа. Само за това мечтая.

Кажете ми, че един ден ще ме заведете да танцуваме на плажа, само вие и аз...

18.

Остров Мартас Винярд

(Масачусетс, краят на юли 1975 г.)

- В нашето общество, Маркъс, мъжете, от които най-много се възхищаваме, са тези, дето градят мостове, небостъргачи и империи. Но всъщност най-гордите и най-възхитителните са тези, които успяват да изградят любовта. Защото няма по-велико и по-трудно начинание.

Тя танцуваше на плажа. Играеше е вълните и тичаше по пясъка с развети от вятъра коси. Смееше се, беше толкова щастлива, че живее. Хари дълго я съзерцава от терасата на хотела. После отново се зарови в листовете, разпръснати върху масата, на която се бе настанил. Пишеше бързо и добре. Откакто бяха тук, бе написал няколко десетки страници, напредваше с френетична скорост. Благодарение на нея. Нола, Нола, любима, мой живот, мое вдъхновение. Н-О-Л-А. Най-после пишеше голям роман. Роман за любов.

- Хари - извика тя, - починете си малко! Елате да се изкъпете!

Той си позволи да прекъсне работата си и се качи в стаята им, подреди листовете в куфарчето и си сложи банския. Отиде при нея на плажа и двамата тръгнаха покрай океана, отдалечавайки се от хотела, от терасата, от другите клиенти и от къпещите се. Преодоляха една скална бариера и стигнаха до изолирано заливче. Тук можеха да се обичат.

- Прегърнете ме, Хари, любими - каза му Нола, когато се озоваха далече от чужди погледи.

Той я прегърна и тя се вкопчи в шията му, силно. После се хвърлиха в океана и започнаха весело да се плискат, преди да излязат и да легнат да съхнат върху големите бели хотелски хавлии. Тя положи глава на гърдите му.

- Обичам ви, Хари... Обичам ви така, както никога не съм обичала.

Усмихнаха се един на друг.

- Това е най-хубавата почивка в живота ми - каза Хари.

Лицето на Нола светна.

Хайде да се снимаме! Да се снимаме, така никога няма да се забравим! Взехте ли апарата?

Той извади апарата от сака си и й го подаде. Тя се притисна до него, опъна ръката, в която държеше апарата, насочи обектива към тях и натисна копчето. Точно преди да го направи, обърна глава и горещо го целуна по бузата. Засмяха се.

Мисля, че тази снимка ще е много добра - каза тя. - Искам да я пазите през целия си живот.

- Ще я пазя през целия си живот. Тази снимка никога няма да ме напусне.

Бяха тук вече четвърти ден.

*

Две седмици по-рано

Беше събота, 19 юли, денят на традиционния летен бал. За трета поредна година балът не се провеждаше в Орора, а в кънтри клуба в Монтбъри, единственото място, достойно за подобно събитие, според Ейми Прат, която, откакто бе поела ръководството му, се опитваше да го превърне във вечер от голяма класа. Бе забранила да се използва физкултурният салон на гимназията в Орора, както и бюфетите, заменени със седящи, предварително определени места, обяви за задължително носенето на вратовръзка от мъжете и организира томбола между края на вечерята и началото на танците, за да посгрее обстановката.

През месеца преди бала виждаха Ейми Прат да обикаля града и да продава на луди цени билети за томболата, които никой не отказваше да купи от страх да не го поставят на лошо място на бала. Според някои тлъстата печалба от продажбите отиваше директно в джоба й, но никой не се осмеляваше да го каже открито - важно бе да са в добри отношения с нея. Твърдеше се, че една година умишлено забравила да даде място на маса на жена, с която се била скарала. По време на вечерята нещастницата трябвало да стърчи права насред залата.

Отначало Хари реши да не ходи на бала. Беше си купил място няколко седмици по-рано, но нямаше настроение да излиза - Нола все още беше в клиниката и той се чувстваше нещастен. Искаше да остане сам. Ала сутринта преди бала Ейми Прат потропа на вратата му - от дни не го била виждала в града, не ходел в „Кларкс“. Желаела да се увери, че няма да й върже тенекия, на всяка цена трябвало да бъде на бала, казала била на всички, че ще е там. За първи път голяма нюйоркска звезда щеше да присъства на вечерта й и кой знае, догодина Хари може би ще доведе каймака на шоу бизнеса. И след няколко години целият Холивуд и целият „Бродуей“ ще пристигнат в Ню Хампшър, за да посетят едно от най-светските събития по Източното крайбрежие. „Ще дойдете довечера, нали, Хари? Там сте, нали?“, изскимтя тя, като се гърчеше пред вратата. Бе го умолявала и накрая той й обеща, главно защото не умееше да казва „не“, да не говорим, че му измъкна още петдесет долара за билети за томболата.

По-късно през деня Хари отиде да види Нола в клиниката. По пътя, от един магазин в Монтбъри купи още плочи с оперна музика. Не можа да се въздържи, музиката я правеше толкова щастлива. Но харчеше прекалено много, а вече не бе в състояние да си го позволи. Не смееше да мисли за сметката си в банката. Дори не искаше да знае колко пари са му останали. Спестяванията му се изпаряваха и както бе тръгнало, в края на лятото нямаше да може да си плати наема за къщата.

В клиниката се разходиха в парка и на едно закътано място в горичката Нола го прегърна.

- Хари, искам да си тръгна...

- Лекарите казват, че ще можеш да си тръгнеш след няколко дни.

- Не ме разбрахте. Искам да си тръгна от Орора. С вас. Тук никога няма да бъдем щастливи.

Той отговори:

- Някой ден.

- Какво някой ден?

- Някой ден ще заминем.

Лицето й светна.

- Наистина ли? Хари, наистина ли? Ще ме отведете от тук?

- Много надалече. И ще бъдем щастливи.

- Да! Много щастливи!

Тя силно се притисна до гърдите му. Всеки път когато се приближаваше до него, той усещаше да го обзема сладък трепет.

- Балът е довечера - каза Нола.

- Да.

- Ще отидете ли?

- Не знам. Обещах на Ейми Прат, но не съм в настроение.

- О, идете, моля ви! Аз мечтая да отида. Открай време мечтая някой да ме заведе на бала. Но никога няма да отида. Мама не ми дава.

- Какво ще правя там сам?

- Няма да сте сам, Хари. Аз ще съм там, в главата ви. Ще танцуваме заедно! Каквото и да става, аз ще съм винаги в главата ви!

Като чу тези думи, той се разсърди.

- Как така каквото и да става? Какво означава това?

- Нищо, Хари, любими, не се сърдете. Исках просто да ви кажа, че винаги ще ви обичам.

Така че от любов към Нола той отиде на бала с нежелание и сам. Едва влязъл, и вече съжаляваше за решението си - чувстваше се неудобно сред тълпата. За да си придаде някакво подобие на самочувствие, се настани на бара и изпи няколко мартинита, оглеждайки гостите, които пристигаха един по един. Залата бързо се напълни, гълчавата се увеличаваше. Бе убеден, че всички го гледат, сякаш знаеха, че обича петнайсетгодишно момиче. Зави му се свят, отиде в тоалетната, намокри си лицето, после седна в една кабина и се опита да се съвземе. Пое дълбоко въздух - трябваше да запази спокойствие. Никой не може да знае за него и Нола. Винаги са били толкова предпазливи и толкова дискретни. Нямаше никаква причина да се тревожи. Важното е да се държи естествено. Накрая успя да се успокои и усети, че топката в корема му се стопява. Тогава отвори вратата на кабината и точно в този момент откри надписа, направен с червило за устни върху огледалото в тоалетната.

Педофил

Обзе го паника. Кой беше там? Извика, огледа се и бутна вратите на всички кабини - никой. В тоалетната нямаше никой. Бързо грабна една кърпа, намокри я и изтри надписа, който се превърна в дълга и мазна червена лента върху огледалото. После избяга от страх да не го заварят. Повдигаше му се, чувстваше се зле, по челото му изби пот, слепоочията му затуптяха, но си наложи да се върне в залата, все едно нищо не се бе случило. Кой знаеше за него и Нола?

Вече бяха обявили началото на вечерята и гостите се насочваха към масите. Имаше чувството, че полудява. Някой го хвана за рамото и той подскочи. Беше Ейми Прат. Хари бе плувнал в пот.

- Добре ли сте, Хари? - попита тя.

- Да... Да... Само ми е малко горещо.

- Вие сте на почетната маса. Елате, ето там е.

И го заведе до голяма, украсена с цветя маса, където вече се бе настанил един около четирийсетгодишен мъж, който явно здравата се отегчаваше.

- Хари Куебърт - обяви Ейми Прат с церемониален тон, - да ви представя на Елайджа Стърн, който щедро финансира този бал. Благодарение на него билетите са толкова евтини. Той е и собственикът на къщата, в която живеете в Гуз Коув.

Елайджа Стърн усмихнато подаде ръката си. Хари се разсмя.

- Вие сте моят собственик, господин Стърн?

- Наричайте ме Елайджа. За мен е удоволствие да се запозная с вас.

След основното ястие двамата мъже излязоха навън да изпушат

по цигара и да се поразходят по моравата на заведението.

- Харесва ли ви къщата? - попита Стърн.

- Страхотно ми харесва. Великолепна е.

Елайджа Стърн дръпна от цигарата си, която проблесна в полумрака, и с носталгия разказа, че Гуз Коув е била лятната къща на семейството му в продължение на години. Баща му я построил, защото майка му получавала ужасни мигрени и според лекаря морският въздух щял да й се отрази добре.

- Когато баща ми видял този участък на брега на океана, той веднага се влюбил в него. Купил го, без да се колебае, за да построи къща. Сам начертал плановете. Обожавах това място. Тук прекарвахме прекрасни лета. После мина време, баща ми почина, майка ми се установи в Калифорния и вече никой не живееше в Гуз Коув. Обичам тази къща, дори преди няколко години я ремонтирах. Но не се ожених, нямам деца и почти нямам възможност да се възползвам от къщата, която и без това е твърде голяма за мен. Тогава се обърнах към една агенция да я даде под наем. Мисълта, че е необитаема и изоставена, ми беше непоносима. Радвам се, че човек като вас живее в нея.

Стърн обясни, че като дете е изживял в Орора първата си любов и първия си бал и че оттогава се връща тук веднъж годишно, точно за бала, за да си припомни онези мигове.

Запалиха втора цигара и седнаха за малко на една каменна пейка.

- Е, какво пишете в момента, Хари?

- Любовен роман... Поне се опитвам. Знаете ли, всички тук мислят, че съм голям писател, но това е някакво недоразумение.

Хари усещаше, че Стърн не е от тези, които биха се оставили да ги мамят. Стърн се задоволи да отвърне:

- Хората тук са много впечатлителни. Достатъчно е да ги видите на бала. Значи, любовен роман?

- Да.

- Докъде сте стигнали?

- До началото. Да си кажа право, не ми върви писането.

- Много неприятно. Грижи ли имате?

- Нещо такова.

- Да не сте влюбен?

- Защо ми задавате този въпрос?

- От любопитство. Питах се дали трябва да си влюбен, за да пишеш любовен роман. Във всеки случай писателите ме впечатляват. Може би защото бих искал и аз да съм писател. Или изобщо творец. Изпитвам безусловна любов към живописта. Но за съжаление, не ме бива в изкуствата. Как ще се казва книгата ви?

- Още не знам.

- И за какъв вид любовна история става дума?

- За забранена любов.

- Наистина изглежда много интересно - въодушеви се Стърн. -Би трябвало пак да се видим при случай.

В двайсет и един и трийсет, след десерта, Ейми Прат обяви тегленето на томболата, представено, както обикновено, от съпруга й. Началникът Прат, почти налапал микрофона, съобщи наградите. Те бяха осигурени от местните търговци и бяха по-скоро дребни, освен първата награда, която предизвика голямо вълнение - беше престой от една седмица с всичко, включено в цената, в луксозен хотел на Мартас Винярд за двама души. „Моля за вашето внимание - изрева началникът Прат. - Първата награда печели... Внимание... билет номер 1385!“ Настъпи кратка тишина. После внезапно Хари, осъзнал, че става дума за един от неговите билети, учуден се изправи. Веднага се разнесе буря от аплодисменти и много от поканените го наобиколиха, за да го поздравят. До края на вечерта всички гледаха само него - беше се превърнал в център на света. Докато той не гледаше никого - неговият център на света спеше в малка болнична стая на петнайсет мили от там.

Когато към два часа през нощта напусна бала, Хари срещна във фоайето Елайджа Стърн, който също си тръгваше.

- Първа награда от томболата - усмихна се Стърн. - Може да се каже, че сте по-скоро късметлия.

- Да. А като си помисля, че за малко да не си купя билет...

- Да ви закарам ли до вас?

- Благодаря, Елайджа, с кола съм.

Повървяха заедно до паркинга. Една черна лимузина чакаше Стърн, шофьорът й стоеше отпред и пушеше цигара. Стърн го посочи и каза:

- Хари, бих искал да ви представя моя доверен човек. Наистина е забележителен. Впрочем, ако нямате нищо против, ще го изпратя в Гуз Коув да се занимае с розите. Скоро ще трябва да се подрязват, а той е много талантлив градинар, за разлика от некадърниците, които ми изпраща агенцията и които миналото лято умориха всичките ми цветя.

- Нямам нищо против, Елайджа. Вие сте у дома си.

Приближавайки се до мъжа, Хари забеляза, че той има ужасяваща външност - тялото му беше масивно и мускулесто, лицето му изкривено и цялото в белези. Стиснаха си ръцете и Хари каза:

- Аз съм Хари Куебърт.

- Добър весер, господин Куебърт - отвърна мъжът, който се изразяваше мъчително и неразбираемо. - Касвам се Лутър Кейлъп.

Още на другия ден Орора се развълнува - с кого ще отиде Хари Куебърт на Мартас Винярд? Никой не знаеше да има жена тук. Дали си няма приятелка в Ню Йорк? Може би кинозвезда. Или пък ще вземе със себе си някоя млада жена от Орора? Дали е завоювал някоя тук, той, който беше толкова дискретен? Ще отразят ли събитието вестниците, които пишат за звезди?

Единственият, който не мислеше за това пътуване, беше самият Хари. В понеделник сутринта, на 21 юли, той се бе поболял от безпокойство - стоеше си вкъщи и се чудеше: кой знаеше за него и Нола? Кой го бе последвал чак в тоалетната? Кой имаше дързостта да цапа огледалото с такъв позорен надпис? Червило за устни - сигурно беше жена. Но коя? За да не мисли за това, той се приближи до бюрото и реши да подреди листовете си. Тогава разбра, че липсва един. Един лист за Нола, написан в деня на опита й за самоубийство. Добре си спомняше, че го бе оставил там. Във всеки случай вече от седмица трупаше чернови на бюрото си, но винаги ги номерираше, за да може да ги подреди след това хронологически. Сега установяваше, че липсва един лист. Беше важен лист, добре си спомняше. Отново се залови да подрежда, изпразни и чантата си листа го нямаше. Невъзможно. Винаги оглеждаше масата, преди да си тръгне от „Кларкс“, за да е сигурен, че нищо не е забравил. В Гуз Коув работеше само в кабинета си и ако случайно се настанеше на терасата, после прибираше написаното и го оставяше на бюрото си вътре. Нямаше начин да е изгубил този лист. Къде ли беше? След като безрезултатно прерови цялата къща, взе да се пита дали някой не е идвал тук да търси компрометиращи доказателства. Дали не беше същото лице, което бе написало онази дума на огледалото в тоалетната вечерта на бала? При тази мисъл така го заболя стомах, че за малко да повърне.

През същия ден Нола излезе от клиниката „Шарлотс Хил“. Веднага щом се прибра в Орора, първото, което направи, бе да отиде да види Хари. Пристигна в Гуз Коув в късния следобед - той беше на плажа с алуминиевата си кутия. Щом го зърна, тя се хвърли в прегръдките му. Той я повдигна във въздуха и я завъртя.

- О, Хари, Хари, любими! Толкова исках да съм тук с вас!

Той с всичка сила я притисна до себе си.

- Нола! Нола, любима моя...

- Как сте, Хари? Нанси ми каза, че сте спечелили първата награда от томболата.

- Да, представяш ли си?

- Почивка за двама на Мартас Винярд! За кога е?

- Датите не са определени. Трябва само да се обадя в хотела, когато реша да направя резервация.

- Ще ме вземете ли с вас? О, Хари, заведете ме там, където можем да бъдем щастливи, без да се крием!

Той не отговори и двамата направиха няколко крачки по брега. Загледаха се във вълните, които завършваха пътя си в пясъка.

- Откъде идват вълните? - попита Нола.

- Отдалече - отвърна Хари. Идват отдалече, за да видят брега на великата Америка и да умрат.

Той погледна Нола и внезапно яростно обхвана лицето й с ръце.

- По дяволите, Нола! Защо си искала да умреш?

- То не е, че искаш да умреш - каза Нола. - А че не можеш повече да живееш.

- Но спомняш ли си онзи ден на плажа, след представлението, когато ми каза да не се безпокоя, защото ти си тук? Как ще бдиш над мен, ако се убиеш?

- Знам, Хари. Простете ми. Искам прошка.

И на този плаж, където се бяха срещнали и влюбили един в друг от пръв поглед, тя коленичи, за да го помоли да й прости. После прошепна: „Отведете ме от тук, Хари. Заведете ме в Мартас Винярд. Отведете ме и нека се обичаме завинаги“. В еуфорията на момента той обеща. Но когато малко по-късно тя си тръгна, докато я гледаше как се отдалечава по пътя, си каза, че не може да я отведе. Невъзможно беше. Някой вече знаеше за тях. Ако заминеха заедно, целият град щеше да разбере и затворът не му мърдаше. Не можеше да я отведе и ако го помолеше още веднъж, щеше да отхвърли забраненото пътуване. Щеше да го отблъсква до края на вечността.

На другия ден отиде в „Кларкс“ за пръв път от много време. Както обикновено, Джени беше на работа. Когато Хари влезе, очите й светнаха - беше се върнал. Дали заради бала? Дали е изпитал ревност, като я е видял с Травис? Дали не иска да я заведе в Мартас Винярд? Ако отидеше без нея, значи, не я обичаше. Този въпрос толкова я тормозеше, че му го зададе още преди да приеме поръчката му.

- С кого ще отидеш в Мартас Винярд, Хари?

- Нямам представа - отвърна той. - Може би с никого. Може би ще се възползвам, за да продължа книгата си.

Тя се намуси.

- Такова прекрасно пътуване - сам? Би било жалко.

Джени тайно се надяваше, че ще каже: „Права си, Джени, любов моя, да заминем заедно да се целуваме по залез-слънце“. Но той каза само: „Едно кафе, ако обичаш“. И Джени робинята тръгна за кафе. В този момент Тамара Куин излезе от кабинета си в задната част на ресторанта, където водеше счетоводството. Като видя Хари седнал на обичайното си място, тя се спусна към него и без дори да го поздрави, заяви с тон, изпълнен с ярост и горчивина:

- Точно си гледах сметките. Повече не можете да консумирате на вересия, господин Куебърт.

- Разбирам - отвърна Хари, който искаше да избегне скандала. - Съжалявам, че не се отзовах на поканата ви в неделя. Аз...

- Извиненията ви не ме интересуват. Получих цветята ви и ги хвърлих на боклука. Ще ви помоля да уредите сметката си до края на седмицата.

- Естествено. Дайте ми фактурата, ще ви платя незабавно.

Тя донесе подробната сметка и той само дето не се задави - дължеше повече от 500 долара. Бе харчил, без да мисли: 500 долара за храна и напитки, 500 долара, хвърлени през прозореца, само за да бъде с Нола. Към тази сметка се добави на другата сутрин писмо от брокерската агенция. Беше платил половината от престоя си в Гуз Коув, тоест до края на юли. Уведомяваха го, че му остават да плати още хиляда долара, за да ползва къщата до септември, и че както бе уговорено, щяха да изтеглят тази сума от сметката му. Само че той нямаше хиляда долара. Дългът към „Кларкс“ изчерпваше почти всичките му пари. Нямаше с какво да плати наема за такава къща. Не можеше повече да живее в нея. Какво да направи? Да телефонира на Елайджа Стърн и да му обясни ситуацията? Но какъв е смисълът? Не бе написал великия роман, който се надяваше да сътвори, беше истински самозванец.

След като поразмисли, той се обади в хотела в Мартас Винярд. Ето какво щеше да стори. Щеше да се откаже от къщата. Ще прекрати окончателно този маскарад. Ще замине за една седмица с Нола, за да изживеят любовта си за последен път, после ще изчезне. От рецепцията на хотела го уведомиха, че имат една свободна стая за седмицата от 28 юли до 3 август. Ето това ще стори - ще обича Нола за последен път, после ще напусне града завинаги.

Щом направи резервацията, Хари се обади в брокерската агенция. Обясни, че е получил писмото им, но че за съжаление, няма средства, с които да плати наема за къщата в Гуз Коув. Поиска прекратяване на договора от 1 август и успя да убеди служителя да му позволи, по практически причини, да ползва къщата до 4 август, дата, на която ще върне ключовете направо в бостънския филиал на пътя за Ню Йорк. Докато говореше по телефона, усети сълзи в гласа си - така завършваше приключението на уж великия писател Хари Куебърт, неспособен да напише три реда от огромния шедьовър, който имаше амбицията да създаде. И малко преди да рухне, затвори телефона с думите: „Чудесно, господине. Значи, ще ви оставя ключовете от Гуз Коув в агенцията в понеделник, 4 август, на път за Ню Йорк“. След като остави слушалката, подскочи, като чу един задавен глас да изрича зад гърба му: „Заминавате ли, Хари?“. Беше Нола. Бе влязла в къщата, без да чука, и бе чула разговора. Очите й бяха пълни със сълзи. Повтори:

- Заминавате ли, Хари? Какво става?

- Нола... Имам неприятности.

Тя се спусна към него.

- Неприятности? Но какви неприятности? Не можете да заминете, Хари! Не можете да заминете! Ако заминете, ще умра!

- Не! Никога не казвай това!

Тя падна на колене.

- Не заминавайте, Хари! В името на Бога! Без вас съм нищо!

Той се отпусна на пода до нея.

- Нола... Трябва да ти кажа... Лъгал съм те от самото начало. Не съм известен писател. Беше лъжа! Всичко беше лъжа. За мен, за кариерата ми! Вече нямам пари! Нямам нищо! Няма как да остана в тази къща. Не мога да остана в Орора.

- Ще измислим нещо! Нямам никакви съмнения, че ще станете велик писател. Ще спечелите много пари! Първата ви книга беше забележителна, а книгата, която пишете в момента с толкова плам, ще има голям успех, сигурна съм! Никога не се лъжа!

- В тази книга, Нола, има само ужаси. Само ужасни думи.

- Какви са тези ужасни думи?

- Думи за теб, които не би трябвало да пиша. Но го правя заради това, което чувствам.

- И какво чувствате, Хари?

- Любов. Толкова много любов!

- Но тогава пишете хубави думи! Започнете да работите! Напишете хубави думи!

Тя го хвана за ръка и го настани на терасата. Донесе му листовете, бележниците, химикалките. Направи кафе, пусна една плоча с оперна музика и отвори прозорците на дневната, за да може да се чува и навън. Знаеше, че музиката му помага да се съсредоточи. Той послушно си събра ума и започна всичко отначало. Започна да пише роман за любовта така, сякаш връзката му с Нола беше възможна. Писа цели два часа, думите сами идваха, изреченията се редяха съвършено, естествено, изскачаха от химикалката му, която танцуваше по хартията. За пръв път, откакто беше тук, изпита чувството, че романът му наистина е на път да се роди.

Когато вдигна очи от листа, забеляза, че Нола, седнала на един сламен стол, малко встрани, за да не му пречи, беше кротко заспала. Слънцето беше великолепно, времето бе много топло. И изведнъж му се стори, че с романа, който пишеше, с Нола, с къщата на брега на океана животът му беше истински прекрасен. Стори му се дори, че да напусне Орора, няма да е никак лошо. Ще завърши романа си в Ню Йорк, ще стане голям писател и ще чака Нола. Всъщност да замине, не означаваше да я изгуби. Може би точно обратното. Щом завърши гимназия, ще може да дойде в университета в Ню Йорк. И ще бъдат заедно. Дотогава ще си пишат, ще се виждат през ваканцията. Годините ще се изнижат и скоро любовта им вече няма да бъде забранена. Нежно събуди Нола. Тя се усмихна и се протегна.

- Как върви писането?

- Много добре.

- Страхотно! Може ли да прочета?

- Скоро. Обещавам.

Над водата прелетяха ято чайки.

- Сложете и чайките! Нека да има и чайки в романа ви!

- Ще има на всяка страница, Нола. Дали да не заминем за няколко дни в Мартас Винярд? Следващата седмица разполагат с една свободна стая.

Тя засия.

- Да! Да заминем! Да заминем заедно.

- Но какво ще кажеш на родителите ти?

- Не се тревожете, Хари, любими. Ще се оправя с родителите ми. Вие се погрижете да напишете шедьовъра си и да ме обичате. Значи, оставате?

- Не, Нола. Трябва да си замина в края на месеца, защото не мога да си платя наема за къщата.

- В края на месеца? Та това е сега.

- Знам.

Очите й се изпълниха със сълзи.

- Не заминавайте, Хари!

- Ню Йорк не е далече. Ще ми идваш на гости. Ще си пишем. Ще си говорим по телефона. А защо да не дойдеш в тамошния университет? Казвала си ми, че мечтаеш да видиш Ню Йорк.

- Университет? Но това е след три години! Три години без вас, няма да мога, Хари! Няма да издържа!

- Не се притеснявай, времето ще мине бързо. Когато хората се обичат, времето лети.

- Не ме напускайте, Хари. Не искам Мартас Винярд да е прощалното ни пътуване.

- Нола, нямам повече пари. Не мога да остана тук.

- Не, Хари, милост. Ще намерим решение. Хората, които се обичат, винаги намират решение, за да се обичат още повече. Обещайте ми поне да размислите.

- Обещавам ти.

Тръгнаха след седмица, призори в понеделник, на 28 юли 1975-а, без да споменават неизбежното заминаване на Хари. Той се ядосваше на себе си, че се е оставил на амбициите и на мечтите си за величие - как си е въобразявал, че ще напише велик роман за едно лято?

Срещнаха се в четири часа сутринта на паркинга на пристанището. Орора спеше. Караха бързо до Бостън. Там закусиха. После продължиха и почти без да спират, стигнаха до Фалмът, откъдето взеха ферибота. Пристигнаха на остров Мартас Винярд в самия край на деня. Оттогава живееха като в сън във великолепния хотел на брега на океана. Къпеха се, разхождаха се, вечеряха в голямата трапезария на хотела, без никой да ги погледне или да им зададе въпрос. В Мартас Винярд можеха да живеят.

*

Вече от четири дни бяха тук. Легнали на топлия пясък на брега на малкия залив, далече от света, двамата мислеха само за себе си и за щастието да са заедно. Тя си играеше е фотоапарата, той обмисляше книгата си.

Беше казала на Хари, че родителите й смятат, че е у приятелка, но всъщност го излъга. Бе избягала от къщи, без да каже на никого. Щеше да е много сложно да оправдава целоседмично отсъствие. Така че просто бе тръгнала без обяснения. Призори излезе през прозореца на стаята си. И докато с Хари се изтягаха на плажа, в Орора преподобният Келерган не си намираше място от безпокойство. В понеделник сутринта бе видял стаята на дъщеря си празна. Не предупреди полицията. Първо опит за самоубийство, сега бягство. Ако съобщеше на полицията, всички щяха да узнаят. Даде си седем дни да я открие. Седем дни, колкото са били нужни на Бог да сътвори света. Прекарваше дните си в колата, обикаляше областта и търсеше дъщеря си. Боеше се от най-лошото. След седем дни щеше да се обърне към властите.

Хари нищо не подозираше. Беше заслепен от любов. Както сутринта, когато тръгнаха за Мартас Винярд от паркинга на пристанището, така и сега не забеляза скритата в тъмнината сянка, която ги наблюдаваше.

Прибраха се в Орора в неделя следобед, на 3 август 1975-а. Като преминаха границата между Масачусетс и Ню Хампшър, Нола се разплака. Каза на Хари, че не би могла да живее без него, че няма право да заминава, че любов като тяхната се случва веднъж в живота, ако изобщо се случи. И не спря да го моли: „Не ме напускайте, Хари. Не ме оставяйте тук“. Казваше му, че толкова добре е писал през последните дни, че не бива да рискува да изгуби вдъхновението си. Умоляваше го: „Ще се грижа за вас, вие ще трябва само да се съсредоточите върху писането си. Пишете великолепен роман, нямате право всичко да развалите“. Не грешеше - бе неговата муза, вдъхновението му, тази, заради която внезапно бе започнал да пише толкова добре, толкова бързо. Но беше твърде късно - вече нямаше пари да си плати къщата. Налагаше се да замине.

Остави Нола на няколко пресечки от дома й и се целунаха за последен път. Бузите й бяха мокри от сълзи, тя се вкопчваше в него, за да го задържи.

- Кажете ми, че ще сте тук утре сутринта!

- Нола, аз...

- Ще ви донеса топъл козунак, ще направя кафе. Всичко ще направя. Ще бъда ваша жена и вие ще бъдете велик писател. Кажете ми, че ще сте тук...

- Ще бъда тук.

Тя светна.

- Наистина ли?

- Ще бъда тук. Обещавам.

- Не е достатъчно да обещавате, Хари. Закълнете ми се, закълнете се в името на любовта ни, че няма да ме изоставите.

- Кълна се, Нола. ’

Излъга, беше прекалено трудно да каже истината. Щом тя изчезна зад ъгъла, побърза да се прибере в Гуз Коув. Не биваше да губи време. Не искаше да рискува - тя можеше да се върне и да го изненада в бягството му. Още същата вечер щеше да е в Бостън. В къщата набързо събра нещата си натрупа куфарите в багажника на колата и хвърли останалите вещи, които трябваше да вземе, на задната седалка. После затвори капаците, изключи газта и електричеството, спря водата. Бягаше, бягаше от любовта.

Реши да й остави бележка. Надраска няколко реда: Нола, любима моя, трябваше да замина. Ще ти пиша. Винаги ще те обичам. Надраска ги на листче, пъхна го в рамката на вратата, след което го извади от там от страх да не го намери някой друг. Няма да има бележка, така ще е по-сигурно. Заключи вратата, качи се в колата и рязко потегли. Бягаше с пълна скорост. Сбогом, Гуз Коув, сбогом, Ню Хампшър, сбогом, Нола.

Беше свършило завинаги.

17.

Опит за бягство

- Трябва да подготвяте текстовете си, както се готвите за боксов мач, Маркъс. В дните преди боя по време на тренировките не стигайте докрай, изпускайте най-много до седемдесет процента от парата, за да кипне и се надигне у вас яростта, която ще оставите да избухне в деня на мача.

- Какво значи това?

- Че когато имате някаква идея, вместо веднага да напишете някой от нечетивните си разкази, които след това публикувате на първа страница в ръководеното от вас списание, по-добре я оставете да узрее. Не й позволявайте да излезе, оставете я да порасне във вас, докато усетите, че моментът е дошъл. Това ще е номер... До колко стигнахме?

- До осемнайсет.

- Не, до седемнайсет.

- Защо ме питате, като знаете?

- За да видя дали ме слушате, Маркъс.

- Значи, седемнайсето, Хари... Да направя от идеите...

- ...озарения.

Във вторник, 1 юли 2008 година, докато го слушах развълнувано в стаята за свиждане в щатския затвор на Ню Хампшър, Хари ми разказа как вечерта на 3 август 1975-а, когато се готвел да напусне Орора и тъкмо се бил включил с висока скорост в път № 1, се разминал с кола, която направила обратен завой, за да го последва.

*

Неделя вечер, 3 август 1975 г.

Отначало помисли, че е полицейска кола, но нямаше нито светещ буркан, нито сирена. Беше се лепнала зад него и неясно защо надуваше клаксона. Хари внезапно се уплаши дали няма да стане жертва на обир. Опита се да ускори, ала преследвачът му успя да го задмине и го принуди да свие встрани и да спре, препречвайки му пътя. Хари изскочи от купето, готов да се разправя, преди да разпознае шофьора на Стърн, Лутър Кейлъб, когато и той излезе от колата си.

- Вие сте се побъркали! - изкрещя Хари.

- Моля да ме исфините, господин Куепърт. Не исках да фи уплаша. Господин Стърн иска да фи фиди. От няколко дни фи търся.

- И какво иска господин Стърн?

Хари трепереше, сърцето му щеше да се пръсне от напрежение.

- Нямам претстафа, господине - каза Лутър. - Но каза, че е фажно. Чака фи фкъщи.

Хари отстъпи пред настояването на Лутър и неохотно прие да го последва до Конкорд. Стъмваше се. Стигнаха до огромното имение на Стърн, където Кейлъб безмълвно заведе Хари на обширна тераса в къщата. Разположил се по лек халат край маса на терасата, Елайджа Стърн пиеше цитронада. Щом видя Хари, той се изправи и тръгна да го посрещне, видимо облекчен от идването му.

- Господи, драги Хари, мислех, че никога няма да ви открия! Благодаря ви, че дойдохте до тук в този късен час! Звънях ви по телефона, писах ви писмо. Всеки ден изпращах Лутър да ви търси. Никаква вест от вас. Къде се бяхте скрили?

- Отсъствах от града. Какво толкова важно има?

- Знам всичко! Всичко! И искахте да скриете истината от мен?

Краката на Хари се подкосиха - Стърн знаеше за Нола.

- За какво говорите? - измънка той, за да спечели време.

- Но за къщата в Гуз Коув, да му се не види! Защо не ми казахте, че се каните да я напуснете заради парични затруднения? От бостънската агенция го научих. Предадоха ми, че сте се разбрали утре да върнете ключовете, затова беше спешно да ви открия! Непременно трябваше да говоря с вас! Нямам нужда от наема за къщата и държа да подкрепя проекта за книгата ви. Искам да останете в Гуз Коув, докато завършите романа си. Какво ще кажете? Нали това място ви вдъхновява, защо тогава да го напускате? Всичко съм уредил с агенцията. Имам слабост към изкуството и културата. Ако ви е добре в тази къща, останете още няколко месеца! Много ще съм горд, ако успея да допринеса за написването на велик роман. Не ми отказвайте, не познавам много писатели. От сърце искам да ви помогна.

С въздишка на облекчение Хари се отпусна на един стол. Веднага прие предложението на Елайджа Стърн. Беше възможност, на каквато не се бе надявал - да се възползва от къщата в Гуз Коув още няколко месеца, да завърши романа си, вдъхновяван от Нола. Ако живееше скромно и като не плащаше наем за къщата, щеше да задоволява нуждите си. Остана още малко със Стърн на терасата, за да си поговорят за литература и главно от учтивост към благодетеля си, защото единственото му желание бе да се прибере незабавно в Орора, да се срещне с Нола и да й каже, че е намерил решение. После си помисли, че тя може би вече е минала през Гуз Коув. Дали е видяла, че вратата е заключена? Открила ли бе, че е избягал, че е бил готов да я изостави? Усети, че стомахът му се свива, и когато сметна, че вече е прилично да си тръгне, с пълна скорост подкара към Гуз Коув. Побърза да отвори капаците, пусна водата, включи газта и тока, подреди нещата си по местата им, за да заличи всяка следа от бягството си. Нола не биваше никога да узнае. Нола, неговата муза. Тази, без която нищо не можеше да направи.

*

- Ето - каза Хари, - ето как успях да остана в Гуз Коув и да продължа книгата си. През следващите седмици правих само едно - пишех. Пишех като луд, пишех трескаво, пишех така, че губех представа за сутрин и вечер, за глад и жажда. Пишех, без да спирам, докато ме заболят очите, китките, главата, всичко. Пишех, докато не започнеше да ми се повдига. В продължение на три седмици писах ден и нощ. И през цялото това време Нола се грижеше за мен. Идваше да ме наглежда, да ми дава да ям, да ме накара да спя, водеше ме на разходка, когато усетеше, че вече не издържам. Дискретна, невидима и вездесъща - благодарение на нея всичко ставаше възможно. И главно, тя преписваше текста ми на машина, една портативна „Ремингтън“. Нерядко отнасяше със себе си част от ръкописа, за да го прочете. Без да ме пита. На другия ден ми казваше какво мисли. Коментарите й често бяха хвалебствени, повтаряше ми, че текстът е великолепен, че това са най-хубавите думи, които някога е чела, и с големите си влюбени очи ме изпълваше с изключителна увереност.

- Какво й казахте за къщата? - попитах.

Че я обичам повече от всичко на света, че съм искал да остана близо до нея и съм успял да уредя нещата с банката, за да мога да си платя наема. Благодарение на нея написах тази книга, Маркъс. Вече не ходех в „Кларкс“, почти не ме виждаха в града. Тя бдеше над мен, грижеше се за всичко. Дори ми казваше, че не мога да пазарувам сам, защото не знам какво ми е нужно, и че трябва да ходим заедно в отдалечените супери, за да бъдем спокойни. Гневеше се, когато установеше, че съм прескочил обяд или съм вечерял с шоколад. Какъв великолепен гняв беше това... Бих искал този нежен гняв да ме съпровожда в творчеството и в живота ми завинаги.

- Значи, наистина сте написали „Произходът на злото“ за няколко седмици?

- Да. Бях обзет от някаква творческа треска, която никога повече не ме споходи. Дали се дължеше на любовта? Без сянка от съмнение. Мисля, че след като Нола изчезна, част от таланта ми изчезна заедно с нея. Сега разбирате защо ви моля да не се тревожите, когато не ви идва вдъхновение.

Дойде надзирателят да ни предупреди, че времето за посещение е изтекло, и да ни прикани да приключваме.

- Казвате, че Нола е отнасяла със себе си ръкописа? - подхванах бързо, за да не изтървем нишката на разговора.

- Отнасяше частите, които бе преписала на машина. Четеше ги и ми казваше мнението си. Маркъс, през онзи месец август седемдесет и пета година живях в рая. Бях толкова щастлив. Бяхме толкова щастливи. Но въпреки всичко ме преследваше мисълта, че някой знае за нас. Някой, готов да изцапа огледалото с ужасяващи думи. Този някой можеше да ни дебне от гората и всичко да вижда. Тази мисъл ме поболяваше.

- Затова ли искахте да заминете? Казвате, били сте го решили заедно, но защо точно на трийсети август вечерта?

- Това, Маркъс, беше заради една ужасна история. Записвате ли?

- Да.

- Сега ще ви разкажа един много сериозен епизод. За да разберете. Само не искам да се разчува.

- Разчитайте на мен.

- Знаете ли, през седмицата, когато бяхме на Мартас Винярд, Нола не бе казала, че е с приятелка, а просто бе избягала от къщи. Потеглила, без да каже нищо на никого. Като я видях отново, в деня след завръщането ни, изглеждаше ужасно тъжна. Каза, че майка й я набила. Имаше следи по тялото. Плачеше. Тогава ми разправи, че майка й я наказва за дреболии. Че я удря с метална линия и й прилага онази гадост, като в „Гуантанамо“, давенето - пълни леген с вода, хваща дъщеря си за косите и потапя главата й във водата. Това можело да я освободи.

- Да я освободи?

- Да я освободи от злото. Нещо като кръщение, предполагам. Исус в река Йордан или нещо такова. Отначало не можех да повярвам, ала доказателствата бяха налице. Попитах я: „Но кой ти стори това?“. „Мама.“ „А защо баща ти не реагира?“ „Татко се затваря в гаража и слуша музика, много силна. Така прави, когато мама ме наказва. Не желае да чува.“ Нола не издържаше повече, Маркъс. Не издържаше повече. Поисках да оправя нещата, да поговоря с Келерганови. Това трябваше да се прекрати. Но Нола ме умоляваше да не се намесвам, каза ми, че ще има ужасни неприятности, че родителите й сигурно ще я изпратят далече от града и никога вече няма да се видим. И все пак това положение не можеше да продължава. Затова към края на август, някъде към двайсети, решихме, че трябва да заминем. Бързо. И тайно, разбира се. Избрахме датата трийсети август. Искахме да караме до Канада, да пресечем границата във Върмонт. Да отидем може би в Британска Колумбия, да се настаним в дървена колиба. На брега на езеро. Представяхме си, че ще живеем прекрасен живот. Никой никога нямаше да узнае къде сме.

- Значи, затова смятахте да избягате?

- Да.

- Но защо не искате да говоря за това?

- Защото това е само началото на историята, Маркъс. После направих ужасно откритие за майката на Нола...

В този момент ни прекъсна надзирателят. Посещението бе завършило.

- Ще продължим разговора следващия път, Маркъс - рече ми Хари, изправяйки се. - А дотогава, нито дума за това!

- Обещавам, Хари. Само ми кажете - какво щеше да стане с книгата, ако бяхте избягали?

- Щях да съм писател в изгнание. Или нямаше да съм писател. В онзи момент това вече беше без значение. Само Нола имаше значение. Нола беше моят свят. Останалото не ме интересуваше.

Изумих се. Значи, такъв безумен план бе замислял Хари преди трийсет и три години - да избяга в Канада с момичето, в което е бил лудо влюбен. Да замине с Нола и да се крие на брега на езеро, без да подозира, че в определения за бягството ден Нола ще изчезне и ще бъде убита, нито че книгата, която бе написал за рекордно кратко време и от която е бил готов да се откаже, ще стане един от най-големите литературни успехи на втората половина на века.

На втората ни среща Нанси Хатауей сподели с мен своята версия за Мартас Винярд. Разказа ми, че през седмицата след завръщането на Нола от клиниката „Шарлотс Хил“ двете ходели всеки ден да се къпят на Гранд Бийч и че Нола няколко пъти оставала да вечеря у тях. Ала следващия понеделник, когато Нанси позвънила на Теръс Авеню 245, й отговорили, че Нола е много болна и трябва да остане в леглото.

- Все същата песен през цялата седмица - каза ми Нанси. - „Нола е много болна, не приема посетители.“ Дори майка ми се разтревожи и отиде да я навести, но не я пуснаха вътре. Това направо ме побърка, усещах, че става нещо. И в един момент разбрах - Нола беше изчезнала.

- Защо помислихте така? Може наистина да е била болна и на легло.

- Майка ми забеляза една подробност - не се чуваше музика. През цялата седмица нито веднъж нямаше музика.

Продължих да настоявам.

- Може, ако е била болна, да не са искали да я безпокоят с музика.

- За първи път от много отдавна нямаше музика. Беше изключително необичайно. Тогава реших да се уверя с очите си и след като за пореден път ми казаха, че Нола е болна и лежи, се промъкнах зад къщата и отидох да погледна през прозореца на стаята й. В стаята нямаше никой, леглото не беше разтурено. Нола я нямаше, със сигурност. И после в неделя музиката пак зазвуча. Отново ужасната музика се разнасяше от гаража и ето че на другия ден се появи и Нола. И това ако не е съвпадение! Тя дойде вкъщи привечер и отидохме да седнем в градината на главната улица. Там я накарах да ми каже истината. Главно заради следите по гърба й. Скрихме се зад храстите, накарах я да си вдигне роклята и видях, че е била лошо бита. Настоях да ми каже какво се е случило и тя накрая ми призна, че са я били, защо-то избягала от къщи за цяла седмица. Заминала с мъж, по-възрастен мъж. Несъмнено със Стърн. Каза ми, че е било чудесно и че си е струвало ударите, които получила вкъщи, като се върнала.

Въздържах се да уведомя Нанси, че Нола е прекарала седмицата на Мартас Винярд с Хари, а не с Елайджа Стърн. Впрочем тя като че ли не знаеше много повече за връзката на Стърн с Нола.

- Смятам, че със Стърн е била мръсна история - подзе. - Особено сега, като си помисля. Лутър Кейлъб идваше да я взема от Орора с кола, син мустанг. Знам, че я караше у Стърн. Всичко ставаше тайно, естествено, но веднъж бях свидетелка на тази сцена. Тогава Нола ми каза: „Нито дума на никого! Закълни ми се в името на приятелството ни. Иначе и двете ще имаме неприятности“. Казах й: „Нола, защо ходиш у този възрастен мъж?“. Тя ми отговори: „От любов“.

- Кога беше започнало това? - попитах.

- Не бих могла да кажа. Научих го през лятото, но не си спомням кога точно. Толкова неща се случиха през онова лято. Може би тази история е продължавала много по-дълго, може би от години, кой знае.

- Но в края на краищата казахте на някого, нали? Когато Нола изчезна.

- Естествено! Казах на началника Прат. Казах му всичко, което знаех, всичко, което казах и на вас. Той рече да не се безпокоя, щял да изясни нещата.

- Готова ли сте да разкажете това пред съда?

- Разбира се, ако трябва.

Искаше ми се да проведа втори разговор с преподобния Келерган в присъствието на Гахалоуд. Обадих се на сержанта, за да му изложа идеята си.

- Да разпитаме заедно пастор Келерган? Сигурно замисляте нещо.

- И да, и не. Бих желал да обсъдя с него новите елементи от разследването - връзките на дъщеря му и побоите, които е понасяла.

- Ама вие какво искате? Да отида да питам бащата дали случайно дъщеря му не е била уличница?

- Хайде сега, сержант. Знаете, че сме направили важни открития. В рамките на една седмица всичко, в което бяхме сигурни, беше пометено. Можете ли днес да ми кажете коя наистина е била Нола Келерган?

- Добре, писателче, убедихте ме. Ще дойда утре в Орора. „Кларкс“ знаете ли го?

- Разбира се. Защо?

- В десет часа там. Ще ви обясня.

На другата сутрин отидох в „Кларкс“ преди часа на срещата, за да си поговоря за миналото с Джени. Споменах летния бал от 1975 година, за който тя ми каза, че е един от най-лошите й спомени от балове, тъй като си въобразявала, че ще отиде под ръка с Хари. Най-лошото било в момента на томболата, когато той получил първата награда. Тайно се надявала, че ще бъде щастливата избраница, че Хари ще я вземе някоя сутрин и ще я заведе за една любовна седмица на слънце.

- Надявах се - каза ми тя. - Толкова се надявах, че ще ме избере. Всеки ден очаквах да се обади. После, в края на юли, той изчезна за една седмица и разбрах, че сигурно е отишъл на Мартас Винярд без мен. Не знам с коя е бил.

Излъгах, за да не я обидя много.

- Сам - казах. - Ходил е сам.

Тя се усмихна сякаш с облекчение. И додаде:

- Откакто знам за Хари и Нола, откакто знам, че й е написал книга, не се чувствам жена. Защо е избрал нея?

- Тези неща не стават по поръчка. Никога ли не си подозирала за Нола и него?

- Хари и Нола? Та кой би могъл да си представи подобно нещо?

- Например майка ти. Тя твърди, че винаги е знаела. Нищо ли не ти каза по онова време?

- Никога не е споменавала за връзка между двамата. Но е вярно, че след изчезването на Нола каза, че подозира Хари. Спомням си впрочем, че в неделите Травис, който ме ухажваше, идваше понякога на обяд вкъщи и че мама не спираше да повтаря: „Сигурна съм, че Хари е свързан с изчезването на малката!“. А Травис отговаряше: „Доказателства трябват, госпожо Куин, иначе не става“. И майка ми настояваше: „Имах доказателство. Неоспоримо доказателство. Но го изгубих“. Аз лично така и не й повярвах. Мама му се сърдеше главно заради градинското празненство.

Гахалоуд дойде в „Кларкс“ точно в десет часа.

- Сложихте пръст в раната, писателче - каза той, като се настани на бара до мен.

- Така ли?

- Проверих го този Лутър Кейлъб. Не беше лесно, но ето какво открих: роден е през хиляда деветстотин и четирийсета година в Портланд, Мейн. Не знам защо е дошъл насам, обаче между седемдесета и седемдесет и пета е имал досие в полицията в Конкорд за неуместно поведение с жени. Ходел по улиците и заговарял жените. Дори е постъпило оплакване срещу него, подадено от някоя си Джени Куин, по мъж Дон. Тя държи това заведение. Оплакване за тормоз, от август седемдесет и пета. Ето защо исках да се видим тук.

- Джени е подавала оплакване срещу Лутър Кейлъб?

- Познавате ли я?

- Разбира се.

- Повикайте я, ако обичате.

Помолих един от сервитьорите да потърси Джени, която беше в кухнята. Гахалоуд се представи и я помоли да му разкаже за Лутър. Тя сви рамене.

- Няма много за казване, знаете ли. Беше добро момче. Много кротко, въпреки външността си. Идваше от време на време тук, в „Кларкс“. Предлагах му кафе и сандвич. Не му вземах пари, беше беден. Мъчно ми беше за него.

- Но сте подали оплакване срещу него - каза Гахалоуд.

Тя сякаш се изненада.

- Виждам, че сте добре осведомен, сержант. Беше толкова отдавна. Травис ме накара да подам оплакване. Твърдеше, че Лутър е опасен и трябва да се пазя от него.

- Защо опасен?

- През онова лято той много бродеше из Орора. И понякога се държеше агресивно с мен.

- Значи, е проявявал насилие?

- „Насилие“ е силна дума. Да кажем, че просто е нахалствал. Настояваше да... Навярно ще ви се види смешно...

- Кажете ни всичко, госпожо. Може би е важно.

Кимнах, за да я насърча да продължи.

- Настояваше да ме рисува - рече тя.

- Да ви рисува ли?

- Да. Казваше, че съм била хубава жена, че ме намира за чудесна и че единственото, което иска, е да ме рисува.

- Какво стана с него? - попитах.

- В един момент изчезна и повече не го видяхме - отвърна Джени. - Разправят, че загинал в автомобилна катастрофа. Попитайте Травис, той трябва да знае.

Гахалоуд потвърди, че Лутър Кейлъб е загинал по време на пътно произшествие. На 26 септември 1975 година, четири седмици след изчезването на Нола, открили колата му в подножието на скален масив близо до Сагамор в Масачусетс, на около двеста мили от Орора. Лутър бил завършил училище по изобразителни изкуства в Портланд и според Гахалоуд вече можеше сериозно да се твърди, че той е нарисувал портрета на Нола.

- Този Лутър изглежда странен тип - каза сержантът. - Дали се е опитал да нападне Нола? Дали не я е завлякъл в гората до Сайд Крийк? Убива я в пристъп на ярост, отървава се от тялото и избягва в Масачусетс. Измъчван от угризения и като знае, че го преследват, се хвърля от скалите с колажа си. Има сестра в Портланд, Мейн. Не успях да се свържа с нея, но пак ще опитам.

- Защо полицията не се е сетила за него по онова време?

- За да се сети, би трябвало да го смята за заподозрян. А нямаше нищо в разследването, което да сочи към него.

Попитах:

- Можем ли отново да разпитаме Стърн? Официално. И да обискираме къщата му.

Гахалоуд направи унила физиономия.

- Той е много могъщ. В момента ни държи в шах. Докато не се доберем до нещо по-съществено, прокурорът няма да ни даде разрешение. Нужно ни е нещо осезаемо. Доказателства, писателче, трябват ни доказателства.

- Имаме портрета.

- Портретът е незаконно доказателство, колко пъти да ви го повтарям? Кажете ми по-добре какво смятате да правите у пастор Келерган.

- Необходимо ми е да изясня някои неща. Колкото повече научавам за него и жена му, толкова повече въпроси възникват.

Разказах му за бягството на Хари и Нола на Мартас Винярд, за побоите, нанасяни на момичето от майката, за бащата, който се укривал в гаража. Според мен имаше някаква мрачна мистерия около Нола - едновременно светло и угаснало дете, което по мнението на всички сияело и въпреки това се опитало да се самоубие. Закусихме, после потеглихме към Дейвид Келерган.

Вратата на къщата на Теръс Авеню беше отворена, но него го нямаше. От гаража не долиташе музика. Зачакахме на прага. Дойде след половин час на трещящия си „Харли-Дейвидсън“, който бе поправял в продължение на трийсет и три години. Караше без каска, в ушите със слушалки, включени към преносим сиди плейър. Поздрави ни, като крещеше заради силно пуснатата музика, която изключи с включването на грамофона в гаража. Този път музиката огласи цялата къща.

- Полицията неведнъж е идвала - обясни ни той - заради силната музика. Всички съседи се оплакват. Началникът Травис Дон лично дойде да ме убеждава да се откажа от музиката. Отговорих му: „Какво да ви кажа, музиката е моето наказание“. Тогава той ми купи преносим сиди плейър, който да си слушам непрекъснато. Каза ми, че така мога да си пукна тъпанчетата, без съседите да взривят телефонната централа на полицията.

- А моторът?

- Най-после го поправих. Хубав е, нали?

Сега, когато знаеше какво се бе случило с дъщеря му, можеше да приключи работата по мотора, който поправяше от вечерта на изчезването й.

Дейвид Келерган ни настани в кухнята и ни поднесе чай с лед.

- Кога ще ми дадете тялото на дъщеря ми, сержант? - обърна се той към Гахалоуд. - Сега вече трябва да го погребем.

- Скоро, господине. Знам, че ви е трудно.

Бащата въртеше чашата в ръцете си.

- Тя обичаше чай с лед - каза ни. - През летните вечери често вземахме голяма бутилка и отивахме да я изпием на плажа, докато гледаме как слънцето залязва зад океана и как чайките танцуват в небето. Тя обичаше чайките. Толкова ги обичаше. Знаехте ли това?

Кимнах. После казах:

Господин Келерган, има някои сенчести зони в досието по случая. Затова сме тук със сержант Тахалоуд.

- Сенчести зони? Мога да си представя... Дъщеря ми е била убита и заровена в онази градина. Открихте ли нещо ново?

- Господин Келерган, познавате ли някой си Елайджа Стърн? - попита Гахалоуд.

- Не лично. Срещал съм го няколко пъти в Орора. Но беше отдавна. Много богат тип.

- А момчето му за всичко? Лутър Кейлъб?

- Лутър Кейлъб... Това име нищо не ми говори. Може да съм го забравил, да ви кажа. Времето минава и заличава много неща. Защо ми задавате подобни въпроси?

- Имаме основание да смятаме, че Нола е била свързана с тези две лица.

- Свързана? - повтори Дейвид Келерган, който не беше глупав. - Какво означава свързана на вашия дипломатичен полицейски език?

- Смятаме, че Нола е имала връзка с господин Стърн. Съжалявам, че трябва да ви го съобщя толкова грубо.

Лицето на пастора стана лилаво.

- Нола? Какво се опитвате да намекнете? Че дъщеря ми е била курва? Дъщеря ми стана жертва на онзи мръсник Хари Куебърт, известен педофил, който би трябвало в най-скоро време да свърши в коридора на смъртта! Вървете да се занимавате с него и не цапайте паметта на мъртвите, сержант! Разговорът ни приключи. Довиждане, господа.

Гахалоуд послушно стана, но имаше още някои неща, които исках да изясня.

- Жена ви я биеше, нали?

- Моля? - задави се Келерган.

- Жена ви, биела е Нола. Така ли беше?

- Но вие сте ненормален!

Не го оставих да продължи.

- Нола е бягала от къщи в края на юли седемдесет и пета. Бягала е и вие не сте казали на никого, ако не се лъжа. Защо? Срам ли ви беше? Защо не сте извикали полицията, когато е избягала от къщи в края на юли седемдесет и пета година?

Той започна да обяснява:

- Тя щеше да се върне... Доказателството е, че след седмица се появи!

- След седмица! Чакали сте цяла седмица! Когато обаче изчезва, сте се обадили в полицията само час след като сте установили, че я няма. Защо?

Бащата се разкрещя:

- Защото онази вечер, докато я търсех из квартала, чух да говорят за момиче, което видели цялото в кръв на Сайд Крийк Лейн, и незабавно направих връзката! Но какво искате, Голдман? Вече нямам семейство, нямам нищо! Защо идвате тук да отваряте раните ми? Махайте се! Махайте се от тук!

Не се оставих да ме впечатли.

- Какво е станало в Алабама, господин Келерган? Защо дойдохте в Орора? И какво е ставало тук през седемдесет и пета година? Отговорете, за бога! Дължите го на дъщеря си!

Келерган се изправи, беше като луд, и се хвърли върху мен. Сграбчи ме за яката със сила, която не бях подозирал у него. „Разкарайте се от дома ми!“, изкрещя той и ме изблъска към вратата. Може би щях да падна, ако Гахалоуд не ме бе подхванал и извлякъл навън.

- Откачихте ли, писателче? - наруга ме той, докато се връщахме към колата. - Или сте ненормално тъп? Искате да настроите срещу мен всичките ми свидетели?

- Признайте, че не е ясно...

- Кое не е ясно? Наричат дъщеря му уличница и той се сърди - не е ли нормално? За малко да ви фрасне един. Здравеняк е старецът. Не му личи много.

- Съжалявам, сержант. Не знам какво ме прихвана.

- И каква е тази история с Алабама? - попита той.

- Бях ви споменал, Келерганови са напуснали Алабама, преди да дойдат тук. И съм убеден, че са имали причина да го направят.

- Ще проверя. Ако ми обещаете да се държите прилично в бъдеще.

- Ще успеем, нали, сержант? Искам да кажа, Хари е на път да бъде оправдан, нали?

Гахалоуд ме изгледа втренчено.

- Това, което ме смущава, писателче, сте вие. Аз си върша работата. Разследвам две убийства. Докато вие сякаш сте обсебен от необходимостта да оправдаете Куебърт за убийството на Нола, сякаш искате да кажете на цялата страна: виждате, че е невинен, в какво упреквате този достоен писател? Упрекват го, Голдман, и в това, че се е увлякъл по петнайсетгодишно момиче!

- Знам! И все за това мисля, представете си!

- Тогава защо никога не го споменавате?

- Дойдох тук веднага след скандала. Без да размисля. Мислех преди всичко за приятеля си, за стария ми брат Хари. При нормално стечение на обстоятелствата щях да остана ден-два, колкото да ми е чиста съвестта, и да се прибера в Ню Йорк.

- Тогава защо стоите още тук и ми досаждате?

- Защото Хари Куебърт е единственият приятел, който имам. На трийсет години съм и нямам друг. Той ме е научил на всичко, той беше единственият ми брат през последните десет години. Нямам си никого освен него.

Мисля, че в този момент на Гахалоуд му дожаля за мен, защото ме покани да вечерям у тях. „Минете довечера, писателче. Ще поговорим за разследването, ще хапнем нещо. Ще ви запозная с жена ми.“ И сякаш любезността можеше да го убие, добави с най-неприятния си тон: „Главно тя ще бъде доволна. Ако знаете откога настоява да ви поканя. Мечтае да ви срещне. Да я питаш защо“.

*

Семейство Гахалоуд живееше в хубава малка къща в жилищния квартал в Източен Конкорд. Жената на сержанта, Хелън, беше елегантна и приятна, точно обратното на съпруга си. Прие ме много мило. „Толкова харесах книгата ви - каза ми тя. - Значи, наистина разследвате заедно с Пери?“ Съпругът й изръмжа, че нищо не разследвам, че той е шефът и че аз съм се появил, за да му отровя живота. След това двете му дъщери, самоуверени тийнейджърки, дойдоха да ме поздравят учтиво, преди да си отидат в стаята. Казах на Гахалоуд:

- Всъщност само вие в тази къща не ме обичате.

Той се усмихна.

- Затваряйте си устата, писателче. Млъквайте и елате навън да пием по една студена бира. Времето е много приятно.

Дълго седяхме на терасата, настанени в кресла от ратан. Гахалоуд беше с костюм, но бе нахлузил стари пантофи. Вечерта беше гореща, по улицата играеха деца. Въздухът ухаеше на лято.

- Имате прекрасно семейство - отбелязах.

- Благодаря. А вие? Жена? Деца?

- Не, нищо.

- Куче?

- Не.

- Дори куче нямате? Наистина трябва да сте много самотен, писателче... Нека отгатна. Живеете в прекалено голям апартамент в престижен квартал в Ню Йорк. Голям, винаги празен апартамент.

Дори не се опитах да отрека.

- Преди - казах агентът ми идваше да гледа бейзбол вкъщи. Правехме си мексикански начос със сирене. Вкусно е. Но с тази история не знам дали ще поиска да ми дойде на гости. От две седмици нямам вести от него.

- Шубе ви е, а, писателче?

- Да. И най-лошото е, че не знам от какво ме е страх. Пиша книга за тази история. Тя би трябвало да ми донесе минимум един милион долара. Сигурно много ще се продава. Въпреки това се чувствам нещастен. Какво трябва да направя според вас?

Той ме попита почти учудено:

- Искате съвет от човек, който печели петдесет хиляди долара годишно?

- Да.

- Не знам какво да ви кажа, писателче.

- Ако ви бях син, какво щяхте да ме посъветвате?

- Вие да сте ми син? Ще повърна. Я вървете на психиатър, писателче. Знаете ли, аз имам син. По-млад от вас, на двайсет години.

- Не знаех.

Той порови в джоба си и извади малка снимка, залепена на картонче, за да не се деформира. На нея се виждаше младеж в парадна униформа на пехотинец.

- Синът ви е военен?

- Втора пехотна дивизия. В Ирак са. Спомням си деня, в който се записа в армията. Имаше едно пътуващо наборно бюро на Американската армия, разположено на паркинга на Търговския център. Той нямаше никакви съмнения. Прибра се вкъщи и ми каза, че е избрал -отказва се от университета, иска да воюва. Заради образите от единайсети септември, които не можеше да забрави. Извадих карта на света и го попитах: „Къде е Ирак?“. Отвърна ми: „Ирак е там, където трябва да бъде“. Как мислите, Маркъс (за първи път ме наричаше на малко име)? Прав ли беше, или грешеше?

- Нямам представа.

- Нито пък аз. Знам само, че животът е низ от избори, за които после трябва да носиш отговорност.

Беше хубава вечер. Отдавна не се бях чувствал толкова уютно. След като се нахранихме, постоях малко сам на терасата, докато Гахалоуд помагаше на жена си да раздигне. Нощта бе настъпила, небето беше мастиленосиньо. Видях Голямата мечка, наоколо цареше спокойствие. Децата се бяха прибрали от улицата, чуваше се само песента на щурците. Когато Гахалоуд дойде при мен, обсъдихме разследването. Разказах му как Стърн е оставил Хари да живее в Гуз Коув без наем.

- Същият Стърн, който имал връзка с Нола? - отбеляза той. -Всичко това е крайно странно.

- Много сте прав, сержант. И ви уверявам, че по онова време някой е знаел за Хари и Нола. Хари ми разказа, че вечерта на един голям местен бал на огледалото в тоалетната някой бил написал педофил. Апропо, докъде стигнахме с надписа върху ръкописа? Кога ще имате резултати от графологичната експертиза?

- По принцип следващата седмица.

- Значи, скоро ще узнаем.

- Прочетох много внимателно полицейския доклад за изчезването на Нола - каза ми след това Гахалоуд. - Доклада на началника Прат. Уверявам ви, че вътре не се споменават нито Стърн, нито Хари.

- Странно, защото Нанси Хатауей и Тамара Куин ми потвърдиха, че след изчезването и двете са информирали началника Прат за съмненията си относно Хари и Стърн.

- Докладът е подписан от самия Прат. Да е знаел и да не е предприел нищо?

- Какво би могло да означава всичко това? - попитах.

Гахалоуд ми хвърли мрачен поглед.

- Че може и той да е имал връзка с Нола Келерган.

- И той ли? Мислите, че... За бога... Началникът Прат и Нола?

- Първото нещо, което ще направим утре, писателче, е да отидем и да го попитаме.

*

В четвъртък сутринта, на 3 юли 2008 година, Гахалоуд дойде да ме вземе от Гуз Коув и двамата отидохме да посетим началника Прат в къщата му на Маунтън Драйв. Отвори ни самият Прат. Отначало видя само мен и ме прие любезно.

- Господин Голдман! Какво ви води насам? В града разправят, че сте започнали собствено разследване.

Чух Ейми да пита кой е там и Прат да отговаря: „Писателят Голдман“. После забеляза Гахалоуд на няколко крачки зад мен и изрече:

- Аха, значи, официално посещение.

Гахалоуд поклати глава.

- Само няколко въпроса, началник - обясни той. - Разследването буксува и някои неща са неясни. Сигурен съм, че разбирате.

Настанихме се в дневната. Ейми Прат дойде да ни поздрави. Началникът й нареди да върви да си копае градината, при което тя без много приказки си сложи шапка и отиде да си гледа гардениите. Сцената би могла да е смешна, ако по някаква причина, която още не можех да си обясня, атмосферата в дневната на Прат внезапно не стана напрегната.

Оставих Гахалоуд да води разпита. Беше много добро ченге и отличен познавач на човешката психология въпреки вродената си агресивност. Първо зададе няколко най-обикновени въпроса - поиска от Прат да му разкаже накратко как са протекли събитията, свързани с изчезването на Нола Келерган. Но Прат бързо изгуби търпение. Каза, че вече го е написал в доклада си от 1975 година и че трябва просто да го прочетем. Тогава Гахалоуд отвърна:

- Ами, за да бъда честен, прочетох доклада ви и написаното не ме убеждава. Знам например, че леля Куин ви е съобщила каквото е знаела за Хари и Нола, а това го няма никъде в досието.

Прат не се смути.

- Леля Куин дойде при мен, да. Каза ми, че знае всичко, каза ми, че Хари си фантазира разни работи за Нола. Но нямаше никакво доказателство, нито пък аз.

- Лъжете - намесих се. - Показала ви е лист, написан от Хари, който определено го е компрометирал.

- Показа ми го веднъж. После въпросният лист изчезна! Нямаше вече нищо! Какво можех да направя?

- А Елайджа Стърн? - попита Гахалоуд, като си придаде вид на успокоен. - Какво знаете за Стърн?

- Стърн? - повтори Прат. - Елайджа Стърн? Той какво общо има с тази история?

Гахалоуд усети, че добива надмощие. И каза със спокоен, но нетърпящ възражение тон:

- Стига с този театър, Прат. Знам всичко. Знам, че не сте провели разследването както трябва. Знам, че когато малката е изчезнала, Тамара Куин е споделила с вас подозренията си по отношение на Куебърт и че Нанси Хатауей ви е казала, че Нола е имала сексуални връзки с Елайджа Стърн. Трябвало е да закопчаете Куебърт и Стърн, или поне да ги разпитате, да обискирате домовете им, да изясните гази история и да отразите всичко това в доклада си. Такава е обичайната процедура. А вие не сте направили нищо подобно! Защо? Защо, а? Една жена е била убита и едно момиче е било изчезнало!

Почувствах, че Прат е объркан. Той сви рамене и се опита да си възвърне самообладанието.

- Претърсвах областта в продължение на седмици - измуча. -Дори в свободните си дни! Какво ли не правих, за да намеря момичето! Така че не ми идвайте тук да ме обиждате и да поставяте под съмнение работата ми! Ченгетата не се държат така с другите ченгета!

- Претърсвали сте и земята, и морето - отвърна Гахалоуд, - обаче сте знаели, че има хора, които трябва да бъдат разпитани, и не сте го направили! Защо, за бога? Какво искахте да скриете?

Настъпи дълго мълчание. Гахалоуд изглеждаше много внушителен. Наблюдаваше Прат с буреносно спокойствие.

- Какво криехте? - повтори той. - Говорете! Говорете, в името на небето! Какво се случи с това момиче?

Прат извърна очи. Изправи се и застана с лице към прозореца, за да избегне погледите ни. Загледа се за миг в жена си, която почистваше гардениите от изсъхналите им листа.

- Беше в началото на август - отрони той едва чуто. - В самото начало на август на онази проклета седемдесет и пета година. Един следобед, ако щете, вярвайте ми, малката дойде в кабинета ми в управлението. Почука се и Нола Келерган влезе, без да дочака отговора ми. Седях на бюрото си и четях едно досие. Изненадах се, като я видях. Поздравих я, попитах я какво става. Имаше странен вид. Не произнесе и една дума. Затвори вратата, завъртя ключа в ключалката, после ме изгледа втренчено и се приближи до мен. До бюрото. И там...

Прат замълча. Беше видимо развълнуван, не намираше думи да продължи. Гахалоуд не прояви никакво съчувствие. Само го попита сухо:

- И там какво, началник Прат?

- Ако щете, вярвайте, сержант. Застана под бюрото и... Тя... откопча панталона ми, хвана пениса ми и си го сложи в устата.

Подскочих.

- Тона пък сега какво е?

- Истината. Започна да смуче и аз я оставих. Каза ми: „Отпуснете се, началник“. И когато всичко свърши, си обърса устата и рече: „Сега сте престъпник“.

Онемяхме от удивление. Ето защо Прат не е разпитал нито Стърн, нито Хари. Защото и той като тях е бил пряко замесен в тази история.

Сега, когато бе започнал да се изповядва, Прат изпитваше нужда да си каже всичко. Обясни ни, че след това е имало още едно фелацио. Първото било по инициатива на Пола, но за второто той я накарал насила. Разказа ни този епизод - патрулирал сам и настигнал Нола, която се прибирала пеш от плажа. Било близо до Гуз Коув. Носела пишеща машина. Предложил й да я закара, ала вместо да се отправи към Орора, поел към гората на Сайд Крийк. Каза ни:

- Няколко седмици преди изчезването й бях с нея в Сайд Крийк. Паркирах в края на гората, на това място никога нямаше никой. Сграбчих ръката й, накарах я да докосне издутия ми член и поисках от нея да направи отново онова, което ми беше направила в кабинета. Разкопчах панталона си, хванах я за тила и я заставих да ме смуче. Не знам какво ме прихвана. Това ме преследва от трийсет и три години! Не издържам повече! Отведете ме, сержант. Искам да ме разпитат, искам да ме осъдят, искам да ми простят. Прости ми, Нола! Прости ми!

Когато Ейми Прат видя мъжа си да излиза от къщата с белезници на ръцете, тя взе да надава викове, които разтревожиха всичките й съседи. Хората любопитно излизаха на моравите си да разберат какво става, чух една жена да вика съпруга си, за да не изпусне представлението: „Полицията отвежда Гарет Прат!“.

Гахалоуд качи Прат в колата си, наду сирената и се отправи към щатската полиция в Конкорд. Останах на моравата на семейство Прат - Ейми плачеше, коленичила до гардениите, а съседите, съседите на съседите и цялата улица, и целият квартал, и скоро половината Орора се събра пред къщата на Маунтън Драйв.

Смаян от наученото, накрая седнах на един крайпътен камък и се обадих на Рот, за да го запозная със ситуацията. Нямах кураж да говоря с Хари - не исках аз да му съобщя новината. Телевизията изпълни тази задача през следващите часове. Всички информационни канали подеха новината и за пореден път се вдигна голям медиен шум - Гарет Прат, бивш началник на полицията в Орора, признал, че е извършвал акт от сексуално естество с Нола Келерган, и се превръщал в нов потенциален заподозрян. Хари ми се обади от затвора в ранния следобед. Плачеше. Помоли ме да отида да го видя. Не бе в състояние да повярва, че всичко това е вярно.

В стаята за посещения в затвора му разказах за разговора ни с началника Прат. Той беше напълно смазан. Не можеше да спре да плаче. Накрая му казах:

- Това не е всичко. Мисля, че е време да узнаете...

- Да узная какво? Плашите ме, Маркъс.

- Онзи ден ви споменах Стърн, защото бях ходил в дома му.

- И?

- Там имаше портрет на Нола.

- Портрет? Как така портрет?

- У Стърн има портрет, на който Нола е гола.

Бях донесъл увеличеното копие и му го показах.

- Тя е! - изрева Хари. - Това е Нола! Нола е! Какво значи това? Каква е тази гадост?

Един от надзирателите го прикани да спазва реда.

- Хари - казах, - опитайте се да запазите спокойствие.

- Но какво прави Стърн в тази история?

- Не знам. Нола никога ли не ви е говорила за него?

- Никога! Никога!

- Хари, доколкото знам, Нола е имала връзка с Елайджа Стърн. През същото онова лято на седемдесет и пета.

- Какво? Какво? Но какво означава това, Маркъс?

- Мисля, че... Ами доколкото разбирам... Хари, трябва да допуснете, че може би не сте били единственият мъж в живота на Нола.

Той направо полудя. Изправи се със скок и запрати пластмасовия стол в стената, крещейки:

- Невъзможно! Невъзможно! Тя обичаше мен! Чувате ли? Мен обичаше!

Надзирателите се спуснаха към него, за да го обуздаят и отведат. Чух да вика: „Защо правите това, Маркъс? Защо всичко мърсите? Проклет да сте, Маркъс! Вие, Прат и Стърн!“.

След този епизод започнах да пиша историята на Нола Келерган, петнайсетгодишна, завъртяла главата на цяло едно градче в американската провинция.

16.

Произходът на злото

(Орора, Ню Хампшър, 11-20 август 1975 г.)

- Хари, колко време трябва, за да се напише книга?

- Зависи.

- От какво зависи?

- От всичко.

11 август 1975 г.

- Хари! Хари, любими!

Тя влезе в къщата тичешком, с ръкописа в ръце. Беше рано сутринта, още нямаше девет часът. В кабинета Хари подреждаше листовете си. Тя се появи на вратата и размаха ученическата си чанта, в която носеше скъпоценния документ.

- Къде беше? - попита той раздразнено. - Къде беше този проклет ръкопис?

- Извинявайте, Хари. Хари, любими... Не ми се сърдете. Взех го вчера, вие спяхте и аз го взех вкъщи да го прочета. Не трябваше да го правя. Но е толкова прекрасно! Изключително е! Толкова е прекрасно!

- Е? Хареса ли ти?

- Дали ми е харесал? - възкликна тя. - Питате дали ми е харесал? Влюбих се! Това е най-красивото нещо, което съм чела през живота си. Вие сте изключителен писател! Ще се прочуете, Хари. Чувате ли ме? Ще станете прочут!

И като каза това, тя затанцува. Танцуваше в коридора, после в дневната, после на терасата. Танцуваше от радост, беше толкова щастлива. Приготви масата на терасата. Изтри росата, постла покривка и му подреди работното място с химикалките, тетрадките, черновите и грижливо подбраните на плажа камъчета, които да му служат за преспапиета. След това донесе кафе, гофрети, бисквити и плодове и сложи възглавничка на стола му, за да му е удобно. Искаше да се увери, че всичко е идеално, за да може да работи при най-добри условия. Така правеше всеки ден. Когато той се настаняваше, тя отиваше в къщата, където почистваше и приготвяше нещо за ядене. Грижеше се за всичко, за да може той да се съсредоточи само върху писането. Върху писането и нищо друго. Докато ръкописните листове се трупаха, тя ги прочиташе, нанасяше някои поправки, след това ги преписваше на чисто на „Ремингтън“-а, като работеше със страстта и всеотдайността на най-предана секретарка. Чак когато изпълнеше всички тези задачи, си позволяваше да седне до Хари - не твърде близо, за да не му пречи - и щастлива, да го гледа как пише. Беше жената на писателя.

През този ден си тръгна малко преди обяд. И както винаги, преди да потегли, му даде някои наставления.

- Приготвила съм ви сандвичи. В кухнята са. В хладилника има чай с лед. И да се храните добре. И да си починете малко. Иначе после ще ви боли глава. Знаете какво става, когато работите прекалено, Хари, любими, нападат ви тези ужасни мигрени, които ви правят толкова раздразнителен.

Тя го прегърна.

- Ще дойдеш ли по-късно пак? - попита той.

- Не, Хари. Заета съм.

- С какво си заета? Защо си тръгваш толкова рано?

- Просто съм заета и точка. Жените трябва да умеят да бъдат тайнствени. Четох за това в едно списание.

Той се усмихна.

- Нола...

- Да?

- Благодаря.

- За какво, Хари?

- За всичко. Аз... Аз пиша книга. Благодарение на теб най-после успявам да пиша.

- Хари, любими, точно това искам да правя в живота - да се грижа за вас, да съм тук заради вас, да ви помагам да пишете, да създам семейство с вас! Представете си колко ще сме щастливи всички заедно! Колко деца искате, Хари?

- Поне три!

- Да! Дори четири! Две момчета и две момичета, за да не се карат много. Искам да стана госпожа Нола Куебърт! Най-гордата със съпруга си жена на света!

И Нола тръгна пеш към Орора по пътя от Гуз Коув. Изминаваше това разстояние по два пъти дневно. Като стигна в града, зави по главната улица и продължи до градинката, където, както се бяха разбрали, я чакаше Нанси Хатауей.

- Защо в градината, а не на плажа? - оплака се Нанси, като я видя. - Толкова е горещо!

- Имам среща следобед.

- Какво? Не, не ми казвай, че ще ходиш у Стърн!

- Не произнасяй името му!

- Извикала си ме пак, за да ти осигурявам алиби!

- Хайде, моля те, покрий ме...

- Но аз непрекъснато те покривам!

- Още един път. Само още един път. Моля те.

- Недей да ходиш! - замоли я Нанси. - Не ходи у този тип, това трябва да приключи! Страх ме е за теб. Какво правите заедно? Секс ли правите, а? Секс ли?

Нола я погледна нежно и успокояващо.

- Не се тревожи, Нанси. Само не се тревожи. Ще ме покриеш, нали? Обещай, че ще ме покриеш. Знаеш какво става, когато разберат, че лъжа. Знаеш какво ми правят вкъщи...

Нанси въздъхна примирено.

- Хубаво. Ще стоя тук, докато се върнеш. Но да не е след осемнайсет и трийсет, иначе мама ще ми се кара.

- Добре. Ако ти задават въпроси, какво сме правили?

- Бъбрили сме тук през целия следобед - повтори като папагал Нанси. - Обаче ми е омръзнало да лъжа заради теб. Защо вършиш това, а?

- Защото го обичам! Толкова го обичам! Бих сторила всичко за него!

- Пфу! Отврат! Дори не ми се мисли.

На една от улиците покрай градината спря син мустанг. Нола го забеляза.

- Ето го - рече. - Трябва да вървя. Доскоро, Нанси. Благодаря, ти си истинска приятелка.

Тя бързо се отправи към колата и се вмъкна вътре. „Добър ден, Лутър“, каза на шофьора, докато се настаняваше на задната седалка. Колата веднага потегли и изчезна, без никой, освен Нанси, да е забелязал странната игра.

Час по-късно мустангът спря в двора на къщата на Елайджа Стърн в Конкорд. Лутър заведе младото момиче вътре. Тя вече познаваше пътя до стаята.

- Съблечи се - мило я подкани той. - Ще съобщя на господин Стърн, че си дошла.

*

12 август 1975 г.

Като всяка сутрин след престоя им в Мартас Винярд, когато бе преоткрил вдъхновението си, Хари ставаше призори и отиваше да тича, преди да седне да работи.

Като всяка сутрин и сега стигна до Орора. И като всяка сутрин спря на пристанището да си направи лицевите опори. Още нямаше шест часът. Градът спеше. Не беше минал покрай „Кларкс“ - по това време ресторантът отваряше, а той не искаше да срещне Джени. Беше прекрасно момиче и не заслужаваше да се отнася към нея по този начин. Постоя малко, загледан в океана, който се къпеше в неправдоподобните цветове на изгрева. И се стресна, когато тя произнесе името му.

- Хари! Значи, е вярно? Ставаш толкова рано, за да тичаш?

Обърна се. Беше Джени в сервитьорската си униформа. Приближи се до него и несръчно се опита да го прегърне.

- Просто обичам да гледам изгрева - отвърна той.

Тя се усмихна. Каза си, че след като идва до тук, значи, в крайна сметка я обича малко.

- Ще дойдеш ли в „Кларкс“ да пиеш едно кафе? - попита.

- Благодаря, но не искам да си нарушавам ритъма.

Тя прикри разочарованието си.

- Да поседнем поне за миг.

- Не искам да спирам прекалено дълго.

Джени направи тъжна гримаса.

- Напоследък нямам никакви вести от теб! Вече не идваш в „Кларкс“.

- Съжалявам. Бях зает с книгата си.

- Но в живота има не само книги! Идвай да ме виждаш от време на време, ще ми е приятно. Обещавам ти, че мама няма да ти досажда. Не биваше да те кара да плащаш всичко наведнъж.

- Няма нищо.

- Ще трябва да отивам на работа, отваряме в шест. Сигурен ли си, че не искаш кафе?

- Сигурен съм, благодаря.

- Ще дойдеш ли по-късно?

- Не, не мисля.

- Ако идваш насам всяка сутрин, бих могла да те чакам на пристанището. Е, стига да искаш. Просто да си кажем здрасти.

- Не се разкарвай.

- Добре. Във всеки" случай днес съм на работа до петнайсет часа. Ако решиш да дойдеш да пишеш... Няма да ти преча. Обещавам. Надявам се, не се сърдиш, че отидох на бала с Травис. Не съм влюбена в него, да знаеш. Просто ми е приятел. Аз... Исках да ти кажа, Хари, че те обичам. Обичам те, както никога никого не съм обичала.

- Не казвай това, Джени...

Часовникът на кметството удари шест часа - закъсняваше. Целуна го по бузата и избяга. Не би трябвало да му казва, че го обича, вече я беше яд на себе си. Бе постъпила като глупачка. Докато вървеше нагоре към „Кларкс“, се обърна, за да му махне с ръка, ала той беше изчезнал. Рече си, че ако мине през „Кларкс“, значи, я обича мъничко, значи, не всичко е загубено. Ускори крачка, но точно преди да превали височината, една широка и крива сянка изникна иззад една ограда и й блокира пътя. Изненадана, Джени не можа да сдържи вика си. После позна Лутър.

- Лутър! Уплаши ме!

Един фенер освети несиметричното лице и могъщото тяло.

- Какфо... Какфо иска от теп?

- Нищо, Лутър.

Сграбчи ръката й и силно я стисна.

- Не... не... ми се подикрафай! Какфо искаше?

- Той ми е приятел! Пусни ме, Лутър! Боли ме, по дяволите! Пусни ме, или ще се оплача!

Той разхлаби хватката си и попита:

- Расмисли ли за предлошението ми?

-Отговорът е не, Лутър! Не искам да ме рисуваш! Пусни ме да мина! Или ще кажа, че бродиш наоколо, и ще си имаш неприятности.

Лутър без повече приказки изчезна в сумрака, тичайки като бясно животно. Беше я страх и се разплака. Забърза към ресторанта и преди да прекрачи прага, обърса очите си, за да не би майка й, която вече беше там, да забележи нещо.

Хари отново тичаше. Бързаше да прекоси града от единия до другия край, за да излезе на път № 1 и да се прибере в Гуз Коув. Мислеше за Джени, не трябваше да й дава напразни надежди. Това момиче много го натъжаваше. Когато стигна до кръстовището с път № !, краката му го предадоха. Мускулите му бяха изстинали на пристанището, усещаше спазми, а беше сам покрай пустия път. Съжаляваше, че е отишъл чак до Орора, не си бе представял, че ще се прибира и Гуз Коув тичешком. В този миг един син мустанг, който не бе забелязал, спря до него. Водачът отвори прозореца и Хари разпозна Лутър Кейлъб.

- Нушда от помощ?

- Тичах до много далече. Мисля, че прекалих.

- Качете се. Ще фи закарам.

- Имах късмет, че попаднах на вас - каза Хари, като се настани на предната седалка. - Какво правите в Орора толкова рано?

Кейлъб не отговори. Откара пасажера си до Гуз Коув, без да размени и дума с него. След като Хари слезе, мустангът направи обратен завой, но вместо да поеме по пътя за Конкорд, зави наляво, в посока към Орора, за да навлезе в една задънена горска пътека. Кейлъб остави колата под боровете, после с бърза крачка мина между редиците от дървета и се скри в гъсталака близо до къщата. Беше шест и петнайсет. Облегна се на едно дърво и зачака.

Към девет часа Нола пристигна в Гуз Коув, за да се погрижи за любимия си.

*

13 август 1975 г.

- Разбирате ли, доктор Ашкрофт, прихваща ме и после ме гризе

съвестта.

- Как точно ви прихваща?

- Не знам. Сякаш ми излиза отвътре, без да съм го искала. Някакъв импулс, не мога да го спра. А се чувствам нещастна. Толкова нещастна! Но не съм в състояние да се спра.

Доктор Ашкрофт загледа Тамара Куин, после попита:

- Способна ли сте да казвате на хората какво изпитвате към тях?

- Аз... Не. Никога не им казвам.

- Защо?

- Защото те го знаят.

- Сигурна ли сте?

- Разбира се!

- Откъде да го знаят, ако никога не'им го казвате?

Тя сви рамене.

- Не знам, докторе.

- Семейството ви знае ли, че идвате при мен?

- Не. Не! Аз... Това не ги засяга.

Той поклати глава.

- Чуйте ме, госпожо Куин, би трябвало да напишете онова, което чувствате. Писането понякога помага.

- Но аз го правя. Всичко записвам. Откакто говорихме с вас, пиша в една тетрадка, която старателно крия.

- Помага ли ви?

- Не знам. Малко, да. Така мисля.

- Ще говорим пак следващата седмица. Часът ви изтече.

Тамара Куин стана и стисна ръката на лекаря. После излезе от кабинета.

*

14 август 1975 г.

Беше към единайсет часа. Седнала на терасата на къщата в Гуз Коув, Нола от сутринта преписваше на „Ремингтън“-а ръкописните листове на Хари, който седеше срещу нея и работеше. „Хубаво е! -въодушевено възкликваше тя. - Наистина е много хубаво!“ Вместо отговор Хари се усмихваше и се чувстваше изпълнен с вечно вдъхновение.

Беше горещо. Нола забеляза, че той няма нищо за пиене, и напусна за малко терасата, за да отиде да му приготви чай с лед в кухнята. Едва бе влязла в къщата и на терасата се появи посетител, дошъл от външните стълби - Елайджа Стърн.

- Хари Куебърт, много работите! - възкликна Стърн гръмогласно и Хари, който не го бе чул да идва, се стресна, след което го обзе луда паника - никой не трябваше да знае, че Нола е там.

- Елайджа Стърн! - изрева Хари с всичка сила, за да го чуе Нола и да остане в къщата.

- Хари Куебърт! - повтори по-силно Стърн, който не можеше да разбере защо Хари крещи така. - Позвъних, но никой не отвори. А видях колата ви и си казах, че сигурно сте на терасата, затова си позволих да заобиколя.

- Много добре сте направили! - отново закрещя Хари.

Стърн забеляза листовете, после пишещата машина от другата страна на масата.

- Пишете и преписвате едновременно? - попита той любопитно.

- Да. Аз... Пиша по няколко страници едновременно.

Стърн се отпусна на един стол. Беше плувнал в пот.

- Няколко страници едновременно? Вие сте гений, Хари. Знаете ли, бях наблизо и си казах, че ще прескоча до Орора. Какъв чудесен град! Оставих колата си на главната улица и тръгнах да се разхождам. И ето че стигнах до тук. По навик сигурно.

- Тази къща, Елайджа... Невероятна е. Приказно място.

- Толкова се радвам, че останахте.

- Благодаря за щедростта ви. Длъжник съм ви.

- Само не ми благодарете. Нищо не ми дължите.

- Някой ден ще имам пари и ще купя тази къща.

- Толкова по-добре, Хари, толкова по-добре. Това да се чува. Ще се радвам, ако тя продължи да живее с вас. Извинете ме, целият съм потен и умирам от жажда.

Хари нервно погледна към кухнята с надеждата, че Нола е чула и няма да се покаже. На всяка цена трябваше да намери начин да се отърве от Стърн.

- За съжаление, мога да ви предложа само вода.

Стърн се разсмя.

- Не се притеснявайте, приятелю. Подозирах, че нямате нищо пито за ядене, нито за пиене. И точно това ме безпокои. Добре е, че пишете, но гледайте да оживеете! Крайно време е да се ожените, да имате някой, който да се грижи за вас. Знаете ли какво, закарайте ме в града. Каня ви на обяд. Така ще можем да си побъбрим, стига, разбира се, да желаете.

- С удоволствие! - отвърна Хари с облекчение. - На всяка цена! Разбира се! Само да си взема ключовете от колата.

Хари влезе в къщата. Като минаваше покрай кухнята, видя Нола, скрита под масата. Тя му отправи сияйна съучастническа усмивка и сложи пръст на устните си. Той й се усмихна и излезе навън при Стърн.

Тръгнаха с шевролета и отидоха в „Кларкс“. Настаниха се на терасата и си поръчаха яйца, препечени филии и палачинки. Очите на Джени блеснаха, като видя Хари. От толкова време не беше идвал.

Чудна работа - каза Стърн. - Наистина бях излязъл да се поразходя и изведнъж се озовах в Гуз Коув. Сякаш бях всмукан от пейзажа.

- Брегът между Орора и Гуз Коув е великолепен - отвърна Хари. - Не се уморявам да му се любувам.

- Често ли минавате оттам?

- Почти всяка сутрин тичам по брега. Намирам, че това е добър начин за започване на деня. Ставам призори и тичам с изгряващото слънце. Усещането е уникално.

Вие сте истински атлет, драги. Бих искал и аз да съм толкова дисциплиниран.

- Не знам дали съм атлет. Онзи ден например, докато се връщах от Орора в Гуз Коув, получих ужасни крампи. За мой късмет, срещнах шофьора ви. Той беше така любезен да ме закара вкъщи.

Стърн криво се усмихна.

- Лутър е бил насам онзи ден сутринта? - попита.

Прекъсна ги Джени, която отново им наля кафе и веднага изчезна.

- Да - отвърна Хари. - И аз се учудих, че го виждам в Орора толкова рано. В областта ли живее?

Стърн се опита да избегне въпроса.

- Не, живее в моето имение. Имам една пристройка за персонала. Но обича този край. Трябва да се каже, че на зазоряване Орора е прекрасен град.

- Не ми ли бяхте споменали, че поддържа розите в Гуз Коув? Защото никога не съм го виждал.

- Но растенията са все така красиви, нали? Значи, е проявил дискретност.

- Е, аз съм много често в къщата. Почти непрекъснато.

- Лутър е крайно дискретен мъж.

- Питах се какво ли му се е случило? Толкова странно говори...

- Нещастен случай. Стара история. Той е човек с много качества, знаете ли... Понякога изглежда ужасяващ, но притежава вътрешна красота.

- Не се съмнявам.

Джени пак дойде да долее кафе във все още пълните чаши. Подреди салфетниците, напълни солницата и смени бутилката с кетчуп. Усмихна се на Стърн и кимна на Хари, преди да изчезне в кухнята.

- Книгата ви напредва ли? - попита Стърн.

- Напредва, и то бързо. Още веднъж благодаря, че ми позволихте да се възползвам от къщата. Тя истински ме вдъхновява.

И главно това момиче ви вдъхновява - усмихна се Стърн.

- Моля? - задави се Хари.

- Много ме бива да отгатвам тези неща. Спите с нея, нали?

- Аз... Моля?

- Хайде, не правете такава физиономия, приятелю. Няма нищо лошо в това. Сервитьорката Джени, спите с нея, нали? Защото, като я гледам как се държи, откакто сме дошли, няма начин да не спи с някой от нас двамата. А знам, че не спи с мен. Заключавам, че спи с вас. Ха-ха! Добре правите. Хубаво момиче. Виждате ли колко съм проницателен.

Куебърт с облекчение се засмя.

- Не ходя с Джени - рече той. - Да кажем, че само малко флиртуваме. Тя е мило момиче, но ако трябва да бъда искрен, скучно ми е с нея. Бих искал да намеря момиче, в което силно да се влюбя, някое изключително момиче... Различно момиче...

- О, не ви мисля. Ще я намерите рядката си перла, онази, която ще ви направи щастлив.

Докато Хари и Стърн обядваха, Нола вървеше по нагорещения от слънцето път № 1. Носеше със себе си пишещата машина. Една кола спря до нея. Беше началникът Прат на волана на една от полицейските коли в Орора.

- Къде си тръгнала с тази пишеща машина? - попита той весело.

- Прибирам се вкъщи, началник.

- Пеш? Откъде, по дяволите, идваш? Все едно, качвай се, ще те закарам.

- Благодаря, началник Прат, предпочитам да повървя.

- Не ставай смешна. Ще пукнеш от жега.

- Не, благодаря, началник.

Началникът Прат внезапно изрече с агресивен тон:

- Защо не искаш да те закарам? Качвай се, ти казвам! Качвай се!

Накрая Нола прие и Прат я настани на седалката до себе си. Но вместо да продължи към града, той направи обратен завой и пое в друга посока.

- Къде отиваме, началник? Орора не е натам.

- Не се безпокой, малката. Искам само да ти покажа нещо хубаво. Не те е страх, нали? Искам да ти покажа гората, там е хубаво. Ще видиш едно хубаво местенце. Всички харесват хубавите местенца.

Нола не каза нищо повече. Прат продължи да кара до Сайд Крийк, тръгна по един горски път и спря под дърветата. Разкопча колана, отвори копчелъка си и като хвана Нола за тила, й заповяда да направи онова, което му бе направила в кабинета му.

*

15 август 1975 г.

В осем часа сутринта Луиза Келерган влезе в стаята на дъщеря си. Нола я чакаше, седнала на леглото по бельо. Денят бе настъпил. Знаеше го. Луиза нежно се усмихна на дъщеря си.

- Знаеш защо правя това, Нола.

- Да, мамо.

- За твое добро е. За да отидеш в Рая. Искаш да си ангел, нали?

- Не знам дали искам да съм ангел, мамо.

- Хайде сега, не говори глупости. Ела, миличка.

Нола стана и послушно последва майка си в банята. Големият леген беше готов, поставен на земята и пълен с вода. Нола погледна майка си - беше хубава жена с великолепни руси къдрави коси. Всички казваха, че двете много си приличат.

- Обичам те, мамо - рече Нола.

- И аз те обичам, миличка.

Съжалявам, че съм лошо момиче.

- Не си лошо момиче.

Нола коленичи до легена. Майка й хвана главата й и я потопи във водата, като я държеше за косите. Преброи до двайсет, бавно и строго, после извади от ледената вода главата на Нола, която нададе панически вик. „Хайде, дъще, това е за изкуплението ти - каза Луиза. -Още, още.“ Отново потопи главата й в ледената вода.

Затворен в гаража, преподобният слушаше музика.

Ужаси се от това, което чу.

- Майка ти те дави? - попита Хари, напълно разстроен.

Беше по пладне. Нола току-що бе дошла в Гуз Коув. Бе плакала цяла сутрин и въпреки усилията си да изсуши зачервените си очи, когато пристигна в къщата, Хари веднага забеляза, че нещо не е наред.

- Потапя ми главата в един голям леген - обясни Нола. - Водата е ледена! Всеки път имам чувството, че умирам. Не издържам повече, Хари. Помогнете ми...

Тя се притисна до него. Той предложи да слязат на плажа. Плажът винаги я развеселяваше. Взе алуминиевата кутия Спомен от Рокланд, Мейн и отидоха да дадат трохи хляб на чайките покрай скалите, после седнаха на пясъка и се загледаха в хоризонта.

- Искам да се махна от тук, Хари! извика Нола. - Искам да ме отведете далече от тук!

- Да заминем?

- Вие и аз, надалече. Казахте, че някой ден ще заминем. Искам да отида далече от света. Не желаете ли да сте далече от света заедно с мен? Да заминем, умолявам ви. Да тръгнем още в края на този ужасен месец. Да речем, на трийсети, дотогава имаме точно петнайсет дни да се приготвим.

- На трийсети? Искаш на трийсети август двамата да напуснем града? Но това е лудост!

- Лудост? Лудост е да живеем в този жалък град, Хари! Лудост е да се обичаме, както се обичаме, и да нямаме право на това! Лудост е да трябва да се крием, сякаш сме диви животни! Не издържам повече, Хари! Аз ще замина. През нощта на трийсети август ще напусна този град. Не мога повече да живея тук. Елате с мен, умолявам ви. Не ме оставяйте сама.

- А ако ни арестуват?

- Кой ще ни арестува? След два часа ще сме в Канада. И с какъв мотив ще ни арестуват? Да заминеш, не е престъпление. Да заминеш, означава да си свободен, а кой може да ни попречи да бъдем свободни? Свободата е в основата на Америка! Написано е в Конституцията ни. Заминавам, Хари, решено е - след петнайсет дни заминавам. През нощта на трийсети август напускам този гаден град. Идвате ли с мен?

Той отвърна, без да размисли:

- Да! Разбира се! Не мога да си представя да живея без теб. На трийсети август ще заминем заедно.

- О, Хари, любими, толкова съм щастлива! А книгата ви?

- Книгата ми е почти завършена.

- Почти завършена? Страхотно! Толкова бързо я написахте!

- Книгата е вече без значение. Ако избягам с теб, мисля, че няма да мога да бъда писател. Но какво от това! Най-важното е да сме щастливи.

-Разбира се, че винаги ще бъдете писател! Ще изпратим ръкописа в Ню Йорк по пощата! Обожавам новия ви роман! Той е вероятно най-хубавият роман, който ми е било писано да прочета. Ще станете много велик писател. Вярвам във вас! Значи, на трийсети? След петнайсет дни. След петнайсет дни ще избягаме заедно! За два часа ще сме в Канада. Ще бъдем толкова щастливи, ще видите. Любовта, Хари, любовта е единственото нещо, което може да направи живота наистина прекрасен. Нищо друго не ни трябва.

*

18 август 1975 г.

Седнал зад волана на патрулната кола, той я гледаше през френския прозорец на „Кларкс“. Почти не си бяха говорили след бала. Тя се държеше на разстояние, което го натъжаваше. От известно време изглеждаше особено нещастна. Той се питаше дали това има нещо общо с неговото поведение, после си спомни, че веднъж я бе заварил да плаче под навеса на къщата й и му беше казала, че някакъв мъж я е наранил. Какво значеше „наранил“? Неприятности ли имаше? Или нещо по-лошо - да не би някой да я биеше? Кой? Какво ставаше? Реши да събере кураж и да поговори с нея. Както правеше обикновено, изчака заведението да се поизпразни. Когато накрая се осмели да влезе, Джени раздигаше една от масите.

- Здрасти, Джени - каза с разтуптяно сърце.

- Здрасти, Травис.

- Как си?

- Добре.

- Не сме се виждали много често след бала - подхвърли той.

- Имах много работа тук.

- Исках да ти кажа нещо. Бях много щастлив, че ти бях кавалер.

- Благодаря.

Тя имаше загрижен вид.

- Джени, напоследък страниш от мен.

- Не. Травис. Аз... Това«няма нищо общо с теб.

Джени мислеше за Хари. Мислеше за него ден и нощ. Защо я отхвърляше? Преди няколко дни бе дошъл тук с Елайджа Стърн и почти не й бе проговорил. А и добре видя, че й се смееха.

- Джени, ако имаш грижи, знаеш, че можеш всичко да ми кажеш.

- Знам. Ти си добър с мен, Травис. Сега трябва да доразтребя тази маса.

И се отправи към кухнята.

- Чакай - каза Травис.

Поиска да я задържи за китката. Жестът му бе лек, но Джени изохка от болка, изпусна чиниите, които държеше, и те се разбиха на пода. Бе докоснал огромна синина. Тя красеше дясната й ръка от деня, в който Лутър я бе стиснал много силно. Опитваше се да я скрие, като носеше дълги ръкави въпреки горещината.

- Много съжалявам - извини се Травис, клекна и се зае да събира парчетата.

- Не си виновен ти.

Придружи я до кухнята и взе една метла да измете останките. Като се върна, тя си миеше ръцете и тъй като бе вдигнала ръкавите си, за да не ги намокри, той забеляза синкавото петно на китката й.

- Какво е това? - попита я.

- Нищо, ударих се във вратата онзи ден.

- Ударила ли си се? Не ми ги разправяй тия! - избухна Травис. - Някой те е бил, да! Кой ти направи това?

- Не е важно.

- Разбира се, че е важно! Настоявам да знам кой мъж те е наранил. Кажи ми, няма да си тръгна от тук, докато не узная.

- Ами... Лутър Кейлъб ми го направи. Шофьорът на Стърн. Той... Онази сутрин беше ядосан. Хвана ме за китката и ме стисна силно. Но не беше нарочно, наистина. Просто не си премери силата.

- Това е нещо сериозно, Джени! Много сериозно! Ако се мерне насам, искам веднага да ме предупредиш!

*

20 август 1975 г.

Тя пееше, докато вървеше по пътя за Гуз Коув. Чувстваше се обзета от сладко усещане за радост - след десет дни заминаваха заедно. След десет дни най-после щеше да заживее истински. Броеше нощите преди големия ден - беше толкова скоро. Когато видя къщата в края на чакълестия път, ускори крачка. Бързаше да отиде при Хари. Не забеляза скрития в храстите силует на човек, който я наблюдаваше. Влезе през главната врата, без да звъни, както правеше всеки ден.

- Хари, любими! - извика, за да му извести, че е дошла.

Нямаше отговор. Къщата изглеждаше пуста. Извика още веднъж.

Тишина. Прекоси трапезарията и дневната, без да го открие. Не беше и в кабинета си. Нито на терасата. Тогава слезе по стълбите до плажа и го извика. Може би бе отишъл да се изкъпе? Правеше го, когато бе работил прекалено дълго. Но и на плажа нямаше никой. Усети, че я обзема паника - къде можеше да е? Върна се в къщата, отново го повика. Никой. Обиколи всички стаи на партера, после се качи горе. Отвори вратата на спалнята и го видя - седеше на леглото си с купчина листове в ръце.

- Хари? Тук ли сте били? От десет минути ви търся навсякъде.

Той се стресна.

- Извинявай, Нола, четях... Не те чух да идваш.

Стана и прибра купчината листове в едно от чекмеджетата на скрина.

Тя се усмихна.

- И какво толкова интересно четяхте, че не ме чухте как крещя името ви из цялата къща?

- Нищо важно.

- Продължението на романа ви? Покажете ми го!

- Нищо важно. Ще ти го покажа при случай.

Тя го погледна закачливо.

- Сигурен ли сте, че всичко е наред, Хари?

Той се засмя.

- Всичко е наред, Нола.

Слязоха на плажа. Тя искаше да види чайките. Разтвори ръце, все едно че имаше криле, и се затича, като описваше широки кръгове.

- Бих искала да мога да летя, Хари! Само десет дни остават! След десет дни ще отлетим от тук! Ще напуснем този ужасен град завинаги!

Мислеха, че са сами на плажа. Нито Хари, нито Нола подозираха, че Лутър Кейлъб ги наблюдава от гората над скалите. Той изчака да се приберат в къщата и излезе от скривалището си. Затича се по пътя от Гуз Коув и стигна до паркирания на един страничен път мустанг. Подкара към Орора, където спря пред „Кларкс“. Втурна се вътре -трябваше на всяка цена да говори с Джени. Трябваше да каже на някого. Имаше лошо предчувствие. Но Джени нямаше никакво желание да го вижда.

- Лутър? Не би трябвало да си тук - каза, когато той се приближи до бара.

- Джени... Съшалявам за онази сутрин. Не тряпфваше да те хфащам така за ръката.

- Стана ми синьо... ’

- Съшалявам.

- Тръгвай си сега.

- Не, чакай...

- Подадох оплакване срещу теб, Лутър. Травис каза, ако пак дойдеш в града, да го извикам. Той щял да се разправя с теб. Така че по-добре да не те вижда тук.

Гигантът я погледна обидено.

- Подала си оплакфане срещу мен?

- Да. Толкова ме уплаши онази сутрин...

- Но ас искам да ти кажа нещо много фашно.

- Нищо не е важно, Лутър. Върви си.

- За Хари Куепърт е.

- За Хари?

- Да, кажи ми какфо мислиш за Хари Куепърт.

- Защо ми говориш за него?

- Имаш ли му доферие?

- Доверие? Да, разбира се. Защо ми задаваш този въпрос?

- Тряпфа да ти кажа нещо.

- Да ми кажеш нещо? Какво?

Лутър тъкмо се канеше да отговори, когато на площада срещу „Кларкс“ спря полицейска кола.

- Това е Травис! - извика Джени. - Лутър, бягай! Не искам да имаш неприятности!

Кейлъб бързо се отдалечи. Джени го видя да се качва в колата и рязко да потегля. Секунди по-късно Травис Дон се втурна в ресторанта.

- Лутър Кейлъб ли мернах? - попита той.

- Да - отвърна Джени. - Но нищо не искаше от мен. Той е мило момче, съжалявам, че подадох оплакване.

- Бях ти казал да ме предупредиш! Никой няма право да вдига ръка срещу теб! Никой!

Травис се отправи към колата си тичешком. Джени се спусна след него и го спря на тротоара.

- Моля те, Травис, не му създавай неприятности! Ако обичаш. Мисля, че сега вече е разбрал.

Травис я изгледа и внезапно разбра какво му е убягвало. Значи, ето защо напоследък се държи толкова студено с него.

- Не, Джени... Не ми казвай, че...

- Че какво?

- Че си падаш по този хахо.

Какво? Но какви ги говориш!

- По дяволите! Как съм могъл да бъда толкова глупав!

- Не, Травис, какви ги говориш...

Той не я слушаше. Качи се в колата и подкара като луд с включена сирена.

На път № 1, малко преди Сайд Крийк Лейн, Лутър видя в огледалото за обратно виждане, че една полицейска кола го настига. Спря на банкета. Боеше се. Травис излезе от колата бесен. Хиляди мисли се въртяха из главата му. Как бе възможно това чудовище да привлича Джени? Как можеше Джени да го предпочита пред него? Пред него, който правеше всичко за нея, който бе останал в Орора, за да е близо до нея. Да го измести този тип! Нареди на Лутър да излезе от автомобила си и го огледа от глава до пети.

- Ненормалнико, с Джени ли се задяваш?

- Не, Травис. Уферявам те, че не е тофа, което мислиш.

- Видях синината на ръката й!

- Не си контролирам силата. Наистина съшалявам. Не искам неприятности.

- Неприятности? Но ти създаваш неприятности! Чукаш я, а?

- Какво?

- Чукате ли се с Джени?

- Не! Не!

- Аз... Правя всичко, за да е щастлива, а ти я чукаш? Мамка му, какво не е наред в този свят?

- Травис... Исопщо не е какфото мислиш.

- Млъквай! - извика Травис, хвана Лутър за яката и го просна на земята.

Не знаеше какво да направи. Мислеше за Джени, която го отблъскваше, чувстваше се нещастен и унизен. Изпитваше и гняв, писнало му беше да го настъпват по мазолите, време бе да започне да се държи като мъж. И Травис извади палката от колана си, вдигна я във въздуха и взе да налага Лутър като полудял.

15.

Преди бурята

- Как ви се струва?

- Не е зле. Мисля обаче, че отдавате твърде голямо значение на думите.

- На думите? Но те са важни, когато човек пише, не е ли така?

- И да, и не. Смисълът на думите е по-важен от самите думи.

- Какво искате да кажете?

- Ами думата си е дума и думите са на всички. Достатъчно е да отворите речника и да изберете една. От този момент нататък става интересно - ще сте способен ли да придадете на тази дума точно определен смисъл?

- Как така?

- Вземете една дума и непрекъснато я повтаряйте в книгите си. Хайде да изберем една, например чайка. Като ви споменават, хората ще започнат да казват: „Нали знаеш, Голдман е онзи, дето говори за чайките“. А после ще настъпи моментът, когато, видят ли чайки, същите тези хора ще се сетят за вас. Ще погледнат кресливите птички и ще си кажат: „Какво толкова им харесва Голдман?“. След това ще започнат да свързват чайки с Голдман. И всеки път щом видят чайки, ще си спомнят за книгата ви и за цялото ви творчество.

Вече няма да схващат тези птици както преди. Чак в този момент вие знаете, че пишете нещо. Думите са на всички, докато не докажете, че сте способен да си ги присвоите. Ето това определя писателя. И ще видите, Маркъс, някои ще се опитат да ви внушат, че книгата има отношение към думите, но това не е вярно - тя има отношение към хората.

Понеделник, 7 юли 2008 г., Бостън, Масачусетс

Четири дни след арестуването на началника Прат се срещнах с Рой Барнаски в един частен салон в хотел „Парк Плаза“ в Бостън, за да подпиша договор за един милион долара за издаването на книгата ми за случая „Хари Куебърт“. Дъглас също присъстваше. Изпитваше явно облекчение от щастливия епилог на положението ми.

- Настъпи обрат в ситуацията - каза ми Барнаски. - Великият Голдман най-после се захвана за работа. Бурни аплодисменти!

Не отговорих нищо, задоволих се да извадя купчина листове от чантата си и да му ги подам. Той широко се усмихна.

- Значи, ето ги прословутите първи петдесет страници.

- Да.

- Ще ми позволите да хвърля един поглед.

- Заповядайте.

С Дъглас излязохме, за да го оставим да чете на спокойствие, и отидохме в бара на хотела, където ни сервираха наливна тъмна бира.

- Как е, Марк? - попита Дъглас.

- Добре. Последните четири дни бяха направо откачени.

Той поклати глава и подзе:

- Цялата история е напълно откачена! Книгата ти ще има успех, какъвто не можеш и да си представиш. Барнаски го знае, затова ти предлага толкова мангизи. Един милион долара е нищо в сравнение със сумите, които ще спечели. Ще видиш, в Ню Йорк говорят само за този случай. Киностудиите възнамеряват да снимат филм, издателствата до едно искат да издават книги за Куебърт. Но знаят, че ти си единственият, който може наистина да напише книга. Само ти познаваш Хари, само ти познаваш Орора отвътре. Барнаски държи да получи историята преди всички други. Казва, че ако първи издадем книга, Нола Келерган ще стане запазена марка на „Шмид и Хансън“.

- Ти какво мислиш? - попитах го.

- Че е хубаво приключение за писател. И добър начин да се опровергаят всички гадости, които се говорят за Куебърт. Първоначалното ти желание беше да го защитиш, нали?

Кимнах. После хвърлих поглед към горните етажи, където Барнаски се запознаваше с част от моя разказ, значително обогатен от събитията през последните дни.

*

3 юли 2008 г., четири дни преди подписването на договора

Бяха изминали няколко часа от арестуването на началника Прат. Прибирах се в Гуз Коув от щатския затвор, където Хари съвсем превъртя и за малко да ме замери с един стол, когато му разказах, че съм открил портрет на Нола у Елайджа Стърн. Спрях пред къщата и като слязох от колата, веднага забелязах листа, пъхнат в рамката на външната врата - още една бележка. Този път тонът бе променен.

Последно предупреждение, Голдман

Не й обърнах внимание - първо или последно предупреждение, какво променяше това? Хвърлих бележката в кофата за боклук в кухнята и пуснах телевизора. Говореха само за арестуването на началника Прат. Някои дори поставяха под съмнение разследването, което бе водил по онова време, и се питаха дали бившият шеф на полицията не бе укривал улики умишлено.

Смрачаваше се и нощта обещаваше да бъде мека и хубава, от ония нощи, които човек прекарва с приятели, като слага огромни пържоли на барбекюто и отпива от бирата си. Нямах приятели, но мислех, че имам пържоли и бира. Отворих хладилника, оказа се празен - бях забравил да ида на пазар. Забравил бях самия себе си. Дадох си сметка, че разполагам с хладилника на Хари - хладилник на сам човек. Поръчах си пица, която изядох на терасата. Поне имах океана и терасата. Липсваше само барбекюто, липсваха и приятелите, както и приятелката, за да бъде вечерта съвършена. Тогава ми се обади един от малкото ми приятели, от когото напоследък нямах вести - Дъглас.

- Марк, какво ново?

- Какво ново? От две седмици не си ми се обаждал! Къде беше? Ти си моят литературен агент, нали така?

- Знам, Марк. Съжалявам. Преживяхме труден момент. Ти и аз, имам предвид. Но ако още искаш да съм ти агент, за мен ще е чест да продължим сътрудничеството си.

- Искам, разбира се. Имам само едно условие - да продължим да следим шампионата по бейзбол вкъщи.

Той се засмя.

- Става. От теб бирата, от мен начосите със сирене.

- Барнаски ми предложи страхотен договор - казах.

- Знам. Спомена ми. Ще приемеш ли?

- Мисля, че да.

- Барнаски е много възбуден. Иска да те види в най-скоро време.

- За какво да ме види?

- За да подпишете договора.

- Вече?

- Да. Според мен държи да се увери, че сериозно си се захванал за работа. Сроковете са кратки, ще трябва да пишеш бързо. Барнаски е напълно обсебен от президентската кампания. Чувстваш ли се готов?

- Ще се справя. Започнах вече да пиша. Но се питам какво трябва ' да направя - да разкажа всичко, което знам? Да разкажа, че Хари се е готвел да избяга с момичето? Дъг, тази история е чиста лудост. Мисля, че ти дори не си даваш сметка.

- Истината, Марк. Просто разкажи истината за Нола Келерган.

- А ако истината навреди на Хари?

- Да казваш истината, е твоята писателска отговорност. Дори ако истината е трудна за казване. Това е моят съвет на приятел.

- А съветът ти на литературен агент?

- Пази си задника. Гледай да не те дадат под съд всички жители на Ню Хампшър. Например ти ми каза, че малката е била бита от родителите си.

- Да, от майката.

- Тогава е най-добре да напишеш, че Нола е била нещастно и малтретирано момиченце. Всички ще разберат, че родителите са отговорни за малтретирането, без това да е изрично уточнено. Никой няма да може да те съди.

- Но майката играе важна роля в тази история.

- Съвет на литературен агент, Марк: трябват ти железни доказателства, за да обвиняваш хората, иначе отиваш на подсъдимата скамейка. А мисля, че през последните месеци си имаш достатъчно неприятности. Намери надежден свидетел, който да ти потвърди, че майката е била най-голямата гаднярка на света и е пребивала от бой дъщеря си. Ако не намериш, придържай се към нещастно и малтретирано момиченце. Така ще избегнем някой съдия да спре разпространението на книгата заради клевета. Виж, за Прат, сега, когато всички знаят какво е направил, можеш да пишеш с всичките мръсни подробности. Те продават всяка книга.

Барнаски предлагаше да се видим в понеделник, 7 юли, в Бостън -град, който бе удобно разположен на час път със самолет от Ню Йорк и на два часа с кола от Орора. Приех. Така ми оставаха четири дни да пиша, без да спра, за да мога да му връча няколко глави.

- Обади ми се, ако имаш нужда от нещо - каза ми още Дъглас, преди да затвори.

- Дадено, благодаря. Дъг, почакай...

- Да?

- Ти правеше мохито^6, спомняш ли си?

Чух го да се засмива.

- Много добре.

- Беше хубаво време, нали?

- И сега е хубаво време, Марк. Животът ни си го бива, дори ако понякога има и по-трудни моменти.

*

1 декември 2006 г., Ню Йорк

- Дъг, можеш ли да направиш още мохито?

Застанал до плота в кухнята ми, препасал престилка с щампован образ на гола жена, Дъглас нададе вълчи вой, сграбчи бутилка с ром и я изля в кана, пълна с натрошен лед.

Бяха изминали три месеца от излизането на първата ми книга. Кариерата ми бе на върха си. За пети път през последните три седмици, откакто се бях пренесъл в апартамента си във Вилидж, устройвах купон вкъщи. Десетки гости се трупаха в салона, не познавах и една четвърт от тях. Но обожавах този живот. Дъглас поеше гостите с мохито, а аз се нагърбвах с белия руски^7, единственият коктейл, който ми се струваше достоен за пиене.

- Ама че вечер - каза ми Дъглас. - Това там портиерът ли е, онзи, дето танцува в салона?

- Да. Поканих го.

- И Лидия Глор е тук, да му се не види! Представяш ли си? Лидия Глор е в твоя апартамент!

- Коя е Лидия Глор?

- За бога, Марк, би трябвало поне това да знаеш! Най-модната актриса. Играе в сериала, който всички гледат в момента. Е, освен теб явно. Как успя да я примамиш тук?

- Не съм я мамил. Хората звънят и аз им отварям вратата. Mi casa es tu casa!

Върнах се в салона c петифури и шейкъри. После забелязах снега, който влизаше през прозорците, и внезапно изпитах желанието да подишам чист въздух. Излязох на балкона по риза. Навън цареше полярен студ. Загледах се в огромния Ню Йорк пред мен с милионите светлинки и изкрещях с пълна сила: „Аз съм Маркъс Голдман!“. В този миг чух глас зад себе си - беше хубава блондинка на моята възраст, която не бях виждал през живота си.

- Маркъс Голдман, телефонът ти звъни - рече ми тя.

Лицето й все пак не ми беше непознато.

- Виждал съм те някъде, нали? - казах.

- Сигурно по телевизията.

- Ти си Лидия Глор.

- Да.

- Ама че работа.

Помолих я да ме изчака кротко на балкона и побързах да вдигна телефона.

- Ало?

- Маркъс? Хари е на телефона.

- Хари! Колко се радвам да ви чуя! Как сте?

- Добре. Просто исках да ви кажа добър вечер. Чувам голяма гюрултия около вас. Гости ли имате? Може би не е удобно...

- Малко празненство. В новия ми апартамент.

- Напуснали сте Монтклеър?

- Да, купих апартамент във Вилидж. Вече живея в Ню Йорк! Непременно трябва да дойдете да видите как се живее тук, направо ще ви секне дъхът!

- Сигурен съм. Във всеки случай, изглежда, добре се забавлявате, радвам се за вас. Навярно имате много приятели...

- С тонове! И това не е всичко - представете си, една невероятно красива актриса ме очаква на балкона ми. Ха-ха, не мога да повярвам! Животът е прекалено прекрасен, Хари. Прекалено прекрасен. А вие? Какво правите тази вечер?

- Аз... Имам гости. Приятели, пържоли и бира. Какво повече да искам? Забавляваме се, само вие ни липсвате. Но чувам, че се звъни, Маркъс. Идват още хора. Отивам да отворя. Надали ще се поберем всички, въпреки че къщата е голяма!

- Приятно прекарване, Хари! Непременно ще ви се обадя.

Върнах се на балкона и от тази вечер започнах да излизам с Лидия Глор, която майка ми наричаше „телевизуалната актриса“. В Гуз Коув Хари отиде да отвори вратата - беше доставчикът. Взе поръчаната пица и седна пред телевизора да вечеря.

Както бях обещал, обадих се на Хари, но между двете обаждания изтече една година. Беше февруари 2008-а.

- Ало?

- Хари, Маркъс е.

- О, Маркъс! Наистина ли сте вие? Невероятно. Откакто станахте звезда, вече не ми се обаждате. Опитах се да се свържа с вас преди месец и попаднах на секретарката ви, която ми заяви, че не сте там за никого.

Отговорих без заобикалки:

- Зле съм, Хари. Струва ми се, че вече не съм писател.

Той веднага стана сериозен.

- Какви ги разправяте, Маркъс?

- Не знам какво да пиша, свършено е с мен. Бял лист. От месеци. Може би от година.

Той избухна в сърдечен и успокоителен смях.

-Умствен блокаж, Маркъс, това е! Белите листове са толкова глупави, колкото и сексуалните засечки - това е паниката, която ви обзема, когато ви се струва, че няма да ви дойде вдъхновение, същата, заради която опашницата ви омеква точно когато сте решили да си поиграете на кученца с една от почитателките си и сте сигурен, че ще й докарате оргазъм, измерим по скалата на Рихтер. Зарежете вдъхновението, задоволете се да редите думи. Вдъхновението ще дойде от само себе си.

- Мислите ли?

- Уверен съм. Само че трябва да поразредите светските си изяви. Писането е сериозно нещо. Смятах, че съм ви научил на това.

- Ама аз работя усърдно! Само това правя! И нищо не излиза.

- Значи, ви липсва подходяща обстановка. В Ню Йорк е хубаво, но и прекалено шумно. Защо не дойдете тук, при мен, като по времето, когато ми бяхте студент?

*

4-6 юли 2008 г.

През дните, предшестващи срещата с Барнаски, разследването отбеляза забележителен напредък.

Първо, началникът Прат бе обвинен в сексуален тормоз над малолетна под шестнайсет години и освободен под гаранция на другия ден след арестуването му. Прат се настани временно в един мотел в Монтбъри, а Ейми напусна града и отиде у сестра си, която живееше в друг щат. Изслушването на Прат от Криминалния отдел на щатската полиция потвърди не само че Тамара Куин му бе показала листа, намерен у Хари, но и че Нанси Хатауей бе разказала онова, което знаела за Елайджа Стърн. Причината Прат съзнателно да пренебрегне тези следи е бил страхът му, че Нола може да е споделила с някоя от двете епизода в полицейската кола, поради което той предпочел да не рискува да се компрометира, като ги разпита. Прат обаче се закле, че няма нищо общо със смъртта на Нола и Дебора Купър и че по онова време е провел безупречно разследване.

Въз основа на тези изявления Гахалоуд успя да убеди прокурора да издаде заповед за обиск в дома на Елайджа Стърн. Обискът бе извършен сутринта в петък на 4 юли, в деня на националния празник. Портретът на Нола бе намерен в ателието и иззет. Отведоха Елайджа Стърн в щатската полиция за разпит, но не му повдигнаха обвинение. Независимо от това развитието на събитията изостри още повече любопитството на обществеността - след ареста на прочутия писател Хари Куебърт и на бившия началник на полицията Гарет Прат, ето че и най-богатият човек в Ню Хампшър се оказваше на свой ред замесен в смъртта на малката Келерган.

Гахалоуд ми предаде в подробности изслушването на Стърн.

- Забележителен тип - каза ми той. - Абсолютно спокоен. Дори бе заповядал на армията си от адвокати да го чакат извън залата. Такова присъствие на духа, такъв стоманеносин поглед, че се почувствах неудобно, а Бог знае, че съм обръгнал в тези упражнения. Показах му портрета и той потвърди, че е на Нола.

- Защо държите този портрет у вас? - попитал Гахалоуд.

- Защото е мой. Има ли закон в този щат, който да забранява да си окачаме портрети на стените?

- Не. Но това е портрет на момиче, станало жертва на убийство.

- А ако имах портрет на Джон Ленън, който също е бил убит, лошо ли щеше да е?

- Много добре разбирате какво искам да кажа, господин Стърн. Откъде се е взел този портрет?

- Един от служителите ми от онова време го нарисува. Лутър Кейлъб.

- Защо го нарисува?

- Защото обичаше да рисува.

- Кога стана това?

- През лятото на седемдесет и пета година. Някъде юли, август, ако правилно си спомням.

- Точно преди изчезването на малката.

- Да.

- Как я нарисува?

- С четка, предполагам.

- Престанете да се правите на глупак, ако обичате. Откъде познаваше Нола?

- Всички в Орора познаваха Нола. Тя го вдъхнови за тази картина.

- И фактът, че държите в дома си портрет на изчезнало момиче, не ви смущаваше?

- Не. Картината е хубава. Това се нарича „изкуство“. А истинското изкуство смущава. Консенсусното изкуство е резултат от разлагането на света, отровен от политически коректното.

- Съзнавате ли, че притежанието на творба, изобразяваща петнайсетгодишно голо момиче, може да ви създаде неприятности, господин Стърн?

- Голо? Не се виждат нито гърдите й, нито половите й органи.

- Но е очевидно, че е гола.

- Готов ли сте да защитите тази гледна точка пред съда, сержант?

- Бих искал само да знам защо Лутър Кейлъб е рисувал Нола Келерган.

- Казах ви - обичаше да рисува.

- Познавахте ли Нола Келерган?

- Бегло. Колкото всички в Орора.

- Само бегло?

- Само бегло.

- Лъжете, господин Стърн. Разполагам със свидетели, които твърдят, че сте имали връзка с нея. Че сте я водили в дома си.

Стърн избухнал в смях.

- Имате ли доказателства за твърденията си? Съмнявам се, защо-то са неверни. Не съм докосвал това момиче. Вижте, сержант, мъчно ми е за вас. Разследването ви явно буксува и се чудите какво да питате. Затова ще ви помогна. Нола Келерган дойде един ден вкъщи и ми каза, че има нужда от пари. Прие да позира за картина.

- Платихте й, за да позира?

- Да. Лутър беше много надарен художник. Изключителен талант! Беше ми нарисувал вече прекрасни картини, изгледи от Ню Хампшър, сцени от всекидневието на хубавата ни Америка, и аз бях силно ентусиазиран. Смятах, че може да стане един от големите художници на века, и си казах, че би могъл да направи нещо грандиозно, ако нарисува портрета на това великолепно момиче. Доказателството е, че ако сега продам тази картина, при целия шум около случая, несъмнено ще й взема един или два милиона долара. Познавате ли много съвременни художници, чиито картини се продават за два милиона долара?

След тези обяснения Стърн обявил, че е изгубил достатъчно време и че разговорът им е приключил. После си тръгнал, последван от стадото си от адвокати, като оставил зад себе си още една мистерия и един онемял Гахалоуд.

- Разбирате ли нещо, писателче? - попита ме Гахалоуд, след като ми разказа за изслушването на Стърн. - Един ден хлапачката цъфва у Стърн и предлага да я нарисуват срещу заплащане. Можете ли да повярвате?

- Това е безумие. Защо се е нуждаела от пари? За бягството?

- Може би. Само че не е взела със себе си спестяванията си. В стаята й има кутия от бисквити със сто и двайсет долара вътре.

- А какво направихте с картината? - попитах.

- Засега я задържаме. Веществено доказателство.

- Доказателство за какво, след като Стърн не е подведен под отговорност?

- Доказателство срещу Кейлъб.

- Значи, наистина го подозирате?

- Не знам дали го подозирам, писателче. Стърн се е интересувал от живопис, на Прат му правели свирки, обаче какъв мотив биха имали, за да убият Нола?

- Страх да не се разприказва? - предположих. - Заплашила е, че всичко ще разкаже, и в момент на паника един от двамата я е ударил и я е убил, след което я е заровил в гората.

- Но защо е написал онези думи върху ръкописа? Сбогом, любима моя Нола. Написано е от някой, който е бил влюбен в Нола. А е бил влюбен в Нола само Куебърт. Ами ако Куебърт е научил за Праг и Стърн и му е изгорял бушонът? И е убил Нола? Може спокойно да става дума за убийство от страст. Такава беше и вашата хипотеза впрочем.

Хари да извърши убийство от страст? Не, в това няма никакъв смисъл. Кога ще излязат резултатите от тъпата графологична експертиза?

- Скоро. Въпрос на дни, предполагам. Маркъс, трябва да ви кажа нещо. Прокурорът предлага на Куебърт споразумение. Отказваме се от отвличането и пледираме виновен в престъпление от страст. Двайсет години затвор. Ще лежи петнайсет, ако се държи добре. Смъртната присъда отпада.

- Споразумение? Защо споразумение? Хари не е виновен за нищо.

Усещах, че пропускаме нещо, някаква подробност, която би могла всичко да обясни. Мислено проследявах последните дни на Нола, но не виждах никакво знаменателно събитие през целия месец август 1975 година, чак до съдбоносната вечер на 30 август. Честно казано, когато говорих с Джени Дон, Тамара Куин и някои други жители на града, ми се стори, че трите последни седмици на Нола Келерган са били щастливи. Хари ми бе описал сцени на давене, Прат призна как я е насилил да му направи свирка, Нанси ми разправяше за гадни срещи с Лутър Кейлъб, обаче разказите на Джени и Тамара бяха съвсем други - според тях нищо не е показвало, че Нола е била бита или нещастна. Тамара Куин дори ми каза, че Нола пожелала пак да работи в „Кларкс“ след ваканцията, и тя се съгласила да я наеме. Това толкова ме учуди, че настоях да ми го повтори два пъти. Защо Нола е искала да работи като сервитьорка, след като е смятала да бяга? Робърт Куин пък ми разказа, че когато я срещал, понякога носела пишеща машина, но явно не й тежало, защото си тананикала весело. Човек би казал, че през август 1975 година Орора е бил раят на Земята. Запитах се дори дали Нола наистина е възнамерявала да напуска града. После ме обзе ужасно съмнение - какви гаранции имах, че Хари казва истината? Как да съм сигурен, че Нола го е молила да заминат? А ако това е хитрост, за да се оневини за убийството? А ако Гахалоуд е прав от самото начало?

Видях отново Хари следобеда на 5 юли в затвора. Имаше ужасен вид и сив тен. Бръчки, каквито никога не бях забелязвал на лицето му, бяха набраздили челото му.

- Прокурорът иска да ви предложи сделка - започнах направо.

- Знам. Рот ми каза. Престъпление от страст. Бих могъл да изляза след петнайсет години.

По тона му разбрах, че е готов да помисли по въпроса.

- Не ми казвайте, че ще приемете подобно предложение - ядосах се аз.

- Не знам, Маркъс. Това е начин да избегна смъртната присъда.

- Да избегнете смъртната присъда? Какво означава това? Че сте виновен?

- Не! Но всичко е против мен! И нямам никакво желание да играя на покер със съдебни заседатели, които вече са ме осъдили. Петнайсет години затвор, все е по-добре от до живот или от коридора на смъртта.

- Хари, ще ви попитам за последен път: вие ли убихте Нола?

- Но разбира се, че не, за бога! Колко пъти да ви го повтарям.

- В такъв случай ще го докажем!

Извадих рекордера и го поставих на масата.

- Милост, Маркъс. Само не тази машина!

- Трябва да разберем какво се е случило.

- Не желая вече да ме записвате. Моля ви.

- Добре. Ще си водя бележки.

Извадих бележник и химикалка.

- Бих искал да поговорим за бягството ви на трийсети август седемдесет и пета година. Ако добре съм разбрал, когато с Нола сте решили да заминете, книгата ви е била почти завършена.

- Завърших я няколко дни преди заминаването. Пишех бързо, много бързо. Не бях съвсем на себе си. Всичко беше толкова особено - Нола беше там през цялото време, четеше, поправяше, преписваше. Може да ви се сторя лигав, но беше като някакво вълшебство. Книгата завърших на двайсет и седми август. Спомням си, защото тогава за последен път видях Нола. Бяхме се разбрали аз да напусна града два-три дни преди нея, за да не будим подозрения. Така че на двайсет и седми август бяхме за последен път заедно. Бях написал романа за един месец. Истинско безумие. Толкова се гордеех със себе си. Спомням си двата ръкописа на масата на терасата: единият написан на ръка, той беше оригиналът, и другият, който бе плод на титаничния труд на Нола - преписът на машина. Постояхме на плажа, там, където се бяхме срещнали преди три месеца. После дълго се разхождахме. Нола ме хвана за ръка и каза: „Срещата с вас, Хари, промени живота ми. Ще видите, ще бъдем толкова щастливи заедно“. Повървяхме още малко. Планът ни беше готов - щях да напусна

Орора на другия ден, след като мина през „Кларкс“, за да ме видят и да съобщя, че ще отсъствам седмица-две, под претекст че имам неотложна работа в Бостън. След това щях да прекарам два дни в Бостън и да запазя фактурите от хотела, за да съм чист, ако полицията ме разпитва. После, на трийсети август, щях да наема стая в Сий Сайд Мотел на път № 1. Стая № 8, ми бе казала Нола, защото обичала цифрата 8. Попитах я как ще дойде в този мотел, който все пак беше на няколко мили от Орора, и тя ми каза да не се притеснявам, вървяла бързо и знаела един пряк път по плажа. Трябваше да се срещнем в стаята рано вечерта, в деветнайсет часа. Идеята беше веднага да тръгнем, да преминем в Канада и да си намерим жилище, да наемем малък апартамент. Аз щях да се върна в Орора след няколко дни ни лук ял, ни лук мирисал. Полицията сигурно щеше да търси Нола, така че трябваше да запазя спокойствие - ако ме питат, да кажа, че съм бил в Бостън, и да покажа хотелските фактури. След това щях да остана една седмица в Орора, за да не будя подозрения, а Нола щеше спокойно да ме чака в апартамента ни. После освобождавам къщата в Гуз Коув и напускам Орора окончателно, като обяснявам, че съм завършил романа си и че трябва да се занимая с издаването му. Тогава отивам при Нола, изпращам ръкописа по пощата на нюйоркски издатели и пътувам между Канада и Ню Йорк, докато излезе книгата.

- А Нола какво щеше да прави?

- Щяхме да й намерим фалшиви документи за самоличност, щеше да си продължи училището, после да се запише в университета. Смятахме да изчакаме да навърши осемнайсет години и тогава да стане госпожа Хари Куебърт.

- Фалшиви документи? Но това е безумие!

- Знам. Беше абсолютно безумие. Абсолютно безумие!

- И какво стана после?

- На двайсет и седми август на плажа повторихме плана няколко пъти, след това се прибрахме вкъщи. Седнахме на старото канапе в дневната, което не беше старо, но стана такова, защото го използвах непрекъснато, и проведохме последния ни разговор. Ето, Маркъс, ето какви бяха последните й думи, които никога няма да забравя. Каза ми: „Ще бъдем толкова щастливи, Хари. Аз ще стана ваша жена. Вие ще сте голям писател. И университетски преподавател. Винаги съм мечтала да се омъжа за университетски преподавател. С вас ще бъда най-щастливата жена на света. Ще имаме голямо куче с цвета на слънцето, лабрадор, който ще се казва Сторм. Чакайте ме, моля ви, чакайте ме“. А аз й отговорих: „Ще те чакам цял живот, ако трябва, Нола“. Това бяха последните й думи, Маркъс. След това заспах и когато се събудих, слънцето залязваше, а Нола си бе отишла. Океанът бе облян с розова светлина, ята кресливи чайки се носеха над водата. Тъпите чайки, които тя толкова обичаше. На масата на терасата бе останал само единият ръкопис - оригиналът. А до него - бележката, която намерихте в кутията и на която пишеше, помня всяка дума: Не се безпокойте, Хари, не се безпокойте за мен, ще намеря начин да дойда при вас. Чакайте ме в стая№ 8, харесва ми тази цифра, тя ми е любимата. Чакайте ме в тази стая в 19 часа. После ще заминем завинаги. Не търсих напечатания текст, разбрах, че го е отнесла със себе си, за да го прочете още веднъж. Или може би за да е сигурна, че ще бъда на срещата ни в мотела на трийсети август. Взела беше проклетия ръкопис, правеше го понякога. На другия ден напуснах града. Както се бяхме уговорили. Минах през „Кларкс“ да изпия едно кафе, нарочно, за да се покажа и да съобщя, че ще отсъствам. Джени беше там, както всяка сутрин, казах й, че имам работа в Бостън, че книгата ми е почти завършена и ме очакват важни срещи. И си тръгнах. Тръгнах си, без нито за миг да заподозра, че вече никога няма да видя Нола.

Оставих химикалката. Хари плачеше.

*

7 юли 2008 г.

В Бостън, в салона на „Плаза“ Барнаски прегледа за половин час петдесетте страници, които бях донесъл, преди да прати да ни извикат.

- Е? - попитах, влизайки.

Той сияеше.

- Направо е гениално, Голдман! Гениално! Знаех, че сте подходящият човек!

- Внимание! Тези страници са бележките ми. Вътре има факти, които не трябва да се публикуват.

- Разбира се, Голдман. Разбира се. Във всеки случай последната коректура ще мине през вас.

Барнаски поръча шампанско, разстла договора на масата и обобщи съдържанието му.

- Предаване на ръкописа в края на август. Рекламните обложки вече ще са готови. За редакция и наливане две седмици, печат през септември. Книгата излиза през последната седмица на септември. Най-късно. Моментът е идеален! Точно преди президентските избори и почти по време на процеса срещу Куебърт! Ще постигнем забележителен пазарен успех, драги ми Голдман! Хип-хип, ура!

- А ако разследването не е приключило? - попитах. - Как да завърша книгата?

Барнаски имаше готов и потвърден от Правния му отдел отговор.

- Ако разследването е завършило, ще е автентичен разказ. Ако не е, оставяме сюжета отворен или пък предлагате на читателите някакъв край и тогава е роман. От правна гледна точка е безупречно, а за читателите няма никакво значение. А и толкова по-добре, ако разследването не е приключило - винаги можем да издадем втора част. Не сме ли късметлии!

Изгледа ме съучастнически. Един от служителите донесе шампанското и той настоя сам да го отвори. Подписах договора, Барнаски отвори бутилката, като заля всички с шампанско, напълни две чаши и подаде една на Дъглас, една на мен. Попитах:

- Вие няма ли да пиете?

Той направи отвратена гримаса и изтри ръце в една възглавничка.

- Не обичам шампанско. То е само за шоуто. А шоуто, Голдман, представлява деветдесет процента от интереса, който хората проявяват към крайния продукт!

И отиде да телефонира на „Уорнър Брадърс“, за да уговаря правата за филмирането.

През същия следобед, на връщане към Орора ми се обади Рот - не беше на себе си.

- Резултатите са готови, Голдман!

- Какви резултати?

- Почеркът! Не е на Хари! Не той е писал онези думи върху ръкописа!

Нададох радостен вик.

- Какво означава това конкретно? - попитах.

- Още не знам. Но щом не е неговият почерк, значи, ръкописът не е бил у него, когато Нола е била убита. А ръкописът е едно от главните доказателства на обвинението. Съдията току-що назначи ново изслушване за четвъртък, 10 юли, в единайсет часа. Толкова бърза реакция със сигурност е добра новина за Хари!

Бях много развълнуван - Хари скоро щеше да е свободен. Значи, винаги бе казвал истината - беше невинен. С нетърпение зачаках да дойде четвъртъкът. Но в навечерието на новото изслушване, в сряда, 9 юли, настъпи катастрофа. В този ден към седемнайсет часа бях в Гуз Коув, в кабинета на Хари, и препрочитах бележките си за Нола. Точно тогава ми се обади Барнаски на мобилния телефон. Гласът му трепереше.

- Маркъс, имам ужасна новина - каза той направо.

- Какво става?

- Кражба.

- Как така кражба?

- Текстът ви. Първите петдесет страници. Тези, които ми донесохте в Бостън.

- Какво? Как е възможно?

- Бяха в чекмеджето, на бюрото ми. Вчера сутринта ги нямаше. Отначало помислих, че Мариса е подреждала и ги е сложила в сейфа, тя прави така понякога. Когато обаче я попитах, ми каза, че не ги е докосвала. Вчера цял ден ги търсих, но напразно.

Сърцето ми силно биеше. Предчувствах буря.

- А кое ви кара да мислите, че са били откраднати? - попитах.

Настъпи дълго мълчание, после той отвърна:

- През целия следобед ми се обаждат от „Глоуб“, „Ю Ес Ей Тудей“, „Ню Йорк Таймс“... Някой е дал копия от текста ви на цялата национална преса, която се готви да го публикува. Маркъс, възможно е утре цялата страна да се запознае със съдържанието на книгата ви.

КАК ОЗДРАВЯВАТ ПИСАТЕЛИТЕ

(Написване на книгата)

14.

Съдбовният 30 август 1975 г.

- Виждате ли, Маркъс, нашето общество е такова, че ни се налага непрекъснато да избираме между разума и страстта. Разумът никога за нищо не е служил, а страстта е нерядко разрушителна. Така че ще ми е много трудно да ви помогна.

- Защо ми казвате това, Хари?

- Просто така. Животът е една голяма измама.

- Ще си доядете ли пържените картофи?

- Не. Изяжте ги, ако искате.

- Благодаря, Хари.

- Това, което ви разказвам, не ви ли е интересно?

- Напротив, много ми е интересно. Слушам ви внимателно. Номер 14: животът е голяма измама.

- Боже господи, Маркъс, нищо не сте разбрали. Понякога имам чувството, че разговарям с дебил.

16 часът

Денят беше прекрасен. Една от онези слънчеви съботи, които къпеха Орора във ведра атмосфера. В центъра хората спокойно се разхождаха и се спираха пред витрините, за да се възползват от последните дни хубаво време. Колите се бяха изнесли от улиците на жилищните квартали, по които сега нахлуваха децата с техните велосипеди и летни кънки, докато родителите им седяха па сянка под навесите, отпиваха от лимонадата си и преглеждаха вестниците.

За трети път за по-малко от час патрулната кола на Травис Дон прекоси квартала около Теръс Авеню и премина покрай дома на семейство Куин. Цареше абсолютно спокойствие. Никакво произшествие, нито едно повикване от централата. Беше проверил няколко шофьорски книжки, колкото да прави нещо, но умът му бе другаде - не можеше да мисли за нищо друго освен за Джени. Тя беше там, под пъкления навес, с баща си. Целия следобед бяха прекарали в решаване на кръстословици, докато Тамара подрязваше храстите в очакване на есента. Като наближи къщата, Травис намали с надеждата, че тя ще го забележи, че ще обърне глава и ще го види, че ще му махне с ръка, приятелски жест, който щеше да го насърчи да спре за малко и да я поздрави. Може би дори щеше да получи чаша чай с лед и да си поговори с нея. Но тя не обърна глава, не го видя. Смееше се на нещо с баща си, изглеждаше щастлива. Той продължи пътя си и спря двайсетина метра по-надолу, където не можеха да го видят. Погледна букета цветя на предната седалка и вдигна поставеното до него листче, на което бе написал това, което искаше да й каже:

Добър ден, Джени. Какъв хубав ден. Ако си свободна тази вечер, да идем да се поразходим на плажа. Може би дори бихме могли да отидем на кино? В Монтбъри са пуснали нови филми. (Да й дам цветята.)

Да й предложи разходка и кино. Лесно беше. Ала не посмя да излезе от колата. Побърза да потегли отново и продължи обиколката си по същия път, който след двайсетина минути щеше отново да го отведе пред дома на семейство Куин. Букетът бе от диви рози, набрани близо до Монтбъри, покрай едно езерце, за което му бе споменал Ърни Пинкас. На пръв поглед не изглеждаха толкова хубави като култивираните, но цветовете им бяха много по-ярки. Често си бе мислил да заведе Джени там. Дори бе съставил цял план. Щеше да й завърже очите, да я заведе пред розовите храсти и да отвърже шала, та хилядите цветове да избухнат пред нея като фойерверки. След това щяха да си направят пикник край езерото. Но не бе имал кураж да й го предложи. Сега караше по Теръс Авеню и премина покрай къщата на Келерганови, без да й обърне внимание. Умът му беше другаде.

Въпреки хубавото време преподобният бе прекарал целия следобед затворен в гаража си, където човъркаше един стар „Харли-Дейвидсън“, който се надяваше някой ден да поправи окончателно. Според доклада на полицията в Орора бе напускал работилницата си само за да си сипе нещо да пие в кухнята и всеки път бе заварвал Нола спокойно да чете в дневната.

*

17,30 часът

С напредването на деня улиците в центъра на града постепенно опустяваха, докато в жилищните квартали децата се прибираха да вечерят и под навесите оставаха само празни столове и захвърлени вестници.

Полицейският началник Гарет Прат, който беше в отпуск, и жена му Ейми се връщаха, след като бяха прекарали част от деня у приятели, вън от града. В същия момент семейство Хатауей, а именно Нанси, двамата й братя и родителите им, влизаха в дома си на Теръс Авеню, след като бяха прекарали следобеда на плажа на Гранд Бийч. В полицейския доклад е отразено, че госпожа Хатауей, майката на Нанси, доловила, че у Келерганови звучи много силна музика.

На няколко мили от там, Хари пристигна в Сий Сайд Мотел, регистрира се в стая № 8 под измислено име и плати в брой, за да не трябва да показва документ за самоличност. По пътя бе купил цветя. Бе напълнил и резервоара на колата. Всичко беше готово. Оставаше само час и половина. Едва. Щом пристигнеше Нола, щяха да отпразнуват срещата си и веднага да заминат. В двайсет и един часа щяха да са в Канада. Добре щеше да им е заедно. Тя никога повече нямаше да е нещастна.

*

18 часът

Шейсет и една годишната Дебора Купър, която след смъртта на съпруга си живееше сама в изолирана къща в края на гората при Сайд Крийк, се настани на масата в кухнята, за да направи ябълков пай. След като обели и наряза плодовете, тя хвърли няколко парчета през прозореца за миещите мечки и се загледа навън в очакване да дойдат. Тогава й се стори, че забелязва силует, който тичаше сред дърветата. Като се загледа по-внимателно, успя ясно да види момиче н червена рокля, преследвано от мъж, преди двамата да изчезнат сред растителността. Дебора Купър забърза към дневната, където беше телефонът, за да се свърже с полицейската централа. В полицейския доклад е записано, че обаждането е било в осемнайсет часа и двайсет и една минути. Продължило е двайсет и седем секунди. Сваленият текст гласи:

-

Полицейска централа, спешни случаи.

- Ало? Казвам се Дебора Купър, живея на Сайд Крийк Лейн. Мисля, че току-що видях мъж да преследва едно момиче в гората.

-

Разкажете по-подробно.

- Стоях на прозореца, гледах към гората и видях момичето, което тичаше между дърветата... Зад нея имаше един мъж... Мисля, че тя се опитваше да му избяга.

- Къде са сега?

- Аз... Вече не ги виждам. Навътре в гората са.

- Веднага ще изпратя патрул, госпожо.

-

Благодаря, побързайте!

След като затвори, Дебора Купър се върна на прозореца в кухнята. Вече нищо не виждаше. Усъмни се в зрението си, може да й е изиграло някой номер, но си каза, че по-добре полицията все пак да дойде и да огледа околностите. Излезе пред къщи да изчака патрулната кола.

В доклада е казано, че полицейската централа е предала информацията на полицията в Орора, където през този ден е бил дежурен само Травис Дон. Той пристигнал на Сайд Крийк Лейн около четири минути след обаждането.

След като набързо се осведомил за ситуацията, полицай Дон направил един първи оглед на гората. На десетина метра навътре

между дърветата намерил парче червен плат. Като преценил, че положението е може би сериозно, той решил веднага да уведоми началника Прат, въпреки че бил в отпуск. Телефонирал му в дома му от къщата на Дебора Купър. Било осемнайсет часът и четирийсет и пет минути.

*

19 часът

Началникът Прат прецени, че обаждането е достатъчно сериозно, за да отиде лично да види за какво става дума. Травис Дон би го безпокоил в дома му само в случай на извънредна ситуация.

Като пристигна на Сайд Крийк Лейн, препоръча на Дебора Купър да се прибере вкъщи, докато той и Травис огледат по-обстойно гората. Двамата тръгнаха по пътя покрай океана, в посоката, в която, както изглеждаше, момичето бе поело. Според полицейския доклад, след като повървели една миля, полицаите открили следи от кръв и руси кичури коса на едно по-скоро открито място в гората, близо до брега на океана. Било деветнайсет часът и трийсет минути.

Възможно е Дебора Купър да е останала на прозореца на кухнята, за да проследи с поглед полицаите. Те вече били изчезнали от полезрението й, когато внезапно видяла да изскача от гората млада жена с разкъсана рокля и кръв по лицето. Девойката викала за помощ и се втурнала към къщата. Изпаднала в паника, Дебора Купър отключила вратата на кухнята, за да я пусне, и отишла в дневната, за да позвъни отново в полицията.

В полицейския доклад е посочено, че за втори път Дебора Купър се обадила в централата в деветнайсет и трийсет и три. Разговорът продължил малко повече от четирийсет секунди. Записът гласи следното:

-

Полицейска централа, спешни случаи.

- Ало? (С паника в гласа.) Казвам се Дебора Купър, аз... преди малко се обаждах за... за да съобщя за младо момиче, преследвано в гората, а сега тя е тук! В кухнята ми е!

- Успокойте се, госпожо. Какво е станало?

- Нямам представа! Дойде от гората. В момента в гората има двама полицаи, но мисля, че не са я видели! Пуснах я в кухнята. Аз... Мисля, че е дъщерята на преподобния... Малката, дето работи в „Кларкс“. Мисля, че е тя.

- Какъв е адресът ви?

- Дебора Купър, Сайд Крит Лейн в Орора. Преди малко се обаждах! Момичето е тук, разбирате ли? Цялото й лице е в кръв! Идвайте бързо!

- Не мърдайте от там, госпожо. Веднага изпращам подкрепления.

Двамата полицаи оглеждали следите от кръв, когато чули изстрел откъм къщата. Без да губят и секунда, те се затичали с оръжие в ръка.

В същия момент дежурният на полицейската телефонна централа, като не успявал да се свърже по радиостанцията нито с агент Травис Дон, нито с началника Прат и като решил, че ситуацията е тревожна, се обадил в канцеларията на шерифа и на щатската полиция и поискал да изпратят подкрепления на Сайд Крийк Лейн.

*

19.45 часът

Полицай Дон и началникът Прат пристигнаха в къщата, останали без дъх. Влязоха вътре през задната врата, която водеше в кухнята, където откриха Дебора Купър в локва кръв, мъртва на плочките. Беше улучена с куршум в сърцето. След бързо претърсване на приземния етаж, оказало се безплодно, началникът Прат се спусна към колата си, за да предупреди централата и да поиска подкрепления. Според записа разговорът с дежурния протекъл по следния начин:

-

Тук началникът Прат от полицията в Орора. Спешно искане за подкрепления на Сайд Крийк Лейн, на кръстовището с път № 1. Имаме простреляна жена и вероятно изчезнало момиче.

- Началник Прат, вече ни се обади някоя си госпожа Дебора Купър, живееща на Сайд Крийк Лейн. Преди седем минути ни съобщи, че едно момиче се е приютило в дома й. Двата случая свързани ли са?

- Какво? Именно Дебора Купър е мъртва. Ив къщата няма никой друг. Изпратете всички конни полицаи на разположение! Тук става нещо много ужасно!

- Тръгнаха вече, началник. Изпращам ви още.

Още преди края на разговора Прат чу вой на сирена - подкрепленията вече пристигаха. Едва успя да предупреди Травис, като поиска от него главно да претърси още веднъж къщата, и радиостанцията започна да пука - по път № 1, на няколкостотин метра от там, бе започнало преследване: една кола от екипа на шерифа преследваше подозрителен автомобил, забелязан близо до гората. Заместникът на шерифа, Пол Съмънд, пристигнал пръв от тръгналите подкрепления, случайно срещнал черен шевролет „Монте Карло“ с нечетлив номер, който излизал от покрайнините на гората и се отдалечавал с пълна скорост въпреки неговите предупреждения. Движел се на север.

Началникът Прат скочи в колата си и се отправи на помощ на Съмънд. Пое по горския път, успореден на път № 1, с цел малко по-горе да пресрещне беглеца. Излезе на главния път на три мили от Сайд Крийк Лейн и за малко изпусна черния шевролет.

Колите летяха с луда скорост. Шевролетът продължаваше да се носи по път № 1 в северна посока. Началникът Прат нареди по радиостанцията на всички полицейски части да проверяват всички коли и поиска да се изпрати хеликоптер. Скоро след това шевролетът направи рязък завой, тръгна по един второстепенен път, после по друг. Движеше се с натиснат до дъно педал на газта и полицейските коли с мъка го следваха. По радиостанцията си Прат крещеше, че го изпускат.

Преследването продължи по тесни пътища - водачът на шевролета явно знаеше точно къде отива и постепенно успя да се откъсне от полицаите. На един кръстопът шевролетът за малко не се удари в идващата отсреща кола, която наби спирачки насред шосето. Прат успя да заобиколи препятствието, като мина по затревената площ встрани, но Съмънд, който го следваше по петите, не съумя да избегне сблъсъка, останал, за щастие, без последствия. Прат продължи сам да следва шевролета, като напътстваше подкрепленията, доколкото можеше. За миг изгуби визуален контакт с колата, после отново я видя по пътя за Монтбъри, преди окончателно да изчезне от погледа му. Когато срещна патрулни коли, идващи от обратната посока, разбра, че подозрителната кола им се е изплъзнала. Незабавно нареди да се затворят всички пътища, да се извърши претърсване на цялата област и да се изпрати щатската полиция. На Сайд Крийк Лейн Травис Дон беше категоричен: нямаше и най-малка следа от момиче в червена рокля нито в къщата, нито около нея.

*

20 часът

Изпаднал в паника, преподобният Дейвид Келерган набра спешния номер на полицията, за да обяви, че петнайсетгодишната му дъщеря Нола е изчезнала. Пръв на Теръс Авеню 245 пристигна заместник-шерифът, веднага след него се появи Травис Дон. В двайсет часа и петнайсет минути дойде и началникът Прат. Разговорът между Дебора Купър и дежурния в полицейската централа не оставяше място за съмнение - именно Нола Келерган е била видяна на Сайд Крийк Лейн.

В двайсет и двайсет и пет началникът Прат потвърди но радиостанцията изчезването на Нола Келерган, петнайсетгодишна, видяни за последен път час по-рано на Сайд Крийк Лейн. Поиска да се пусне съобщение за издирване на младо момиче, бяла, висока метър и петдесет и осем, тегло петдесет килограма, дълги руси коси, зелени очи, облечена в червена рокля, носи златен пандантив с изписано на него името й НОЛА.

Полицейски подкрепления прииждаха от целия окръг. Докато едни претърсваха гората и плажа с надеждата да открият Нола Келерган, други патрулираха из областта и търсеха черния шевролет, чиято следа за момента беше изгубена.

*

21 часът

В двайсет и един часа на Сайд Крийк Лейн пристигнаха части ни щатската полиция под командването на капитан Нийл Родик. Екипи от експерти също бяха изпратени в дома на Дебора Купър и в гориш, там, където бяха открити следи от кръв. Мощни халогенни прожектори осветяваха зоната. Намериха изтръгнати кичури руса коса, късчета от зъби и парчета червен плат.

Родик и Прат, които наблюдаваха сцената отдалече, преценяваха положението.

- Май е било истинска касапница - каза Прат.

Родик кимна, после попита:

- Мислите ли, че момичето е още в гората?

- Или е отвлечена с онази кола, или е в гората. Всеки сантиметър от плажа е претърсен. Там няма нищо.

Родик се замисли.

- Какво може да се е случило? Дали е отведена далече от тук? Или лежи някъде в гората?

- Нищо не разбирам - въздъхна Прат. - Искам само да намерим момичето живо, и то бързо.

- Знам, началник. Но при тази загуба на кръв, ако е още жива някъде в гората, сигурно е в безнадеждно състояние. Чудя се как изобщо е събрала сили да стигне до къщата. Силата на отчаянието явно.

- Несъмнено.

- Няма ли новини от колата? - попита още Родик.

- Никакви. Истинска мистерия. А абсолютно навсякъде сме поставили заграждения, във всички възможни посоки.

Когато полицаите откриха, че следите от кръв водят от къщата на Дебора Купър до мястото, където бе забелязан черният шевролет, Родик направи примирена гримаса.

- Не обичам да съм черна станция - каза той, - но или се е довлякла донякъде да умре, или е свършила в багажника на онази кола.

В двайсет и един и четирийсет и пет, когато дневната светлина се превърна в тънка линия на хоризонта, Родик поиска от Прат да прекратят търсенето през нощта.

- Да прекратя търсенето? - възмути се Прат. - Не си го и помисляйте. Представете си, че е някъде там, още жива, и чака помощ. Не можем да изоставим това дете в гората! Момчетата ще търсят цяла нощ, ако е нужно, но ще я намерят.

Родик беше опитен полицай. Знаеше, че местните са понякога доста наивни, и част от занаята му бе да запознава отговорните лица с реалната ситуация.

- Началник Прат, спирате търсенето. Гората е огромна, вече нищо не се вижда. Нощното претърсване е напълно излишно. В най-добрия случай утре ще трябва да започнете отначало. В най-лошия ще изгубите някое ченге в тази гигантска гора и ще се наложи и него да търсите. И без това имате достатъчно грижи.

- Но трябва да я намерим!

- Началник, повярвайте на опита ми - няма никакъв смисъл да прекарвате нощта навън. Ако малката е жива, дори да е ранена, ще я намерим утре.

През това време сред населението на Орора цареше силно вълнение. Полицейският кордон трудно удържаше стотиците зяпачи, които се трупаха пред къщата на Келерганови. Всички искаха да знаят какво се е случило. Когато се върна на мястото, началникът Прат бе принуден да потвърди слуховете - Дебора Купър беше мъртва, Нола - изчезнала. Сред тълпата се разнесоха викове на ужас - майките прибраха децата си по къщите и се барикадираха вътре, докато бащите вадеха старите си пушки и се организираха в граждански милиции, за да наблюдават кварталите. Задачата на началника Прат се усложняваше - не трябваше да се допуска градът да изпадне в паника. Полицейски патрули обикаляха непрекъснато по улиците, за да успокояват населението, а ченгетата от щатската полиция минаваха от врата на врата, за да събират свидетелствата на съседите от Теръс Авеню.

*

23 часът

В заседателната зала на полицията в Орора началникът Прат и капитан Родик обобщиха положението. Първите данни от разследването сочеха, че няма следи от влизане с взлом, нито от битка в стаята ма Нола. Само прозорецът бе широко отворен.

- Малката взела ли е някакъв багаж? - попита Родик.

- Не. Нито дрехи, нито пари. Касичката й е непокътната, вътре има сто и двайсет долара.

- Вони на отвличане.

- А никой от съседите не е забелязал каквото и да било.

- Нищо чудно. Някой е убедил момичето да тръгне с него.

- През прозореца?

- Може би. Или не. Август е, всички държат прозорците си отворени. Може да е излязла да се разходи и да е попаднала на неподходящия човек.

- Изглежда, че един свидетел, някой си Грегъри Старк, е заявил, че е чул викове у Келерганови, докато е разхождал кучето си. Било около седемнайсет часът, но не е сигурен.

- Как така не е сигурен? - реагира Родик.

- Казал, че у Келерганови дънела музика.

Родик изруга.

- Нито улика, нито следа. Сякаш имаме работа с призрак. Знаем само, че са забелязали момичето окървавено, уплашено и викащо за помощ.

- Според вас какво трябва да се направи сега? - попита Прат.

- Повярвайте ми, направили сте каквото сте могли за тази вечер. Време е да продължите нататък. Изпратете всички да си починат, запазете обаче пътните заграждения и постовете. Подгответе план за претърсване на гората, утре призори издирванията трябва да се подновят. Само вие можете да ги ръководите, познавате гората като петте си пръста. Изпратете и съобщения до всички полицейски управления, опитайте се да дадете повече подробности за Нола. Украшение, което носи, физическа отлика, която би позволила на свидетелите да я идентифицират. Ще предам данните на ФБР, на съседните щатски полиции и на граничната полиция. За утре ще поискам хеликоптер и кучета. Поспете малко, ако можете. И се молете. Обичам занаята си, началник, но отвличанията на деца ми идват в повече.

През цялата нощ из града сновяха полицейски коли, а зяпачите ма Теръс Авеню така и не се разпръснаха. Някои искаха да отидат в гората. Други се представяха в полицейското управление и настояваха да ги включат в претърсването. Паниката постепенно обхващаше жителите на града.

*

Неделя, 31 август 1975 г.

Леден дъжд заваля в областта, от океана нахлу гъста мъгла. В пет часа сутринта, близо до къщата на Дебора Купър, застанали под огромна, набързо опъната палатка, началникът Прат и капитан Родик даваха заповеди на първите групи от полицаи и доброволци. Върху една карта разделиха гората на сектори и определиха екип за всеки сектор. За момента се бяха отказали от хеликоптера заради лошата видимост.

В седем часа сутринта Хари се събуди в стая № 8 на Сий Сайд Мотел. Бе спал облечен. Радиото продължаваше да работи, течаха новините. Обща тревога в Орора след изчезването снощи, около деветнайсет часа, на петнайсетгодишно момиче, Нола Келерган. Полицията издирва всяко лице, способно да предостави някаква информация... В момента на изчезването й Нола Келерган е носела червена рокля...

Нола! Бяха заспали и забравили да тръгнат. Скочи от леглото и я извика. За част от секундата му се стори, че е в стаята с него. После си спомни, че не беше дошла на срещата. Защо го бе изоставила? Защо не беше тук? По радиото говореха, че е изчезнала, значи, беше избягала от къщи, както се бяха уговорили. Но защо без него? Нещо може би й беше попречило. Може би се бе укрила в Гуз Коув. Бягството им придобиваше драматичен обрат.

Все още не осъзнавайки сериозността на положението, Хари хвърли цветята и бързо излезе от стаята, без да се среши и без да си сложи вратовръзката. Натовари куфарите в колата и потегли с пълна газ към Гуз Коув. След две мили попадна на внушителен полицейски патрул. Началникът Гарет Прат бе дошъл на инспекция с пушка помпа в ръка. Всички бяха нащрек. Прат разпозна колата на Хари сред опашката от автомобили и се приближи до него.

- Началник - каза Хари през отворения прозорец, - току-що чух по радиото за Нола. - Какво става?

- Гадост, гадост - отвърна Прат.

- Но какво се е случило?

- Никой не знае. Изчезнала е от дома си. Забелязана е снощи близо до Сайд Крийк Лейн и оттогава няма и следа от нея. Цялата област е блокирана, гората се претърсва.

Хари усети, че сърцето му спира да бие. Сайд Крийк Лейн беше в посока към мотела. Да не би да се е наранила по пътя за срещата им? Да не се е уплашила, когато са я видели на Сайд Крийк Лейн, че полицията ще я проследи до мотела и ще ги хване заедно? Къде тогава се е скрила?

Началникът забеляза разтревоженото изражение на Хари и пълния му с куфари багажник.

- От пътуване ли се прибирате? - попита той.

Хари реши, че е добре да поддържа уговорената с Нола версия.

- Бях в Бостън. За книгата ми.

- Бостън? - учуди се Прат. - Но вие идвате от север.

- Знам - измънка Хари. - Прескочих до Конкорд.

Началникът го изгледа подозрително. Хари караше черен шевролет „Моите Карло“. Нареди му да изключи мотора.

- Проблем ли има? - попита Хари.

- Издирваме кола като вашата, която може би е замесена в случая.

- „Монте Карло“?

- Да.

Двама полицаи обискираха колата. Не откриха нищо подозрително и началникът Прат разреши на Хари да продължи пътя си. Каза му само: „Ще ви помоля да не напускате областта. Рутинна предпазна мярка, разбира се“. В колата радиото продължаваше да повтаря описанието на Нола. Младо момиче, бяла, висока метър и петдесет и осем, тегло петдесет килограма, дълги руси коси, зелени очи, облечена в червена рокля, носи златен пандантив с изписано на него името й НОЛА.

Не беше в Гуз Коув. Нито на плажа, нито на терасата, нито вътре. Никъде. Викаше я и не се интересуваше, че може да го чуят. Като луд обикаляше по плажа. Потърси писмо, бележка. Нямаше. Започна да го обзема паника. Защо бе избягала и не бе дошла при него?

Не знаеше какво да прави и отиде в „Кларкс“. Там научи, че Дебора Купър е видяла Нола окървавена, преди самата тя да бъде застреляна. Не можеше да повярва. Какво се бе случило? Защо бе приел да дойде сама? Можеха да се срещнат в Орора. Тръгна из града и стигна до къщата на Келерганови, която бе оградена от полицейски коли, присъедини се към зяпачите и се вслуша в разговорите им, за да разбере нещо повече. В късната сутрин се върна в Гуз Коув, настани се на терасата с бинокъл в ръка и трохи за чайките. Зачака. Загубила се е, ще се върне. Ще се върне, със сигурност. Огледа плажа с бинокъла. И пак зачака. Докато не се стъмни.

13.

Бурята

- Опасното на книгите, драги ми Маркъс, е, че понякога губите контрол над тях. Да издаваш, означава, че това, което си написал в пълна самота, внезапно ти се изплъзва от ръцете и се изгубва в публичното пространство. Това е момент на голяма опасност - трябва да владееш ситуацията по всяко време. Да изгубиш контрол над книгата си, е истинска катастрофа.

Откъси ОТ СТАТИИ В ГОЛЕМИТЕ ВСЕКИДНЕВНИЦИ

НА ИЗТОЧНИЯ БРЯГ

10 юли 2008 г.

„

Ню Йорк Таймс “

Маркъс Голдман се готви да повдигне

булото над случая „Хари Куебърт“

От няколко дни из културните среди се разнасяше слухът, че писателят Маркъс Голдман пише книга за Хари Куебърт. Слухът се потвърди, след като вчера сутринта в редакциите на много всекидневници пристигнаха откъси от въпросната творба. В книгата се разказва за подробното разследване, предприето от Маркъс Голдман с цел да хвърли светлина върху събитията от лятото на 1975 година, довели до убийството на Нола Келерган, изчезнала на 30 август 1975-а и намерена заровена в градината на Хари Куебърт в Орора на 12 юни 2008-а.

Правата са откупени за един милион долара от могъщата нюйоркска издателска фирма „Шмид и Хансън“. Нейният директор Рой Барнаски, който не направи никакъв коментар, посочи все пак, че излизането на книгата е предвидено за тази есен, а заглавието ще бъде „Случаят „Хари Куебърт“.

„

Конкорд Хералд "

Разкритията на Маркъс Голдман

...Голдман, много близък на Хари Куебърт, чийто студент е бил в университета, разказва за скорошните събития в Орора така, както ги е видял отвътре. Повествованието започва с откритието, че Куебърт и младата Нола Келерган, тогава на петнайсет години, са имали връзка.

През пролетта на 2008-а, около година след като бях станал новата звезда на американската литература, се случи събитие, което реших да заровя дълбоко в паметта си - открих, че преподавателят ми от университета Хари Куебърт, на шейсет и седем години, един от най-уважаваните писатели в страната, бе поддържал връзка с петнайсетгодишно момиче по времето, когато самият той е бил на трийсет и четири. Това бе станало през лятото на 1975-а.

„Вашингтон Поуст”

Бомбата на Маркъс Голдман

...Докато разследва, Голдман прави откритие след откритие. Той разказва по-специално, че Нола Келерган е била малтретирано момиче, подлагано на псевдоудавяния и системни побои. Приятелството и близостта с Хари Куебърт са й носели стабилност, каквато нямала дотогава и която й позволявала да мечтае за по-добър живот...

„Бостън Глоуб“

Интимният живот на младата Нола Келерган

Маркъс Голдман е открил данни, останали досега неизвестни на пресата.

Нола е била сексуален обект на Е. С., могъщ бизнесмен от Конкорд, който изпращал доверения си човек да му я води като прясно месо. Полужена, полудете, оставена на милостта на фантазиите на мъжете в Орора, тя се превръща в плячка и на шефа на местната полиция, който я принуждавал да прави орална любов. Същият шеф на полицията, комуто ще бъде възложено да разследва изчезването й...

И ето че изгубих контрол над книга, която дори още не съществуваше.

Рано сутринта в четвъртък, 10 юли, открих сензационните заглавия в пресата на първа страница във всички национални всекидневници бяха публикували части от написаното от мен, но откъснати от контекста. Хипотезите ми се бяха превърнали в отвратителни твърдения, предположенията ми в проверени факти и размислите ми в позорни морални оценки. Бяха раздробили текста ми, опустошили идеите ми, насилили мисълта ми. Бяха убили Голдман, писателя в ремисия, който мъчително се опитваше да преоткрие пътя към книгите.

С пробуждането на Орора вълнението обхващаше жителите му. Смаяни, хората четяха и препрочитаха статиите във вестниците. Телефонът в къщата не спираше да звъни, някои недоволни граждани звъняха на вратата ми, за да ми искат обяснения. Имах избор - да застана лице в лице с тях или да се укрия. Реших да не се крия. В десет часа изгълтах две двойни уискита и отидох в „Кларкс“.

Докато минавах през остъклената врата на заведението, усещах погледите на клиентите да се забиват в мен като ками. Настаних се на маса 17 с разтуптяно сърце и Джени, бясна, се спусна към мен, за да ми каже, че съм най-големият боклук. Помислих, че ще ми запрати кафеника в лицето.

- Значи, така - избухна тя. - Дошъл си да печелиш мангизи на наш гръб. Да пишеш мръсотии за нас.

Очите й бяха пълни със сълзи. Опитах се да успокоя топката.

- Джени, знаеш, че това не е вярно. Тези откъси не трябваше да бъдат публикувани.

Но ти си написал тези ужасии, нали?

- Откъснати от контекста им, фразите наистина звучат ужасно...

- Написал си тези думи, нали?

- Да, но...

- Няма но, Маркъс!

- Уверявам те, че не исках да навредя на когото и да било...

- Да навредиш? Да ти цитирам ли шедьовъра? (Тя разгърна един вестник.) Гледай тук, написано е черно на бяло: Джени Куплн, сервитьорката в „Кларкс“, се бе влюбила в Хари от първия ден... Така ли ме определяш? Като сервитьорката, мърлявото слугинче, на което му текат лигите, като мисли за Хари?

- Знаеш, че не е така.

- Но е написано, за бога! Написано е във вестниците на цялата проклета страна! Всички ще го прочетат! Приятелите ми, семейството ми, съпругът ми!

Джени крещеше. Клиентите наблюдаваха сцената мълчаливо. За да успокоя обстановката, предпочетох да си тръгна и отидох в библиотеката с надеждата да намеря у Ърни Пинкас съюзник, способен да разбере катастрофата, до която водят зле употребените думи. Но и той нямаше особено желание да общува с мен.

- Я гледай, ето го великия Голдман - каза, като ме видя. - Дошъл си да търсиш други страхотии за този град?

- Ужасен съм от всичко това, Ърни.

- Ужасен, а? Престани с този театър. Всички говорят за книгата ти. Вестниците, интернет, телевизията, навсякъде говорят за теб! Би трябвало да си доволен. Във всеки случай, надявам се, че добре си се възползвал от информацията, която ти дадох. Маркъс Голдман, всемогъщият бог на Орора, Маркъс, който идва тук и ми казва: Искам да знам това, искам да знам онова. Без дори да ми каже благодаря, сякаш всичко е съвсем нормално, сякаш съм на служба у великия писател Маркъс Голдман. Знаеш ли какво правих този уикенд? На седемдесет и пет години съм и всяка втора неделя ходя да спечеля някой долар в супера в Монтбъри. Прибирам количките от паркинга и ги избутвам до входа на магазина. Знам, че не е много славно, че не съм голяма звезда като теб, но имам право на мъничко уважение, не смяташ ли?

- Съжалявам, не знаех.

- Съжаляваш? Изобщо не съжаляваш! А не знаеш, защото никога не си се интересувал, Марк. Никога от никого не си се интересувал в Орора. За теб от значение е само славата. Но славата си има последствия!

- Искрено съжалявам, Ърни. Хайде да отидем да обядваме заедно, искаш ли?

- Не искам да обядвам! Искам да ме оставиш на мира! Имам да подреждам книги. Книгите са важни. Ти не си нищо.

Прибрах се на завет в Гуз Коув, уплашен до смърт. Маркъс Голдман, доведеният син на Орора, бе предал, без да иска, своето семейство. Обадих се на Дъглас и го помолих да пусне опровержение.

- Опровержение на кое? Вестниците само са цитирали това, което си написал. И без туй щеше да излезе след два месеца.

- Вестниците всичко са изопачили! Нищо от публикуваното не съответства на книгата ми!

- Хайде, Марк. Не прави от мухата слон. Съсредоточи се върху текста си, само това е от значение. Нямаш много време. Спомняш ли си, че преди три дни се видяхме в Бостън и ти подписа договор за един милион долара, за да напишеш книга за седем седмици?

- Знам! Знам! Но това не означава, че книгата трябва да е някакъв парцал!

- Книга, написана за няколко седмици, е книга, написана за няколко седмици.

- За толкова време Хари е написал „Произходът на злото“.

- Хари си е Хари, ако разбираш какво искам да кажа.

- Не, не разбирам.

- Той е много голям писател.

- Благодаря! Много благодаря! А аз какъв съм?

- Знаеш, че не това имах предвид. Ти си... да кажем, модерен писател. Харесваш се, защото си млад и динамичен. И моден. Ти си моден писател. Ето това е. Хората не очакват от теб да получиш „Пулицър“, харесват книгите ти, защото си актуален, защото ги развличаш и това е много добре.

- Значи, това мислиш за мен? Че съм писател, който развлича?

- Не изопачавай думите ми, Марк. Но би трябвало да си наясно, че читателите ти имат слабост към теб, защото си... Хубаво момче.

- Хубаво момче? Става още по-лошо!

- Добре де, Марк, разбираш какво искам да кажа! Ти имаш изграден определен образ. Както ти казах, актуален си и всички те харесват. Ти си едновременно добър приятел, тайнствен любовник, идеален зет... Точно затова „Случаят „Хари Куебърт“ ще пожъне огромен успех. Страхотно е - книгата още не съществува, а хората вече се бият за нея. През цялата си кариера не съм виждал подобно нещо.

- „Случаят „Хари Куебърт“?

- Това е заглавието на книгата.

- Как така заглавието на книгата?

- Ти самият си го написал на онези страници.

- То беше работно заглавие. Уточнил съм го най-отгоре: ра-бот-но. Знаеш ли, това е прилагателно, което означава, че нещо не е окончателно.

- Барнаски не ти ли каза? В Отдела по маркетинг прецениха, че това е идеалното заглавие. Снощи го решиха. Имаше извънредно събрание заради изтичането на информация. Решиха, че е най-добре да го използват като реклама, и лансираха кампанията за книгата тази сутрин. Мислех, че знаеш. Влез да видиш в интернет.

- Мислел си, че знам? Но мамка му, Дъг! Ти си моят агент! Ти не трябва да мислиш, а да действаш! Трябва да се увериш, че съм в течение на всичко, което става около книгата ми, за бога!

Затворих телефона бесен и се хвърлих към компютъра си. Първата страница на сайта на „Шмид и Хансън“ беше посветена на книгата ми. Имаше голяма моя цветна снимка и черно-бели изгледи от Орора, които илюстрираха следния текст:

Случаят „Хари Куебърт“

Разказът на Маркъс Голдман за изчезването

на Нола Келерган По книжарниците тази есен

Поръчайте го отсега!

В тринайсет часа същия ден трябваше да се състои заседанието в кабинета на прокурора, на което щяха да бъдат обявени резултатите от графологичната експертиза. Журналистите бяха завзели стълбите на съдебната палата в Конкорд, докато по телевизионните канали, които отразяваха събитието в преки предавания, коментаторите представяха като свои разкритията, публикувани във вестниците. Говореше се за евентуално прекратяване на съдебното преследване. Скандалът беше доста сочен.

Час преди заседанието телефонирах на Рот, за да му кажа, че няма да отида в съда.

- Криете ли се, Маркъс? - подкачи ме той. - Хайде, не се правете на прекален светец. От тази книга ще спечелят всички. Тя ще оневини Хари, ще затвърди кариерата ви и ще даде силен тласък на моята -вече няма да съм Рот от Конкорд, ще бъда Рот, за когото се говори във вашия бестселър! Книгата идва тъкмо навреме. Особено за вас всъщност. Колко време мина, две години, откакто не сте публикували?

- Млъкнете, Рот! Не знаете за какво говорите!

- А вие, Маркъс, престанете с този театър! Книгата ви ще направи сензация и вие много добре знаете това! Цялата страна ще разбере защо Хари е извратен тип. Липсваше ви вдъхновение, не знаехте какво да пишете и ето че пишете книга с гарантиран успех.

- Онези страници не трябваше да стигат до пресата.

- Но вие сте написали онези страници. Не се безпокойте, имам намерение да изкарам Хари от затвора още днес. Благодарение на вас, разбира се. Предполагам, че съдията чете вестници, така че няма да ми е трудно да го убедя, че Нола сама си го е търсела.

Извиках:

- Не правете това, Рот!

- Защо не?

- Защото тя не е била такава. И той я е обичал! Обичал я е!

Но Рот беше затворил. Малко по-късно го видях на екрана на телевизора победоносно да се качва по стълбите на съдебната палата, широко усмихнат. Журналистите протягаха микрофоните си и го питаха дали написаното във вестниците е истина, наистина ли Нола Келерган е имала връзки с всички мъже в града и дали разследването започва отначало. Рот весело отговаряше утвърдително на всички въпроси, които му задаваха.

Заседанието завърши с освобождаването на Хари. То продължи едва двайсет минути, по време на които вследствие на изнесеното от съдията целият случай се спихна като спукан балон. Главното доказателство, ръкописът, губеше своята правдоподобност, след като се установи, че думите Сбогом, любима моя Нола не са написани от ръката на Хари. Другите елементи бяха пометени като сламки: обвиненията на Тамара Куин не бяха подкрепени от никакво материално доказателство, черният шевролет „Монте Карло“ по онова време дори не бе обсъждан. Разследването приличаше на огромна измама и съдията реши, че поради новопоявилите се данни ще разреши освобождаването на Хари Куебърт под гаранция от половин милион долара. Вратата към окончателното прекратяване на разследването бе отворена.

Този зрелищен обрат предизвика истерия сред журналистите. Взеха да се питат дали прокурорът не беше искал да си направи монументална реклама, арестувайки Хари и хвърляйки го като храна па общественото мнение. След това пред съдебната палата дефилираха страните - първо Рот, който ликуваше и заяви, че още утре, щом събере гаранцията, Хари ще бъде свободен човек, после мина прокурорът, който се опита, неуспешно, да обясни логиката на разследването си.

Когато ми писна да гледам този балет на правосъдието на малкия екран, отидох да потичам. Имах нужда да стигна надалече, да изпробвам тялото си. Имах нужда да се почувствам жив. Тичах до езерцето в Монтбъри, гъмжащо от деца и семейства. На връщане, бях съвсем близо до Гуз Коув, ме задмина кола на пожарната команда, следвана от още една и от полицейска кола. Тогава видях гъстия и лютив дим, който се стелеше над боровете, и веднага разбрах: къщата гореше. 1 юдпалвачът бе дошъл да изпълни заплахите си.

Тичах, както никога не бях тичал, бързах да спася писателската къща, която толкова бях обикнал. Пожарникарите вече действаха, но огромните пламъци поглъщаха фасадата. Всичко гореше. На няколко десетки метра от пожара, покрай пътя, един полицай наблюдаваше отблизо колата ми, върху която бе изписано с червена боя Гори, Голдман. Гори.

*

В десет часа на другата сутрин опожарената къща още димеше, беше почти напълно разрушена. Експертите от щатската полиция се суетяха из развалините, докато пожарникарският екип проверяваше дали огнището няма да се активира отново. Ако се съди по силата на пламъците, под стъкления навес бе излят бензин или сходно вещество, така че пожарът незабавно се бе разпространил. Терасата и дневната бяха опустошени, както и кухнята. Първият етаж бе сравнително пощаден от огъня, но пушекът и главно използваната от пожарникарите вода бяха нанесли непоправими щети.

Приличах на призрак. Бях все още в спортен екип, седях на тревата и съзерцавах развалините. Бях прекарал нощта пред къщата. В краката ми се валяше запазен сак, който пожарникарите бяха измъкнали от стаята ми. Вътре имаше малко дрехи и компютъра ми.

Чух да пристига кола, чух и че зяпачите зад мен се разшумяха. Беше Хари. Току-що го бяха освободили. Бях предупредил Рот и знаех, че го е информирал за драмата. Направи няколко крачки към мен, мълчаливо, после седна на тревата и попита:

- Какво ви прихвана, Маркъс?

- Не знам какво да ви кажа, Хари.

- Не казвайте нищо. Погледнете какво сте направили. Няма нужда от думи.

- Хари, аз...

Той забеляза написаното на капака на моя рейндж роувър.

- Колата ви засегната ли е?

- Не.

- Толкова по-добре. Защото сега ще се качите в колата си и ще се разкарате от тук.

- Хари...

- Тя ме обичаше, Маркъс! Обичаше ме! И аз я обичах така, както не съм обичал никога след това. Защо е трябвало да пишете онези ужасии, а? Знаете ли какъв ви е проблемът? Никога не сте обичали! Никога! Искате да пишете любовни романи, но не разбирате от любов! Сега настоявам да си тръгнете от тук. Довиждане.

- Никога не съм описвал, нито съм си представял Нола такава, каквато е представена във вестниците. Откраднали са смисъла на думите ми, Хари!

- Но защо трябваше да позволявате на Барнаски да изпрати този парцал на цялата национална преса?

- Беше кражба!

Той се изсмя цинично.

- Кражба? Не ми казвайте, че сте толкова наивен, та да вярвате на приказките на Барнаски! Мога да ви уверя, че той лично е копирал и разпратил проклетите ви страници из цялата страна.

- Какво? Но...

Хари ме прекъсна.

- Маркъс, мисля, че бих предпочел никога да не съм ви срещал. Тръгвайте си сега. Намирате се на моята собственост и не сте добре дошли.

Настъпи дълго мълчание. Пожарникарите и полицаите ни гледаха. Вдигнах сака си, качих се в колата си и потеглих. И незабавно телефонирах на Барнаски.

- Радвам се да ви чуя, Голдман - каза ми той. - Току-що научих за къщата на Куебърт. По всички информационни канали предават за това. Доволен съм, че сте добре. Не мога да говоря дълго, имам среща с ръководството на „Уорнър Брадърс“ - сценаристите вече са готови да пишат сценария на „Случаят“ по първите ви страници. Очаровани са. Мисля, че за правата можем да получим една торба злато.

Прекъснах го.

- Няма да има книга, Рой.

- Какви ги разправяте?

- Вие бяхте, нали? Вие сте разпратили страниците на вестниците! Всичко провалихте!

- Отмятате се, а, Голдман? Или се правите на примадона, което никак не ми харесва! Изигравате големия си детективски театър и после внезапно ви хрумва да зарежете всичко. Знаете ли какво, ще го отдам на изтощителната нощ, която сте прекарали, и ще забравя това обаждане. Нямало да има книга... Ама за кого се вземате, Голдман?

- За истински писател. Да пишеш, означава да си свободен.

Той се насили да се засмее.

- Откъде ги измисляте тези глупости? Вие сте роб на кариерата си, на идеите си, на успехите си. Роб сте на участта си. Да пишеш, означава да си зависим. От тези, които ви четат или не ви четат. Свободата е абсолютна глупост. Никой не е свободен. В ръцете си държа част от вашата свобода, така както акционерите на компанията държат част от моята в своите ръце. Така е устроен светът, Голдман. Никой не е свободен. Познавате ли много истински щастливи хора? (Тъй като не отговорих, той продължи.) Знаете ли, свободата е интересно понятие. Познавах един трейдър на Уол Стрийт, от гипа на златните момчета, на които им върви по мед и масло. Един ден въпросният трейдър пожела да бъде свободен човек. Видял филм за Аляска по телевизията, който му подействал като шок. Решил да стане ловец, свободен и щастлив, да живее на хляб и вода. Заряза всичко и замина за Южна Аляска, някъде към остров Врангел. Е, представете си, този тип, който винаги бе преуспявал в живота, и този път успя. Наистина се превърна в свободен човек. Без връзки, без семейство, без дом - само няколко кучета и палатка. Той беше единственият истински свободен човек, когото съм познавал.

- Беше?

- Беше. Три месеца беше много свободен, от юни до октомври. После през зимата умря от студ, след като в отчаянието си изял всичките си кучета. Никой не е свободен, Голдман, дори ловците в Аляска. Особено в Америка, където добрите американци зависят от системата, инуитите зависят от правителствената помощ и от алкохола, а индианците са свободни, но са затворени в зоопаркове за хора, наречени резервати, където са осъдени да танцуват за туристите вечния си жалък танц на дъжда. Никой не е свободен, момчето ми. Затворници сме на другите и на себе си.

Докато Барнаски говореше, внезапно чух вой на сирена - преследваше ме полицейска кола без обозначителни знаци. Затворих и паркирах на банкета, като помислих, че ме спират, понеже говоря по телефона, докато карам. Но от полицейската кола излезе сержант Гахалоуд. Той се приближи до прозореца ми и рече:

- Не ми казвайте, че се прибирате в Ню Йорк, писателче.

- Защо смятате така?

- Защото пътят води натам.

- Карах, без да мисля.

- Хм. Инстинкт за самосъхранение?

- Ако знаехте колко сте прав! Как ме открихте?

- В случай че не сте забелязали, името ви е изписано в червено на капака на колата. Не е сега моментът да се прибирате у дома, писателче.

- Къщата на Хари изгоря.

- Знам. Затова съм тук. Не можете да се приберете в Ню Йорк.

- Защо?

- Защото сте смел човек. Защото през цялата си кариера не съм срещал по-упорит човек от вас.

- Съсипали са книгата ми.

- Но вие още не сте Д написали тази книга! Съдбата ви е във вашите ръце. Все още можете всичко да направите! Вие сте творец! Така че хващайте се на работа и напишете шедьовър! Вие сте борец, писателче. Вие сте борец и имате да пишете книга. Имате да казвате толкова неща! Освен това, ако ми разрешите, заради вас затънах в лайна до гуша. Прокурорът го е закъсал и аз заедно с него. Аз му казах, че трябва бързо да арестува Хари. Мислех, че трийсет и три години след събитията един изненадващ арест ще го размаже. Издъних се като същински новак. После цъфнахте вие с лачените си обувки, които струват моя едномесечна заплата. Няма сега тук край пътя да ви се обяснявам в любов, но... Не си отивайте. Трябва да довършим разследването.

- Нямам къде да спя. Къщата изгоря.

- Сложили сте си един милион долара в джоба. Пише го във вестника. Наемете си апартамент в някой хотел в Конкорд. Ще обядвам за ваша сметка. Умирам от глад. Хайде, писателче. Имаме много работа.

През следващата седмица не стъпих в Орора. Настаних се в апартамент в „Риджънтс“ в центъра на Конкорд, където прекарвах дните си в работа по разследването и по книгата. Получавах вести от Хари чрез Рот, от когото научих, че приятелят ми е взел стая № 8 в Сий Сайд Мотел. Рот ми каза, че Хари не иска да ме вижда, тъй като съм омърсил името на Нола. После добави:

- Всъщност защо трябваше да разправяте на цялата преса, че Нола е била малка курва?

Опитах се да се защитя.

- Нищо подобно не съм разказвал! Бях написал няколко страници, които дадох на оня тъпанар Рой Барнаски, който искаше да се увери, че работата ми напредва. А той ги разпространи по вестниците, уж че били откраднати.

- Щом казвате...

- Но да му се не види, това е истината!

- Във всеки случай шапка ви свалям. Дори аз не бих се справил по-добре.

- Какво искате да кажете?

- Да изкарате жертвата виновна... Няма по-сигурен начин да се срине обвинението.

- Хари беше освободен заради графологичната експертиза. Знаете го не по-зле от мен.

- Да бе. Както ви казах, Маркъс, съдиите също са човешки същества. Първото нещо, което правят, докато си пият кафето, е да прегледат вестниците.

Рот, който беше прекалено земен, но не антипатичен, опита все пак да ме успокои, като ми обясни, че Хари сигурно е много разстроен от загубата на Гуз Коув и че щом полицията залови подпалвача, ще се почувства по-добре. По този въпрос разследващите разполагали със сериозна следа - на другия ден след пожара, след внимателен оглед на околностите на къщата намерили на плажа бидон от бензин, скрит в храстите, от който свалили отпечатък. За съжаление, нямали аналогичен в полицейските досиета и Гахалоуд смяташе, че ако не откриеха нищо друго, щеше да е трудно да се уличи виновникът. Според него ставаше дума за почтен гражданин с чисто минало, който повече нямало да се прояви. Все пак мислеше, че би могло да се ограничи кръгът на заподозрените до местните хора, може би човек от Орора, който, след като извършил деянието си посред бял ден, побързал да се отърве от уличаващото го доказателство, да не би евентуално да го разпознае някой съгражданин.

Имах шест седмици, за да осъществя обрат в събитията и да направя от книгата си добра книга. Време беше да се преборя и да се превърна в писателя, който исках да бъда. Посвещавах се на творбата си сутрин, следобед работех по случая с Гахалоуд, който бе направил от апартамента ми свой втори кабинет и използваше хотелските грумове да му пренасят кашони със свидетелски показания, доклади, изрезки от вестници, снимки и архивни материали.

Подхванахме разследването от самото начало. Препрочетохме полицейските доклади, проучихме показанията на всички свидетели от онова време. Начертахме карта на Орора и околностите, изчислихме всички разстояния от къщата на Келерганови до Гуз Коув, от Гуз Коув до Сайд Крийк Лейн. Гахалоуд отиде на място да провери колко време е необходимо, за да се изминат пеш и с кола, провери дори след колко време е реагирала местната полиция, оказа се, че го е направила много бързо.

- Трудно може да се оспори работата на началника Прат - каза ми той. - Разследването е било извършено изключително професионално.

- Колкото до Хари, знаем, че думите върху ръкописа не са написани от него - отбелязах аз. - Но защо убиецът би заровил Нола в Гуз Коув?

- Без съмнение, за да е спокоен - предположи Гахалоуд. - Казахте ми, че Хари разправял на всички, че ще отсъства от Орора известно време.

-Точно така. Значи, според вас убиецът е знаел, че Хари не е вкъщи?

- Възможно е. Но признайте, че има нещо доста изненадващо. Като се е върнал, Хари не е забелязал, че близо до къщата му са копали дупка.

- Не е бил в нормалното си състояние - казах. - Бил е неспокоен, отчаян. През цялото време е чакал Нола. Имало е защо да не забележи малко прясна пръст, особено в Гуз Коув. Там, щом позавали, теренът се разкалва.

- Да речем, че сте прав. Значи, убиецът знае, че никой няма да го . безпокои, докато копае. А ако някога намерят трупа, кого ще обвинят?

- Хари.

- Бинго, писателче!

- Но тогава защо е написал Сбогом, любима моя Нола?

- Това е въпрос за един милион долара, писателче. Особено за вас, ако мога да си позволя тази забележка.

Главният ни проблем беше, че следите ни сочеха във всички посоки. Няколко важни въпроса оставаха без отговор и Гахалоуд ги написа на огромни листове хартия.

-

Елайджа Стърн

Защо плаща на Нола, за да я рисуват?

Какъв мотив може да има, за да я убие?

- Лутър Кейлъб

Защо рисува Нола? Защо броди около Орора?

Какъв мотив може да има, за да убие Нола?

- Дейвид и Луиза Келерган

Дали са пребивали от бой дъщеря си?

Защо са крили опита й за самоубийство и

бягството й на Мартас Винярд?

-

Хари Куебърт

Виновен?

-

Началникът Гарет Прат

Защо Нола е имала връзка с него?

Мотив: дали не го е заплашила, че ще проговори?

- Тамара Куин твърди, че листът, който е

откраднала от Хари, е изчезнал. Кой го е взел от

офиса в „Кларкс“?

- Кой е написал анонимните писма до Хари? Кой

знае от трийсет и три години и никога нищо не е

казал?

- Кой подпали Гуз Коув? Кой няма интерес разследването

да бъде доведено докрай?

Вечерта, когато закарфичи на стената на апартамента ми тези листове, Гахалоуд изпусна пълна с отчаяние въздишка.

- Уж напредваме, а нещата стават все по-неясни - каза той. - Мисля, че има някакъв централен елемент, който свързва помежду им хората и събитията. Това е ключът към разследването! Открием ли връзката, ще хванем виновния.

Той се отпусна в едно кресло. Беше деветнайсет часът и вече не му стигаше енергията да размишлява. Като всички предишни дни но същото време аз се готвех да тръгвам, за да продължа това, което бях започнал - боксирането. Бях открил една зала на четвърт час път с кола и смятах да се завърна на ринга. Ходех всяка вечер, откакто се бях настанил в „Риджънтс“, след като портиерът на хотела ми препоръча клуба, в който самият той тренираше.

- Къде отивате? - попита Гахалоуд.

- Да се боксирам. Искате ли да дойдете?

- Как не.

Нахвърлях екипа си в един сак и му казах:

- Стойте колкото желаете, сержант. Само затръшнете вратата след себе си, като си тръгнете.

- О, не се тревожете. Имам шперц за стаята. Наистина ли ще се боксирате?

- Да.

Той се поколеба, после, докато излизах, го чух да ме вика.

- Почакате, писателче, все пак ще дойда с вас.

Кое ви накара да си промените решението?

Изкушението да ви напердаша. Защо толкова обичате бокса, писателче?

- Това е дълга история, сержант.

В четвъртък, 17 юли, посетихме Нийл Родик, полицейският капитан, който заедно с Прат бе ръководил разследването през 1975-а. Сега беше на осемдесет и пет години, движеше се с инвалидна количка и живееше в старчески дом на брега на океана. Все още помнеше зловещото търсене на Нола. Казваше, че това е бил случаят на живота му.

- Онова изчезнало момиче... Беше истинско безумие - възкликна той. - Една жена я бе видяла да излиза от гората, цялата в кръв. Докато дойде полицията, момичето изчезва завинаги. За мен най-любопитното в тази история е музиката, която слушаше пастор Келерган. Това винаги ме е интригувало. И винаги съм се чудел как е могъл да не забележи, че дъщеря му е отвлечена.

Значи, според вас е било отвличане? - попита Гахалоуд.

- Трудно е да се каже. Нямахме доказателства. Дали е могло малката да е отишла да се поразходи и някакъв маниак да я е качил в камионетката си? Да, разбира се.

- А дали случайно не си спомняте какво беше времето, когато я търсехте?

- Метеорологичните условия не бяха благоприятни, валеше, имаше гъста мъгла. Защо ми задавате този въпрос?

- За да разбера дали може Хари Куебърт да не е забелязал, че са копали в градината му.

- Не е невъзможно. Парцелът му е огромен. Имате ли градина, сержант?

- Да.

- Голяма?

- Малка.

- Смятате ли за възможно някой да изкопае сравнително малка дупка, докато ви няма, и да не я забележите, като се приберете?

Възможно е наистина.

На връщане към Конкорд Гахалоуд ме попита какво мисля за това.

- За мен ръкописът доказва, че Нола не е била отвлечена от дома си. Тръгнала е към Хари. Имали са среща в мотела и тя тайничко се е измъкнала, като е взела със себе си единственото важно за нея нещо книгата на Хари. Била е отвлечена по пътя.

Гахалоуд се поусмихна.

- Мисля, че тази идея започва да ми харесва - каза той. - Тя избягва от къщи, което обяснява защо никой нищо не е чул. Върви по път № 1 към Сий Сайд Мотел. Там някъде е отвлечена. Или я е качил някой, в когото е имала доверие. Любима моя Нола, е написал убиецът. Познавал я е. Предложил й е да я закара. После е взел да я опипва. Може би е спрял на банкета и е пъхнал ръка под полата й Тя започва да се бори, той я удря, казва й да стои мирно. Но не е заключил вратата на колата и тя успява да избяга. Иска да се скрие в гората, а кой живее близо до път № 1 и до гората на Сайд Крийк?

- Дебора Купър.

- Точно! Нападателят хуква след Нола, като оставя колата си край пътя. Дебора Купър го вижда и вика полицията. В това време той догонва Нола там, където са открити кръв и косми. Тя се защитава, той я бие жестоко. Може би дори я насилва. Ала ето че идва полицията. Полицай Дон и началникът Прат започват да претърсват гората и постепенно се приближават до тях. Тогава той повлича Нола към вътрешността на гората, но тя успява отново да избяга и да стигне до къщата на Дебора Купър, където се скрива. Дон и Прат продължават да претърсват гората. Вече са твърде далече, за да разберат какво става. Дебора Купър приема Нола в кухнята си и бърза да отиде в дневната, за да се обади в полицията. Когато се връща, нападателят е там - влязъл е в къщата, за да вземе Нола. Застрелва Купър в сърцето и отвежда Нола. Влачи я до колата, хвърля я в багажника. Тя може би е още жива, но вероятно е в безсъзнание. Загубила е твърде много кръв. В този момент среща колата на заместник-шерифа. Започва гонитба. След като успява да се измъкне от полицията, нападателят се укрива в Гуз Коув. Той знае, че мястото е пусто и че никой няма да дойде тук да го безпокои. Полицаите го търсят по-нагоре, по пътя за Монтбъри. Оставя колата в Гуз Коув с Нола вътре. Може би дори я скрива в гаража. После слиза на плажа и се връща пеш в Орора. Да, сигурен съм, че нашият човек живее в Орора - познава пътищата, познава гората, знае, че Хари го няма. Знае всичко. Прибира се вкъщи, без никой да го забележи. Взема душ, преоблича се, после, когато полицията отива в дома на Келерганови, където бащата току-що е обявил, че дъщеря му е изчезнала, се присъединява към тълпата от любопитни на Теръс Авеню. Ето защо не намерихме убиеца. Защото, докато всички го търсехме около Орора, той е бил в центъра на вълненията, в сърцето на Орора.

- Господи - казах. - Значи, е бил там?

- Да. Мисля, че през целия ден е бил там. През нощта е било достатъчно да се върне в Гуз Коув, като мине през плажа. Предполагам, че по това време Нола е била вече мъртва. Погребва я в имението, в края на гората, там, където никой няма да забележи, че пръстта е разровена. После си взема колата и прилежно я прибира в гаража си, откъдето известно време няма да я изкарва, за да не буди подозрение. Съвършеното престъпление.

Бях поразен от този разказ.

- Какъв трябва да е нашият заподозрян?

- Сам човек. Някой, който е могъл да действа, без никой да му задава въпроси и да го пита защо вече не изкарва колата си от гаража. Някой, който притежава черен шевролет „Монте Карло“.

Казах възбудено:

- Достатъчно е да разберем кой в Орора е притежавал черен шевролет по онова време и ето го нашия човек.

Гахалоуд веднага охлади ентусиазма ми.

- Прат се е сетил. Помислил е за всичко. В доклада му има списък на собствениците на шевролет в Орора и околностите. Посетил е всеки от тях и всички са имали солидни алибита. Всички освен един-Хари Куебърт.

Пак Хари. Все на Хари попадахме. Всеки допълнителен критерий, който определяхме с цел да разкрием убиеца, водеше към него.

- А Лутър Кейлъб? - попитах с надежда. - Той каква кола е имал?

Гахалоуд поклати глава.

- Син мустанг - каза.

Въздъхнах.

- Според вас, сержант, какво трябва да правим сега?

- Не сме разпитали сестрата на Кейлъб. Мисля, че е време да я посетим. Това е единствената следа, по която още не сме тръгнали.

Същата вечер, след бокса, събрах кураж и отидох в Сий Сайд Мотел. Беше около двайсет и един и трийсет. Хари седеше на пластмасов стол пред стая № 8 и се наслаждаваше на меката вечер, отпивайки от бутилка сода. Не каза нищо, като ме видя. За първи път се почувствах неудобно в негово присъствие.

- Трябваше да ви видя, Хари. Да ви кажа колко съжалявам за тази история.

Той ми направи знак да седна на стола до него.

- Сода? - предложи ми.

- С удоволствие.

- Автоматът е в края на коридора.

Усмихнах се и отидох да си взема една кока-кола лайт. Като се върнах, му казах:

Точно това ми казахте първия път, когато дойдох при вас в Гуз Коув. Бях във втори курс. Бяхте направили лимонада и ме попитахте дали искам, отговорих „да“ и ми казахте да си взема от хладилника.

- Беше хубаво време.

- Да.

- Какво се промени, Маркъс?

- Нищо. Всичко и все пак нищо. Ние всички сме се променили, снегът се е променил. Световният търговски център рухна, Америка тръгна на война. Но отношението ми към вас не се е променило. Вие си оставате моят учител. Оставате си Хари.

Това, което се промени, Маркъс, е битката между учителя и ученика.

- Ние не се бием.

Всъщност бием се. Научих ви да пишете книги и вижте какво ми причиняват книгите ви - вредят ми.

Никога не съм искал да ви навредя, Хари. Ще открием кой подпали Гуз Коув, обещавам ви.

- Но това няма да ми върне изгубените трийсет години спомени. Целият ми живот изгоря. Защо трябваше да пишете тези ужасни неща за Нола?

Не отговорих. Помълчахме известно време, после Хари, въпреки слабата светлина на аплиците, забеляза раните по ръцете ми, получени от ударите по боксовите чували, и каза:

- Ръцете ви. Да не би пак да тренирате бокс?

- Да.

- Зле насочвате ударите си. Това ви е недостатък открай време. Силно удряте, но първата става на средния ви пръст изскача напред и се протрива в момента на удара.

- Хайде да се боксираме - предложих.

- Щом искате.

Отидохме на паркинга. Нямаше никой. Съблякохме се до кръста. Гой беше много отслабнал. Загледа ме и каза:

- Красив сте, Маркъс. Оженете се, за бога! Живейте!

- Трябва да си довърша разследването.

- Да върви по дяволите разследването!

Застанахме един срещу друг и разменихме няколко удара - единият удряше, другият се отбраняваше.

- Не искате ли да узнаете кой е убил Нола? - попитах.

Той застина.

- Да не би да знаете?

- Не знам. Но следите стават по-ясни. Със сержант Гахалоуд утре ще посетим сестрата на Лутър Кейлъб. В Портланд. И имаме да разпитваме още хора в Орора.

Той въздъхна.

- Орора... Откакто съм излязъл от затвора, никого не съм виждал. Оня ден постоях малко пред разрушената къща. Един пожарникар ми каза, че мога да вляза, така че си взех някои неща и се върнах тук пеш. Оттогава не съм мърдал никъде. Рот се занимава със застраховките и с всичко, което е необходимо. Не мога повече да ходя в Орора. Не мога повече да гледам хората в очите и да им казвам, че съм обичал Нола и съм написал книга за нея. Не мога и себе си да гледам в очите. Рот спомена, че книгата ви ще се нарича „Случаят „Хари Куебърт“.

- Вярно е. В нея се разказва, че вашата книга е хубава книга. Харесвам „Произходът на злото“! Този роман ме подтикна да стана писател!

- Не казвайте това, Маркъс!

- Това е истината! Вероятно е най-хубавата книга, която ми е било дадено да прочета. Вие сте любимият ми писател!

- В името на бога, замълчете!

- Искам да напиша книга, която да защити вашата, Хари. Когато разбрах, че сте я написали за Нола, бях шокиран наистина. После я препрочетох. Прекрасна е! В нея казвате всичко! Особено накрая. Говорите за скръбта, която винаги ще изпитвате. Не мога да оставя хората да мърсят тази книга, защото тя ме е създала. Знаете ли, добре си спомням епизода с лимонадата по време на първото ми гостуване у вас. Когато отворих хладилника, празния хладилник, усетих само-тата ви. И разбрах, че „Произходът на злото“ е книга за самотата. Описали сте самотата по забележителен начин. Вие сте изключителен писател!

- Престанете, Маркъб!

- Краят на книгата ви е толкова красив! Отказвате се от Нола -тя изчезва завинаги, знаете това, и въпреки всичко я чакате... Единственият ми въпрос сега, след като истински разбрах книгата ви, е свързан със заглавието. Защо сте сложили на такъв прекрасен роман такова мрачно заглавие?

- Сложно е за обяснение, Маркъс.

- Но аз мога да разбера...

- Прекалено е сложно.

Гледахме се, застанали един срещу друг, като двама воини. Накрая той каза:

- Не знам дали бих могъл да ви простя, Маркъс.

- Да ми простите? Та аз ще построя отново Гуз Коув! Ще платя всичко! С парите от книгата ще ви построим къща! Не можете така да зачеркнете приятелството ни!

Той се разплака.

- Вие не разбирате, Маркъс. Не е заради вас. Вие за нищо не сте виновен и въпреки това не мога да ви простя.

Но какво да ми простите?

Не мота да ви кажа. Няма да разберете.

Но, Хари! Защо са тези загадки? Какво става, да му се не види!

Той обърса сълзите си с опакото на ръката.

- Спомняте ли си моя съвет? - попита. - Когато ми бяхте студент, един ден ви казах: никога не пишете книга, чийто край не знаете предварително.

Да, много добре си спомням. Винаги ще си спомням.

- Как свършва книгата ви?

- С хубав край.

- Но накрая тя умира!

- Не, книгата не свършва със смъртта на героинята. След това стават и хубави неща.

- Какви например?

- Човекът, който я е чакал повече от трийсет години, отново започва да живее.

Откъс от „Произходът на злото” (последна страница)

Когато разбра, че нищо вече няма да е възможно и че надеждата беше само лъжа, той й написа едно последно писмо. След любовните бе дошло време за тъжно писмо. Трябваше да се примири. От сега нататък щеше само да я чака. Цял живот да я чака. Макар добре да знаеше, че тя няма да се върне. Знаеше, че вече няма да я види, няма да я намери, няма да я чуе.

Когато разбра, че нищо вече няма да е възможно, той й написа едно последно писмо.

Любима моя,

Това е последното ми писмо. Това са последните ми думи.

Пиша ви, за да ви кажа сбогом.

От днес нататък вече няма да има „ ние Влюбените се разделят и повече не се събират. Така свършват любовните истории.

Любима моя, ще ми липсвате. Толкова ще ми липсвате.

Очите ми плачат. Всичко в мен гори.

Никога вече няма да се видим. Толкова ми липсвате.

Надявам се да бъдете щастлива.

Казвам си, че нашата история беше само сън и че е време да се събудим.

Ще ми липсвате цял живот.

Сбогом. Обичам ви така, както никога вече няма да обичам.

12.

Човекът, който рисуваше картини

- Научете се да обичате провалите си, Маркъс, защо-то те ще ви изградят. Тъкмо провалите ще придадат вкус на победите ви.

В деня, когато посетихме Сила Кейлъб Мичъл, сестрата на Лутър, и Мортланд, Мейн, времето бе прекрасно. Беше петък, 18 юли 2008 година. Семейство Мичъл обитаваха кокетна къща в жилищен кварти близо до хълма, върху който е разположен центърът на града. ('ида ни прие в кухнята си. Като влязохме, кафето вече димеше в две еднакви чаши, поставени на масата редом с купчина семейни албуми.

Гахалоуд бе успял да се свърже с нея предишния ден. По пътя между Конкорд и Портланд ми разказа, че когато вдигнала телефона, имал чувството, че е очаквала обаждането му. „Представих се като полицай, казах й, че разследвам убийствата на Дебора Купър и Нола Келерган и че е необходимо да поговоря с нея. По принцип хората стават неспокойни, щом чуят думите „щатска полиция“ - задават въпроси, питат какво се е случило и какво ги засяга то. А Сила Мичъл просто ми каза: „Елате утре, когато искате. Вкъщи съм. Важно е да поговорим“.

В кухнята седна срещу нас. Беше хубава жена на около петдесет, майка на две деца, младееше и имаше изискан вид. Съпругът й, който Също беше там, остана прав, встрани, сякаш го беше страх да не ни пречи.

Вярно ли е всичко това? - попита тя.

- Кое? - каза Гахалоуд.

- Това, което прочетох във вестниците. Всички тези ужасни неща за горкото момиченце от Орора.

- Да. Журналистите малко изопачиха фактите, но в общи линии всичко е вярно. Госпожо Мичъл, не изглеждахте изненадана от обаждането ми вчера.

Тя тъжно се усмихна.

- Както ви казах по телефона - подхвана, - във вестниците нямаше имена, но разбрах, че Е. С. е Елайджа Стърн. И че шофьорът му е Лутър. (Извади изрезка от вестник и прочете на глас, сякаш за да разбере това, което не е разбрала.) Е. С., един от най-богатите хора в Ню Хампшър, изпращал шофьора си да заведе Нола в дома чу в Конкорд. Трийсет и три години по-късно една приятелка на Пола, по онова време още дете, ще разкаже, че веднъж е присъствала на среща с шофьора и че Нола тръгнала с него, както човек отива на смърт. Този свидетел описва шофьора като ужасяващ мъж с могъщо тяло и деформирано лице. Подобно описание може да се отнася само за брат ми.

Тя замълча и ни загледа. Очакваше отговор и Гахалоуд реши да играе с открити карти.

- У Елайджа Стърн намерихме портрет на полуголата Нола Келерган - каза той. - Според Стърн рисувал я е брат ви. Очевидно Нола се е съгласила да я рисуват за пари. Лутър я е вземал от Орора и я е водил в Конкорд, у Стърн. Не знаем точно какво е ставало там, но във всеки случай Лутър я е нарисувал.

- Той много рисуваше! - възкликна Сила. - Беше надарен, можеше да направи хубава кариера. Вие... Да не би да го подозирате, че е убил онова момиче?

- Да кажем, че е в списъка на заподозрените - отвърна Гахалоуд.

По бузата на Сила се търкулна сълза.

- Знаете ли, сержант, спомням си деня, в който загина. Беше петък, в края на септември. Тъкмо бях отпразнувала двайсет и първия си рожден ден. Обадиха се от полицията и ни съобщиха, че Лутър е загинал в автомобилна катастрофа. Добре си спомням как телефонът звънеше, как мама го вдигна. До нея сме аз и татко. Мама отговаря и ни прошепва: „От полицията е“. Слуша внимателно и казва: „Окей“. Никога няма да забравя този момент. От другата страна полицай й съобщава за смъртта на сина й. Казал й е нещо от рода на: „Госпожо, имам мъчителното задължение да ви уведомя, че синът ви е загинал в автомобилно произшествие“, а тя отговаря: „Окей“. След което затваря, поглежда ни и казва: „Мъртъв е“.

- Как е станало? - попита Гахалоуд.

- Паднал от двайсет метра, от крайбрежните скали в Сагамор, Масачусетс. Казаха, че бил пиян. Пътят е с много завои и не е осветен нощем.

- На колко години беше?

- На трийсет. На трийсет години беше. Брат ми беше свестен човек, но... Знаете ли, доволна съм, че сте тук. Мисля, че е добре да ви разкажа нещо, което трябваше да разкажем преди трийсет и три години.

И Сила ни описа с разтреперан глас един епизод, разиграл се около три седмици преди катастрофата. Било събота, 30 август 1975 година.

*

30 август 1975 г., Портланд, Мейн

Онази вечер семейство Кейлъб смятали да вечерят в „Хорс Шу“, любимият ресторант на Сила, за да отпразнуват двайсет и първата й годишнина. Била родена на 1 септември. Джей Кейлъб, бащата, я изненадал, като запазил маса в частната зала на първия етаж. Поканил всичките си приятели и няколко роднини, общо трийсетина души, включително и Лутър.

Семейство Кейлъб - Джей, Сила и майка й Надя - отишли в ресторанта в осемнайсет часа. Гостите вече очаквали Сила в салона и весело я приветствали, щом влязла вътре. Празникът започнал. Имало музика и шампанско. Лутър още не бил дошъл. Отначало бащата помислил, че се е забавил по пътя. Но в деветнайсет и трийсет, когато сервирали вечерята, сина му все още го нямало. А обикновено не закъснявал и Джей започнал да се тревожи от отсъствието му. Опитал се да се свърже с него по телефона в стаята, която обитавал в една пристройка към къщата на Стърн, ала никой не вдигнал.

Лутър изпуснал вечерята, десерта, танците. В един часа през нощта семейство Кейлъб се прибрали вкъщи мълчаливи и неспокойни. Лутър за нищо на света не би пропуснал рождения ден на сестра си. Джей машинално включил радиото. В новините съобщили за мащабна полицейска операция в Орора по повод изчезването на петнайсетгодишно момиче. Чували били за Орора. Лутър казвал, че често ходи там, за да се грижи за розите на една прекрасна къща на океана, собственост на Елайджа Стърн. Джей Кейлъб помислил, че става дума за съвпадение. Внимателно изслушал останалата част от новините, после и емисиите на няколко други радиостанции, за да разбере дали не е имало пътнотранспортно произшествие в областта. Но не споменали за подобно събитие. Разтревожен, той дълго не можел да заспи и се чудел какво да направи - дали да се обади в полицията, дали да чака, или да тръгне по пътя за Конкорд. Накрая се унесъл на канапето в дневната.

Рано на другата сутрин все още нямал вести от сина си, затова позвънил на Елайджа Стърн да го пита дали го е виждал.,,Лутър? -отвърнал Стърн. - Днес отсъства. Взе си отпуск. Не ви ли е казал?“ Цялата тази история била доста странна. Защо Лутър ще замине нанякъде, без да ги предупреди? Обезпокоен и вече неспособен да стои и да чака, Джей решил да тръгне да търси сина си.

*

Като си припомняше този епизод, Сила Мичъл се разтрепери. Стана рязко от стола си и направи още кафе.

- През онзи ден - продължи тя, - докато баща ми беше в Конкорд, а майка ми стоеше вкъщи, в случай че Лутър си дойде, аз отидох да прекарам деня с приятелки. Когато се прибрах, вече беше късно. Родителите ми бяха в дневната и разговаряха. Чух баща ми да казва на майка ми: „Мисля, че Лутър е извършил огромна глупост“. Попитах какво става и той ми нареди да не казвам на никого за изчезването на Лутър, най-малко на полицията. Заяви, че сам ще го открие. Три седмици го търси безуспешно. До катастрофата.

Тя преглътна сълзите си.

- Какво бе станало, госпожо Мичъл? - попита Гахалоуд меко. - Защо баща ви е мислел, че Лутър е направил глупост? Защо не е искал да се обади в полицията?

- Сложно е, сержант. Толкова е сложно всичко...

Тя заразтваря албумите и започна да ни разказва за семейство Кейлъб - за Джей, добрият баща, за Надя, майката, бивша мис Мейн, предала своя вкус към красивото на децата си. Лутър бил първородният, девет години по-голям от Сила. И двамата били родени в Портланд.

Показа ни снимки от детството си. Семейната къща, почивките в Колорадо, огромният склад на бащиното предприятие, в който Лутър и тя си играели през лятото. На друга поредица от снимки видяхме семейството в Йосемит, през 1963-та. Лутър е на осемнайсет години, хубав младеж, строен, елегантен. След това попадаме на снимка от есента на 1974-та - двайсетият рожден ден на Сила. Героите са поостарели. Джей, гордият баща на семейство, наближава шейсет и е пуснал корем. Майката вече нищо не може да направи, за да изличи бръчките си. Лутър е почти на трийсет години - лицето му е обезобразено.

Сила дълго се взира в този образ.

- Преди бяхме хубаво семейство - каза. - Преди бяхме наистина щастливи.

- Преди кое? - попита Гахалоуд.

Тя го погледна така, сякаш отговорът бе очевиден.

- Преди нападението.

- Нападение? - повтори Гахалоуд. - Не съм чувал нищо за него.

Сила постави двете снимки на брат си една до друга.

- Случи се през есента след почивката ни в Йосемит. Погледнете тази снимка... Вижте колко е красив. Лутър беше изключителен млад човек. Обичаше изкуството, имаше дарба на художник. Като завърши гимназия, го приеха в Портландската школа за изобразително изкуство. Всички твърдяха, че може да стане голям художник, че е талантлив. Беше щастлив младеж. Но течеше войната във Виетнам и го мобилизираха. Казваше, че като се върне, ще завърши школата и ще се ожени. Вече беше сгоден. Тя се казваше Елинор Смит. Негова съученичка. Уверявам ви, щастливо момче беше. До онази вечер през септември 1964-та.

- Какво се случи нея вечер?

- Чували ли сте за бандата Фийлд гоулс, сержант?

- Бандата Фийлд гоулс? Никога.

- Така полицията наричаше банда гамени, които вилнееха из областта по онова време.

*

Септември 1964 г.

Беше към двайсет и два часът. Лутър бе прекарал вечерта у Елинор и се прибираше пеш у родителите си. Трябваше да замине на другия ден за един от армейските центрове. Двамата току-що бяха решили да се оженят, като се върне - заклеха се във вярност до гроб и за първи път се любиха в детското легло на Елинор, докато майка й в кухнята им приготвяше курабийки.

След като си тръгна от Смитови, Лутър на няколко пъти се обръща към къщата. На прага, на светлината на фенерите, Елинор плачеше и му махаше с ръка. Сега крачеше покрай Линкълн Роуд - не особено оживен по това време и зле осветен път. Но беше най-краткият до дома му. Трябваше да върви три мили. Докато вървеше, го задмина една кола, чиито фарове осветиха пътя далече напред. Малко след това го застигна втора, която се движеше с бясна скорост. Пасажерите й, очевидно превъзбудени, крещяха през прозорците, явно за да го уплашат. Лутър не реагира и колата рязко спря насред шосето, на няколко десетки метра пред него. Той продължи да върви. Какво друго да направи? Да пресече от другата страна на пътя? Когато мина покрай колата, водачът го попита:

- Хей ти! От тука ли си?

- Да - отвърна Лутър.

Водачът лисна в лицето му бира и изкрещя:

- В Мейн живеят само селяндури!

Другите в колата също се разкрещяха. Бяха общо четирима, но в тъмнината Лутър не можеше да види лицата им. Отгатваше, че са млади, между двайсет и пет и трийсет години, пияни, много агресивни. Уплаши се и продължи пътя си с разтуптяно сърце. Не беше побойник, не искаше истории.

- Хей! - отново подвикна водачът. - Накъде си тръгнал, селяндурино?

Лутър не отговори и ускори крачка.

- Я се връщай тука! Връщай се, ще ти покажем как се дресират дрисльовците като тебе!

Лутър чу да се отварят вратите на колата и водачът да вика: „Господа, ловът на селяндури започва! Сто долара на който пръв го пипне!“. Лутър хукна да бяга. Надяваше се да мине друга кола. Но не мина. Нямаше кой да го спаси. Един от преследвачите му го настигна и го събори на земята, като се дереше: „Пипнах го! Пипнах го! Стоте долара са мои!“. Всички се нахвърлиха върху Лутър и започнаха да го бият. Докато той лежеше на земята, един от нападателите извика: „Кой иска да поиграем футбол? Предлагам да направим няколко фийлд гоула^8! Другите нададоха ентусиазирани викове и един по един го заритаха в лицето с нечувана жестокост. Като свършиха, решиха, че е мъртъв, и го оставиха да лежи край пътя. Четирийсет минути по-късно го намери един моторист и повика помощ.

*

- След няколко дни в кома Лутър се събуди с напълно обезобразено лице - обясни Сила. - Правиха му няколко пластични операции, ала нито една не успя да му върне предишния вид. Два месеца прекара в болницата. Излезе, осъден да живее с разкривено лице и с дефект в говора. Естествено, нямаше Виетнам, но нямаше и нищо друго. По цял ден стоеше вкъщи и гледаше в една точка, не рисуваше, не градеше планове. След шест месеца Елинор развали годежа и дори напусна Портланд. Как да й се сърди човек? Беше на осемнайсет години и нямаше желание да си проваля живота с грижи за Лутър, който се бе превърнал в собствената си сянка. Носеше бремето си и вече не беше същият.

- А нападателите му? - попита Гахалоуд.

- Никога не ги откриха. Същата банда бе вилняла и друг път в областта. И всеки път си бе играла на фийлд гоулс. Но Лутър беше най-голямата им агресия, за малко да го убият. Във всички вестници писаха, полицията беше на нокти. След този случай повече не чухме за тях. Вероятно се бяха уплашили да не ги хванат.

- Какво стана с брат ви след това?

- През следващите две години Лутър живя в бащината ни къща. Приличаше на призрак. Нищо не правеше. Баща ми оставаше до възможно най-късно в склада си, майка ми гледаше да отиде някъде. Бяха две трудно поносими години. После, един ден през шейсет и шеста, на вратата се позвъни.

*

1966 г.

Поколеба се, преди да отключи. Не понасяше да го гледат. Но беше сам вкъщи и може би бе важно. Отвори и се озова пред елегантен към трийсетгодишен мъж. 7

- Привет - каза мъжът. - Съжалявам, че звъня така, ама колата ми се повреди на петдесет метра от тук. Случайно да разбираш от автомобили?

- Зафиси - отвърна Лутър.

- Не е нещо сериозно, само спукана гума. Само че не успявам да задвижа крика.

Лутър се съгласи да хвърли едно око. Колата беше луксозно купе, паркирана на банкета край пътя, на стотина метра от къщата. Някакъв пирон бе спукал предната дясна гума. Крикът блокираше, защото не бе смазан. Лутър съумя все пак да го задвижи и да смени гумата.

- Впечатляващо - каза мъжът. - Имал съм късмет да те срещна. С какво се занимаваш? Механик ли си?

- С нищо. Преда рисуфах. Но ми се случи проишествие.

- А как се изхранваш?

- Не се изхранфам.

Мъжът го изгледа и му подаде ръка.

- Казвам се Елайджа Стърн. Благодаря, задължен съм ти.

- Лутър Кейлъб.

- Приятно ми е, Лутър.

Известно време се оглеждаха. Накрая Стърн зададе въпроса, който го тормозеше, откакто Лутър бе отворил вратата.

- Какво е станало с лицето ти? - попита той.

- Чуфали ли сте за бандата Фийлд гоулс?

- Не.

- Едни типофе, които фи нападат за удофолствие. Удрят по глафите на жертфите си, все едно че са топки.

- О, какъв ужас. Съжалявам.

Лутър примирено сви рамене.

- Но ти не се предавай - възкликна Стърн приятелски. - Ако животът те удря под кръста, разбунтувай се! Не искаш ли да имаш някакъв занаят? Търся човек, който да се грижи за колите ми и да ми бъде шофьор. Ти ми харесваш. Ако предложението те изкушава, наемам те.

След една седмица Лутър се настани в Конкорд, в пристройката за персонала в огромното имение на семейство Стърн.

*

Сила смяташе, че срещата със Стърн е била провиденческа за брат й.

- Благодарение на Стърн Лутър отново стана човек - каза тя. -Имаше работа, получаваше заплата. Животът му се изпълваше с малко смисъл. И главно, отново започна да рисува. Със Стърн се разбираха добре. Беше му шофьор, но и доверен човек, бих казала, почти приятел. Стърн бе поел бизнеса на баща си и живееше сам в прекалено голяма къща. Мисля, че бе доволен от компанията на Лутър. Имаха здрава връзка. Той работи при него през следващите девет години. До смъртта си.

- Госпожо Мичъл - каза Гахалоуд. - В какви отношения бяхте с брат си?

Тя се усмихна.

- Той беше толкова особен. Толкова нежен! Обичаше цветята, обичаше изкуството. Не трябваше да завърши живота си като обикновен шофьор. Искам да кажа, нямам нищо против шофьорите, но Лутър не беше кой да е! В неделя често идваше да обядва вкъщи. Пристигаше сутрин, прекарваше деня с нас и се прибираше в Конкорд вечерта. Обичах тези недели, особено когато започваше да рисува в старата си стая, превърната в ателие. Притежаваше огромен талант. Щом захванеше да рисува, сядах на някой стол и го гледах. Гледах чертите, които нанасяше и които отначало се съчетаваха в хаотични форми, преди внезапно да се преобразят в невероятно реалистични сцени. Човек имаше чувството, че прави каквото му хрумне, а после сред нахвърляните щрихи изневиделица се появяваше образ, докато накрая всяка чертичка придобиваше смисъл. Това беше абсолютно изключителен момент. Повтарях му, че трябва да продължи да рисува, да продължи да следва, да излага платната си. Но той не желаеше заради лицето, заради говора си. Заради всичко. Преди нападението казваше, че рисува, защото му идва отвътре. Когато по-късно отново започна да рисува, казваше, че така се чувства по-малко сам.

- Може ли да видим някой от картините му? - попита Гахалоуд.

- Да, разбира се. Баща ми направи нещо като колекция от платната, останали в Портланд, и онези, които прибрахме от стаята на Лутър у Стърн след смъртта му. Казваше, че един ден можем да ги дадем в музей, че може би биха имали успех. Но се задоволяваше да ги трупа в сандъци. И досега ги пазя.

Сила ни заведе в приземието, където едното от помещенията бе задръстено от дървени сандъци. Някои по-големи картини стърчаха навън, а скиците и рисунките бяха натрупани вътре. Имаше впечатляващо количество.

- Не са подредени - извини се тя. - Това са спомени в насипно състояние. Нищо не посмях да изхвърля.

Докато разглеждахме картините, Гахалоуд измъкна платно с изобразена млада руса жена.

- Това е Елинор - обясни Сила. - Тези платна са отпреди нападението. Казваше, че може да я рисува цял живот.

Елинор беше красива блондинка. Интригуваща подробност - изключително приличаше на Нола. Имаше и многобройни портрети на различни жени, всички блондинки, като датите показваха, че са рисувани след нападението.

- Кои са тези жени на портретите? - попита Гахалоуд.

- Не знам - отвърна Сила. - Несъмнено са плод на въображението на Лутър.

В този момент попаднахме на серия скици, направени с въглен. На едната от тях ми се стори, че разпознах вътрешността на „Кларкс“ и зад бара една хубава, ала тъжна жена. Приликата с Джени беше поразителна, но си помислих, че е съвпадение. Докато не обърнах картината и не прочетох следния надпис: „Джени Куин, 1974 г.“. Попитах:

- Защо брат ви е бил пристрастен към русите жени?

- Не знам - сви рамене Сила. - Наистина.

Гахалоуд я изгледа и с едновременно мек и сериозен тон изрече:

- Госпожо Мичъл, време е да ни кажете защо вечерта на 31 август 1975 година баща ви е казал, че според него Лутър е извършил „глупост“.

Тя кимна.

*

31 август 1975 г.

В девет часа сутринта, когато затвори телефона, Джей Кейлъб разбра, че нещо не е наред. Елайджа Стърн му бе казал, че Лутър си е взел отпуск за неопределен срок. „Лутър ли търсите? - учудил се бе Стърн. - Но той не е тук. Мислех, че знаете.“ „Не е там ли? А къде е? Вчера го чакахме за рождения ден на сестра му и не дойде. Много съм разтревожен. Какво точно ви каза?“ „Каза ми, че вероятно ще трябва да спре да работи за мен. В петък.“ „Да спре да работи за вас? Но защо?“ „Не знам. Мислех, че вие знаете.“

Веднага след като остави слушалката, Джей понечи да я вдигне, за да се обади в полицията. Ала не довърши жеста си. Имаше странно предчувствие. В кабинета влезе жена му Надя.

- Какво каза Стърн? - попита тя.

- Че Лутър е напуснал в петък.

- Напуснал? Как така напуснал?

Джей въздъхна. Беше изтощен от недоспиване.

- Нямам представа - каза той. - Не разбирам какво става. Нищо не разбирам. Трябва да ида да го потърся.

- Къде да го търсиш?

Той сви рамене. Нямаше си идея.

- Ти стой тук - нареди на Надя. - В случай че се появи. Ще ти се обаждам на всеки час.

Взе ключовете на пикапа си и тръгна, без дори да знае откъде да започне. Накрая реши да се насочи към Конкорд. Не познаваше добре града и караше напосоки. Чувстваше се изгубен. Няколко пъти мина покрай полицейско управление. Щеше му се да спре и да помоли за помощ, ала щом си го помислеше, нещо в него го разубеждаваше. Накрая отиде у Елайджа Стърн. Той отсъстваше, но един от служителите му заведе Джей в стаята на сина му. Джей се надяваше Лутър да е оставил бележка, обаче не откри нищо. Стаята беше в ред, нямаше нито писмо, нито какъвто и да е знак, който да обясни напускането му.

- Лутър каза ли ви нещо? - попита той служителя, който го придружаваше.

- Не, последните два дни не бях тук, разбрах само, че за момента Лутър няма да идва на работа.

- За момента? Но отпуск ли си е взел, или е напуснал?

- Не мога да кажа, господине.

Всичко това бе много странно. Джей вече бе убеден, че се е случило нещо сериозно, за да изчезне така синът му. Той си тръгна от къщата на Стърн и се върна в града. Спря в един ресторант да се обади на жена си и да изяде един сандвич. Надя нямаше новини. Докато обядваше, прегледа вестника - пишеха само за случилото се в Орора.

- Каква е тази история с изчезването? - попита той съдържателя.

- Мръсна работа. Станало е в гора на час път от тук. Една нещастна жена е убита и петнайсетгодишно момиче е отвлечено. Всички щатски полиции го търсят.

- Как да стигна до Орора?

- Тръгнете по път № 101 в източна посока. Като стигнете до океана, свивате по път № 1 в южна посока.

Подтикван от някакво предчувствие, Джей Кейлъб отиде в Орора. По път № 1 два пъти го спираха за проверка, а когато минаваше покрай гъстата гора на Сайд Крийк, можа да установи мащабността на операцията - много линейки, навсякъде полицаи, кучета и голяма суетня. Продължи до центъра и малко след пристанището спря пред един препълнен с клиенти дайнър на главната улица. Влезе и се отправи към бара. Очарователна млада блондинка му сервира кафе. За част от секундата му се стори, че я познава. Всъщност за пръв път в живота си идваше тук. Загледа се в нея, тя му се усмихна, после видя името й на баджа: Джени. И внезапно се досети - жената на скицата, нарисувана от Лутър с въглен, която особено му харесваше, беше тя! Добре си спомняше надписа на гърба: Джени Куин, 1974 г.

- Мога ли да ви помогна, господине? - попита Джени. - Изглеждате объркан.

- Аз... Нещо ужасно се е случило тук...

- На мен ли го казвате? Още не знаем какво е станало с момичето. А е толкова млада! Само на петнайсет. Познавам я добре, защото работи тук в събота. Казва се Нола Келерган.

- Ка... Какво казахте? - заекна Джей с надеждата, че не е чул добре.

- Нола. Нола Келерган.

Като чу за втори път това име, почувства, че му се завива свят. Пригади му се. Трябваше да се махне от тук. Да отиде някъде надалече. Остави десет долара на барплота и избяга.

Щом влезе вкъщи, Надя веднага разбра, че съпругът й е разстроен. Спусна се към него, а той почти рухна в ръцете й.

- Господи, Джей, какво става?

- Преди три седмици с Лут бяхме за риба, спомняш ли си?

- Да. Наловихте от онези костури, които не може да се ядат. Но защо говориш за това?

Джей разказа на жена си за този ден. Било неделя, 10 август 1975-а. Лутър бил пристигнал в Портланд предишната вечер. Смятали да отидат за риба на едно езерце рано сутринта. Денят бил хубав, рибата кълвяла, седели на много спокойно място, където никой не ги безпокоял. Докато отпивали от бирата си, двамата си говорели за живота.

- Тряпфа да ти кажа, татко - подзел Лутър. - Срещнах една изключителна жена.

- Наистина ли?

- Да. Необикнофена. Сърцето ми бие, като я фидя, и знаеш ли, и тя ме обича. Каза ми го. Някой ден ще ти я предстафя. Сигурен съм, че много ще ти хареса.

Джей се усмихнал.

- Тази млада жена има ли си име?

- Нола, татко. Касфа се Нола Келерган.

Припомняйки си този ден, Джей Кейлъб обясни на жена си: „Нола Келерган е името на момичето, което са отвлекли в Орора. Мисля, че Лутър е извършил някаква огромна глупост“.

В същия момент Сила се прибра вкъщи и чу думите на баща си. „Какво значи това? - извика тя. - Какво е направил Лутър?“ След като й обясни ситуацията, Джей й нареди да не казва на никого. Никой не трябваше да знае за връзката между Лутър и Нола. След това цяла седмица прекара по пътищата - търсеше сина си най-напред в Мейн, после по цялото крайбрежие, от Канада до Масачусетс. Обиколи отдалечените места, езерата и колибите, които синът му харесваше. Казваше си, че може би се крие някъде там, изпаднал в паника, преследван като диво животно от цялата полиция на страната. Не откри и следа от него. Чакаше го всяка вечер, заслушан в най-малкия шум. Когато се обадиха от полицията да съобщят за

смъртта му, изпита почти облекчение. Заповяда на Надя и Сила никога да не споменават тази история, за да не омърсят паметта на сина му.

*

След като Сила завърши разказа си, Гахалоуд попита:

- Да не би да ни казвате, че според вас брат ви е имал нещо общо с отвличането на Нола?

- Той се държеше странно с жените. Обичаше да ги рисува. Особено русите. Знам, че му се случваше да ги рисува тайно, на публични места. Така и не разбрах какво толкова му харесваха... Тъй че, да, мисля, че е могло да се случи нещо с онова момиче. Баща ми смяташе, че Лутър е превъртял, че тя му е отказала и той я е убил. Когато от полицията се обадиха да ни съобщят, че е мъртъв, баща ми дълго плака. Чувах го да шепне през сълзи: „По-добре, че е мъртъв... Ако го бях намерил, мисля, че щях да го убия. За да не свърши на електрическия стол“.

Гахалоуд поклати глава. Пак хвърли бърз поглед към вещите на Лутър и извади един бележник.

- Това почеркът на брат ви ли е?

- Да, записвал си е как се подкастрят розите. Той се грижеше и за розите на Стърн. Не знам защо е запазил тези бележки.

- Мога ли да го взема? - попита Гахалоуд.

- Да го вземете? Да, естествено. Но не мисля, че ще допринесе за разследването ви. Преглеждала съм го, нещо като справочник по градинарство е.

Гахалоуд кимна.

- Разбирате ли - обясни той, - ще трябва да подложа почерка на брат ви на графологична експертиза.

11.

В очакване на Нола

-Удряйте чувала, Маркъс. Удряйте го така, сякаш животът ви зависи от това. Трябва да се боксирате, как-то пишете, и да пишете, както се боксирате - да давате всичко от себе си, защото всеки мач, подобно на всяка книга, е може би последният.

В Америка лятото на 2008 година беше много спокойно. Битката за кандидат-президентския пост завърши в началото на юни, когато на първичните избори в Монтана демократите посочиха за свой кандидат Барак Обама, а републиканците още през февруари бяха избрали Джон Маккейн. Беше дошъл моментът за мобилизирането на симпатизантите - следващите важни срещи щяха да се състоят чак в края на август с националните конвенции на двете исторически партии на страната, които щяха официално да издигнат кандидатите си за Белия дом.

Относителното спокойствие преди изборната буря, която щеше да доведе до Election Day на 4 ноември, отреждаше на случая „Хари Куебърт“ първото място в медиите и пораждаше безпрецедентно вълнение сред обществеността. Едни бяха про-Куебърт, други - анти-Куебърт, трети поддържаха конспиративната теория, а някои смятаха, че освобождаването се дължи на финансова сделка с пастор Келерган. След публикуването в печата на откраднатите страници всички говореха и за книгата, за „новия Голдман, който ще излезе тази есен“. Елайджа Стърн, чието име не беше изрично споменато в откъса, въпреки това заведе дело за клевета с цел да осуети издаването на книгата. Колкото до Дейвид Келерган, той също обяви намерението си да се обърне към съда, като енергично отричаше обвиненията, че дъщеря му е била малтретирана. Насред целия този шум двама души бяха особено доволни - Барнаски и Рот.

Рой Барнаски, който бе разпратил адвокатски екипи чак в Ню Хампшър, за да предотврати всеки юридически опит за забавяне на излизането на книгата, истински ликуваше - публикуването на откъсите, за което вече нямаше съмнение, че е било организирано от него, му гарантираше изключителни продажби и му позволяваше да заеме огромна част от медийното пространство. Рой смяташе, че неговата стратегия не е нито по-лоша, нито по-добра от тази на другите, че книгоиздаването се бе окончателно отказало от статуса си на благородно печатарско изкуство, за да стане част от капиталистическата лудост на XXI век, че книгите вече се пишеха, за да бъдат продавани, че за да се продаде една книга, трябва да се говори за нея и че за да се говори, трябва да се завоюва терен, който, ако не се завземе със сила, ще бъде завладян от конкуренцията. Изяж, за да не бъдеш изяден.

Колкото до процеса, почти нямаше съмнение, че обвиненията скоро ще рухнат. Бенджамин Рот ставаше адвокат на годината и придобиваше национална известност. Приемаше всички предложения за интервюта и прекарваше времето си в телевизионните студиа и в местните радиостанции. Където и да е, стига да ставаше дума за него. „Представяте ли си казваше ми той, - сега мога да фактурирам по хиляда долара на час и след всяка поява в пресата прибавям десет долара към тарифата за следващите ми клиенти. Без значение е какво казвате на журналистите, важното е да ви пишат във вестника. Хората си спомнят, че са видели снимката ви в „Ню Йорк Таймс“, а не това, което сте казали.“ През цялата си кариера Рот бе чакал да му се падне случаят на века и го бе дочакал. Застанал под прожекторите, той доставяше на пресата всичко, което тя искаше да чуе. Говореше за началника Прат, за Елайджа Стърн, не спираше да повтаря, че у Нола е имало нещо смущаващо, че със сигурност е била манипулаторка и че в крайна сметка жертва на цялата история е бил Хари. За да събуди интереса на публиката, дори започна да намеква, подкрепяйки тезата си с въображаеми подробности, че половината мъже от Орора са имали интимна връзка с Нола, дотолкова, че се наложи да му се обадя, за да го смъмря.

- Спрете с порнографските си приказки, Бенджамин. Мърсите всички наред.

- Точно така, Маркъс, всъщност работата ми не е да измия честта на Хари, а да покажа колко мръсна и отвратителна е честта на другите. И ако има процес, ще накарам Прат да свидетелства, ще призова Стърн и всички мъже от Орора, за да изкупят публично плътските си грехове с малката Келерган. И ще докажа, че единствената грешка на горкия Хари в крайна сметка е била, че се е оставил да го прелъсти една извратена жена, както са се оставили другите преди него.

- Но какви ги говорите? - избухнах аз. - Никога не е ставало въпрос за такова нещо!

- Хайде стига, приятелю, да наричаме нещата с имената им. Това момиченце си е било мръсница.

- Вие сте отчайващ - отвърнах.

- Отчайващ? Та аз само казвам това, което сте написали в книгата, не е ли така?

- Не, не е така, и вие много добре го знаете! В Нола не е имало нищо предизвикателно. Историята й с Хари е любовна история!

- Любов, любов, винаги любов! Но любовта нищо не значи, Голдман! Любовта е хитрост, която мъжете са измислили, за да не си перат дрехите!

Кабинетът на прокурора беше обект на засиления интерес на пресата и това се усещаше и в Криминалния отдел на щатската полиция - според слуховете самият губернатор бил призовал полицията да разреши случая в най-кратки срокове. След разкритията, направени от Сила Мичъл, за Гахалоуд нещата започваха да се изясняват. Уликите сочеха все повече към Лутър и сержантът много разчиташе на резултатите от графологичната експертиза на бележника, от които очакваше да получи потвърждение на интуицията си. Междувременно искаше да научи повече, главно за скитанията на Лутър в Орора. Така че в неделя, 20 юли, се срещнахме с Травис Дон, за да го попитаме какво знае по въпроса.

Тъй като още не се чувствах готов да отида в центъра на Орора, Травис се съгласи да се срещнем в един крайпътен ресторант близо до Монтбъри. Очаквах да бъда зле приет заради онова, което бях написал за Джени, но той се държа мило е мен.

- Съжалявам за публикациите - казах. - Това бяха лични бележки, нищо от тях не трябваше да се издава.

- Не мога да ти се сърдя, Марк.

- Би могъл...

- Ти просто си разказал истината. Много добре знам, че Джени си падаше по Куебърт. Виждах как го гледа. Напротив, според мен разследването ти върви в правилната посока, Маркъс. Впрочем, като става дума за разследването, има ли нещо ново?

Отговори му Гахалоуд.

- Новото е, че имаме много сериозни подозрения, свързани с Лутър Кейлъб.

- Лутър Кейлъб? Онази откачалка? Значи, е вярна историята с рисуването?

- Да. Очевидно момичето редовно е ходело у Стърн. Вие знаехте ли за началника Прат и Нола?

- Онези позорни истории? Не! Когато научих, направо не ми се вярваше. Знаете ли, може за миг да е превъртял, но винаги е бил добро ченге. Не смятам, че трябва да се поставя под съмнение разследването му, както правят журналистите.

- Какво мислите за Стърн и Куебърт?

- Че това са само предположения. Тамара Куин казва, че по онова време ни е предупредила за Куебърт. Мисля, че трябва малко да се изясни ситуацията - тя твърди, че е знаела всичко, но всъщност не знаеше нищо. Нямаше никакво доказателство за твърденията си. Това, което ви е казала, е само, че е имало някакво мистериозно изчезнало конкретно доказателство. Нищо положително. Вие, сержант, знаете колко внимателно трябва да се отнасяме към произволните обвинения. Единственото, с което разполагахме срещу Куебърт, беше черният шевролет „Монте Карло“. А то далеч не бе достатъчно.

- Една приятелка на Нола ни уверява, че е предупредила Прат за това, което става у Стърн.

- Прат не ми е споменавал.

- Как тогава да не си помислим, че е претупал разследването? -забеляза Г ахалоуд.

- Не ме карайте да казвам това, което не съм казал, сержант.

- А Лутър Кейлъб? Какво можете да ни кажете за него?

- Лутър беше странен тип. Досаждаше на жените. Дори накарах Джени да подаде жалба срещу него, след като бе проявил агресия спрямо нея.

- Никога ли не сте го подозирали?

- Всъщност не. Споменавали сме името му и сме проверявали каква кола има - син мустанг, добре си спомням. Във всеки случай слабо вероятно беше той да е нашият човек.

- Защо?

- Малко преди изчезването на Нола се бях уверил, че никога повече няма да се мерне в Орора.

- Тоест?

Травис внезапно се смути.

- Да кажем, че... Видях го в „Кларкс“ в средата на август, точно след като бях убедил Джени да подаде жалба срещу него. Беше я стискал за ръката и й бе направил ужасна синина. Имам предвид, че ставаше дума за нещо сериозно. Щом ме видя, че идвам, той избяга. Подгоних го и го хванах на път № 1. И там... там... Знаете ли, Орора е спокоен град, не исках да броди наоколо...

- И какво направихте?

- Напердаших го. Не се гордея с това. И...

- И какво, началник Дон?

- Долепих си желязото в онези му части. След като го наложих, когато се бе свил надве на земята, извадих колта си, заредих го и му забих оръжието в тестисите. Казах му, че не желая повече да го виждам през живота си. Той стенеше. Стенеше, че няма вече да се връща, умоляваше ме да го пусна. Знам, че не беше правилно, но исках да се уверя, че няма да го виждам в Орора.

- И мислите, че ви се е подчинил?

- Със сигурност.

- Значи, сте последният, който го е виждал в Орора?

- Да. Казах и на колегите да следят за колата му. Повече не се появи. Разбрахме, че се е убил в Масачусетс месец по-късно.

- Как е станало?

- Не успял да вземе един завой, мисля. Не знам нищо повече. Право да си кажа, не съм се интересувал. В онзи момент имахме по-важна работа.

Когато излязохме от ресторанта, Гахалоуд ми каза:

- Мисля, че тази кола е ключът към загадката. Трябва да узнаем кой е могъл да кара черен шевролет „Монте Карло“. Или по-скоро, да си зададем следния въпрос: могъл ли е Лутър Кейлъб да бъде на волана на черен шевролет „Монте Карло“ на трийсети август седемдесет и пета година?

На другия ден се върнах в Гуз Коув за пръв път след пожара. Влязох в къщата въпреки лентите, опънати от полицията на нивото на стъкления навес. Всичко бе съсипано. В кухнята намерих кутията с надпис Спомен от Рокланд, Мейн. Беше оцеляла. Изхвърлих трохите и сложих вътре някои запазили се предмети, открити в другите стаи. В дневната попаднах на малък албум, като по чудо останал непокътнат. Изнесох го навън и се настаних под голямата бреза срещу къщата, за да разгледам снимките. Точно тогава се появи Ърни Пинкас, седна до мен и каза:

- Видях колата ти на пътя.

После попита, като посочи албума:

- Тези снимки на Хари ли са?

- Да. Намерих ги в къщата.

Настъпи дълго мълчание. Обръщах страниците. Снимките вероятно датираха от началото на осемдесетте години. На много от тях се виждаше жълт лабрадор.

- Чие е кучето? - попитах.

- На Хари.

- Не знаех, че е имал куче.

- Казваше се Сторм. Живя дванайсет или тринайсет години.

Сторм. Името ми беше познато, но не си спомнях откъде.

- Маркъс - подзе Пинкас, - не исках да бъда зъл онзи ден. Съжалявам, ако съм те обидил.

- Няма значение.

- Напротив, има. Не знаех, че са те заплашвали. Заради книгата ти ли?

- Вероятно.

- Но кой е направил това? - възмути се той, посочвайки изгорялата къща.

- Нямаме представа. Полицията казва, че е използван продукт, който ускорява горенето, като бензина. На плажа откриха празен бидон, но пръстовите отпечатъци са непознати.

- Значи, са те заплашвали и въпреки това си останал?

- Да.

- Защо?

- А защо да си тръгвам? От страх? Страхът трябва да се преодолява.

Пинкас ми каза, че не съм бил кой да е и че той също би искал да не бъде кой да е в живота. Жена му винаги била вярвала в него. Починала от тумор преди няколко години. На смъртното си легло му казала, все едно бил обещаващ млад човек: „Ърни, ти ще направиш нещо голямо в живота си. Вярвам в теб“. „Много съм стар. Животът ми е зад мен.“ „Никога не е прекалено късно, Ърни. Докато не си мъртъв, животът е пред теб.“ Само че това, което Ърни бе успял да направи след смъртта на жена си, бе да работи в супера в Монтбъри, за да върне парите за химиотерапията и да поддържа мрамора на гроба й.

- Прибирам количките, Маркъс. Обикалям паркинга, търся изоставени колички, вземам ги със себе си, успокоявам ги и ги подреждам при другарките им на определеното място, за да ги използват следващите клиенти. Количките никога не са сами. Или никога задълго. Защото във всички супермаркети в света има по един Ърни, който ги прибира при семейството им. Но кой след това идва при Ърни, за да го прибере при семейството му, а? Защо правят за количките в супера това, което не правят за хората?

- Прав си. Какво мога да направя за теб?

- Бих искал да ме споменеш в благодарностите в края на книгата си. Бих искал името ми да фигурира сред хората, на които ще благодариш на последната страница. Писателите често правят това. Бих искал моето име да е първо. Да е написано с големи букви. Защото все пак ти помогнах малко в събирането на информация. Мислиш ли, че ще е възможно? Жена ми щеше да се гордее с мен. Мъжлето й е допринесло за огромния успех на Маркъс Голдман, новата ярка звезда на литературата.

- Разчитай на мен - казах.

- Ще ида да й прочета книгата ти, Марк. Всеки ден ще сядам до нея и ще й чета книгата ти.

- Книгата ни, Ърни, нашата книга.

Внезапно чухме стъпки зад себе си. Беше Джени.

- Видях колата ти на пътя, Маркъс - рече тя.

При тези думи с Ърни се усмихнахме. Изправих се и Джени ме прегърна майчински. После погледна къщата и се разплака.

На тръгване към Конкорд през този ден минах да видя Хари в Сий Сайд Мотел. Заварих го пред вратата на стаята му гол до кръста. Упражняваше боксови движения. Беше много променен. Като ме видя, каза:

- Да вървим да се боксираме, Маркъс.

- Дошъл съм да поговорим.

- Ще говорим, докато се боксираме.

Подадох му кутията с надпис Спомен от Рокланд, Мейн, намерена в развалините на къщата му.

- Донесох ви това - казах. - Минах през Гуз Коув. Къщата е все още пълна с ваши вещи. Защо не отидете да си ги вземете?

- Какво искате да си взема?

- Спомени...

Той направи гримаса.

- Спомените ни натъжават, Маркъс. Само като погледна тази кутия, и ми се доплаква!

Той я взе от ръцете ми и я притисна до гърдите си.

- Когато тя изчезна - заразказва, - аз не участвах в издирванията. Знаете ли какво правех?

- Не.

- Чаках я, Маркъс. Чаках я. Да я търся, би означавало, че вече я няма. Затова я чаках, убеден, че ще се върне. Бях сигурен, че един ден ще се върне. И този ден исках да е горда с мен. Трийсет и три години се готвех за завръщането й. Трийсет и три години! Всеки ден купувах шоколад и цветя, за нея. Знаех, че е единствената жена, която ще съм обичал, а любовта, Маркъс, ви спохожда веднъж в живота! Ако не ми вярвате, значи, никога не сте се влюбвали. Вечер седях на канапето и се ослушвах казвах си, че ще изникне внезапно, как-то винаги бе правила. Когато ходех да изнасям лекции из страната, оставях бележка на вратата: На лекция съм в Сиатъл. Връщам се следващия вторник. В случай че се появи, докато ме няма. И оставях вратата отворена. Винаги! За трийсет и зри години нито веднъж не съм я заключвал. Хората казваха, че съм луд, че някой ден ще се прибера и ще намеря къщата обрана, но никой не обира къщи в Орора, Ню Хампшър. Знаете ли защо прекарах години по пътищата, приемайки поканите да изнасям лекции? Защото си казвах, че може би ще я намеря. Обиколил съм най-големите мегаполиси и най-затънтените селца, като правех необходимото вестниците да отразяват присъствието ми, купувах със свои пари място за реклами, и всичко това защо, мислите? За нея, за да можем да се съберем. И на всяка лекция оглеждах аудиторията си, търсех млади руси жени на нейната възраст, търсех прилики. А след лекцията откликвах на всяка покана с надеждата, че и тя ще дойде. Години наред я търсех в публиката, отначало се заглеждах в момичета на петнайсет години, после на шестнайсет, на двайсет, на двайсет и пет! Останах в Орора, Маркъс, само защото чаках Нола. И после, преди месец и половина, я откриха мъртва. Заровена в градината ми! Чакал я бях през всичкото това време, а тя е била до мен! Там, където винаги съм искал да й засадя хортензии! От деня, в който я откриха, Маркъс, чакам сърцето ми да се пръсне! Защото изгубих любовта на живота си, защото, ако не й бях определил среща в този проклет мотел, може би щеше да е още жива! Затова не ми говорете за спомени, които ми късат сърцето. Моля ви, спрете.

Той се отправи към стълбите.

- Къде отивате, Хари?

- Да се боксирам. Само боксът ми е останал.

Слезе на паркинга и взе да изпълнява войнствени движения под неспокойните погледи на клиентите от съседния ресторант. Приближих се, той застана срещу ми и зае защитна позиция. Започна с поредица от преки удари, но дори когато се боксираше, не беше същият.

- Всъщност защо дойдохте тук? - попита ме.

- Защо ли? За да ви видя.

- И защо искате да ме видите?

- Защото сме приятели!

- Именно, Маркъс, ето това не желаете да разберете - не можем вече да бъдем приятели.

- Какво говорите, Хари?

- Истината. Обичах ви като син. И винаги ще ви обичам. Но в бъдеще не можем да бъдем приятели.

- Защо? Заради къщата? Казах ви, че ще платя! Ще платя!

- Пак не разбирате, Маркъс. Не е заради къщата.

Отслабих гарда си за миг и той ми нанесе няколко удара в дясното рамо.

- Не сваляйте гарда, Маркъс! Ако това беше главата ви, щях да ви извадя от строя.

- Изобщо не ми пука за гарда ми! Искам да знам! Искам да разбера какво означава игричката ви на гатанки!

- Не е игричка. В деня, когато разберете, ще сте разрешили целия случай.

Замръзнах на място.

- Господи, за какво говорите? Криете нещо, нали? Не сте ми казали цялата истина.

- Всичко съм ви казал,’Маркъс. Истината е в ръцете ви.

- Не разбирам.

- Знам. Но когато разберете, всичко ще е различно. Изживявате ключов етап от живота си, Маркъс.

Седнах направо на бетона, раздразнен. Той се развика, че не бил сега моментът да седя.

- Ставайте, ставайте! - разкрещя се. - Упражняваме благородното изкуство на бокса!

Ала благородното изкуство на бокса не ме интересуваше.

- Боксът има смисъл за мен само чрез вас, Хари! Спомняте ли си шампионата по бокс през две хиляди и втора?

- Разбира се, че си спомням. Как бих могъл да забравя?

- Но тогава защо да не можем да бъдем приятели?

- Заради книгите. Книгите, които ни събраха и които сега ни разделят. Така е било писано.

- Писано ли? Как така?

- Всичко е в книгите. Маркъс, знаех, че този момент ще настъпи, още в деня, когато ви видях.

- Но кой момент?

- Не можем да бъдем приятели заради книгата, която пишете.

- Заради книгата? Но ако искате, ще се откажа! Искате ли да приключа с всичко? Ами ето, приключено е! Няма да има книга! Нищо няма да има!

- За съжаление, от това няма да има полза. Ако не е тази, ще е някоя друга.

- Хари, какви ги приказвате? Нищо не разбирам.

- Вие ще напишете тази книга, Маркъс, и тя ще е прекрасна. Много се радвам за вас, не ме разбирайте криво. Но сме стигнали до момента на раздялата. Един писател си отива, друг се ражда. Вие ще поемете щафетата, Маркъс. Ще станете голям писател. Продали сте правата за ръкописа си за един милион долара! Ще станете велик, Маркъс. Винаги съм го знаел.

- Но, небеса! Какво се опитвате да ми кажете?

- Маркъс, ключът е в книгите. Пред очите ви е. Гледайте, хубаво гледайте! Виждате ли къде сме?

- На паркинга на един мотел!

- Не! Не, Маркъс! Ние сме там, където е произходът на злото! Повече от трийсет години се боя от този миг!

*

Боксовата зала в кампуса на Бъроуския университет,

февруари 2002 г.

- Лошо поставяте ударите си, Маркъс. Добре удряте, но първата става на средния ви пръст излиза прекалено напред и се търка в момента на съприкосновението.

- Когато съм с ръкавици, не го усещам.

- Трябва да умеете да се биете с голи ръце. Ръкавиците служат само за да не убиете съперника си. Щяхте да знаете това, ако удряхте нещо друго, не този чувал.

- Хари, според вас защо се боксирам винаги сам?

- Знаете отговора.

- Мисля, че защото ме е страх. Страх ме е от загубата.

- Но когато отидохте в онази зала в Лоуел по моя съвет и онзи едър чернокож ви размаза, какво изпитахте?

- Гордост. Впоследствие изпитах гордост. На другия ден, като оглеждах синините по тялото си, бях горд - бях надминал себе си, бях се осмелил! Бях се осмелил да се бия!

- Значи, смятате, че всъщност сте спечелили...

- Всъщност да. Макар и формално да бях изгубил мача, струва ми се, че през онзи ден спечелих.

- Ето това е отговорът. Няма значение дали печелиш, или губиш, Маркъс. Важен е пътят, който изминаваш между гонга на първия рунд и финалния гонг. Резултатът от мача е само информация за публиката. Кой е в правото си да твърди, че сте изгубили, ако вие смятате, че сте спечелили? Животът е като надбягване, Маркъс. Винаги ще има хора, които ще са по-бързи или по-бавни от вас. В крайна сметка от значение е само енергията, която сте вложили, изминавайки своя път.

- Хари, намерих този афиш в едно фоайе...

- За университетския шампионат по бокс?

- Да. Ще бъдат представени всички големи университети. Харвард, Иейл... Аз... Бих искал да участвам.

- В такъв случай ще ви помогна.

- Наистина ли?

- Разбира се. Винаги можете да разчитате на мен, Маркъс. Не забравяйте това. Ние двамата сме екип. За цял живот.

10.

Търси се петнайсетгодишно момиче

(Орора, Ню Хампшър, 1-18 септември 1975 г.)

- Хари, как да предам емоциите, които не съм изживял?

- Точно това е работата на писателя. Да пишеш, означава да чувстваш по-силно от другите и след това да предадеш тези чувства. Да пишеш, означава да позволиш на читателя да види онова, което понякога не може да види. Представяте ли си какво би било, ако само сираците разказваха истории за сираци? Би означавало да не можете да разказвате за майката, за бащата, за кучето или за пилота, нито за руската революция, защото не сте нито майка, нито баща, нито куче, нито пилот и не познавате руската революция. Защото сте само Маркъс Голдман. И ако всеки писател трябваше да се ограничи до себе си, литературата щеше да е ужасно жалка и да изгуби всякакъв смисъл. Писателят има право да говори за всичко, Маркъс, за всичко, което го засяга. И никой не може да ни съди за това. Ние сме писатели, защото правим по различен начин нещо, което всички около нас умеят да правят - пишем. В това е цялата тънкост.

В един или друг момент всеки виждаше Нола някъде: в универсалния магазин на съседния град, на спирка на автобус, в някой ресторант. Седмица след изчезването й, когато разследването бе в разгара си, полицията се сблъскваше с множество неверни свидетелства. В Кордридж прекъснаха една кинопрожекция, защото на някого се бе сторило, че е разпознал Нола Келерган на третия ред. В околностите на Манчестър един баща, който придружавал дъщеря си - петнайсетгодишна блондинка - на местния панаир, бе отведен в управлението за изясняване на случая.

Въпреки всички усилия издирванията оставаха напразни. Жителите на цялата област се включиха в търсенето, което се разпростря в съседните на Орора градове, но за съжаление, не доведе до откриването и на най-малката следа. Специалистите от ФБР оптимизираха работата на полицията, като посочиха кои места следва да бъдат претърсени с предимство: водни площи и гори близо до паркинги, сметища, в които гниеха вонящи отпадъци. Ситуацията им изглеждаше толкова сложна, че дори прибягнаха до услугите на медиум, доказал се в два случая на убийство в Орегон, но и той не помогна.

Град Орора вреше и кипеше, изпълнен със зяпачи и журналисти. На главната улица служителите на полицейското управление развиваха усилена дейност: съгласуваха издирването, централизираха и разпределяха информацията. Телефонните линии бяха претоварени, телефонът не спираше да звъни, като всяко позвъняване изискваше дълги проверки, които често не водеха до нищо. Във Върмонт и Масачусетс изпратиха групи с дресирани кучета. Без резултат. Пресконференциите, давани два пъти дневно от началника Прат и капитан Родик пред входа на управлението, все повече заприличваха на признания в безсилие.

Без жителите да си дават сметка, Орора беше обект на стриктно наблюдение - скрити сред журналистите, дошли от цялата страна да отразяват събитията, федералните агенти наблюдаваха околностите на къщата на Келерганови и подслушваха телефона им. Ако ставаше дума за отвличане, престъпникът, рано или късно, щеше да даде признак на живот. Щеше да се обади или от извратено любопитство да се смеси с хората, които се събираха пред № 245 на Теръс Авеню, за да засвидетелстват подкрепата си. А ако не беше заради откуп, ако някакъв маниак вилнееше наоколо, както се бояха някои, той трябваше да бъде неутрализиран, преди да удари отново.

Населението проявяваше голяма солидарност - мъжете не брояха часовете, прекарани в претърсване на ливади и гори или в обхождане на бреговете на реките. Робърт Куин си взе два дни отпуск, за да участва в издирванията. Ърни Пинкас напускаше фабриката час по-рано с разрешението на секционния си майстор, за да се присъедини към екипите, които работеха от следобеда до падането на нощта. В кухнята на „Кларкс“ Тамара Куин, Ейми Прат и други доброволки приготвяха храна за мъжете. Говореха само за разследването.

- Имам нова информация - повтаряше Тамара. - Много важна информация!

- Какво? Какво? Разказвай! - викаше аудиторията й, докато мажеше филии хляб за сандвичи.

- Нищо не мога да ви кажа. Прекалено е страшно.

И всеки си имаше своя теория - открай време подозираха, че на Теръс Авеню 245 стават странни неща, и смятаха, че не случайно се е стигнало дотам. Госпожа Филипс, чийто син бе съученик на Нола, разказваше, че през едно междучасие друго момче на шега повдигнало пуловера на Нола и всички видели следите по тялото й. Госпожа Хатауей твърдеше, че дъщеря й Нанси е голяма приятелка с Нола и че през лятото били станали някои много особени неща, и по-специално следното: в продължение на цяла седмица Нола била изчезнала и домът на Келерганови останал затворен за посетители. „А и тази музика - добавяше госпожа Хатауей. - Всеки ден чувах тази пусната до дупка музика, която се разнасяше от гаража, и се питах защо искат да оглушат целия квартал. Би трябвало да се оплача от шума, но така и не посмях. Казвах си, че това все пак е преподобният...“

*

Понеделник, 8 септември 1975 г.

Беше около пладне.

В Гуз Коув Хари чакаше. Едни и същи въпроси се блъскаха в главата му - какво бе станало? Какво му се бе случило? Вече седмица стоеше затворен в къщата си и чакаше. Спеше на канапето в дневната, вслушвайки се в най-малкия шум. Престана да се храни. Имаше чувството, че полудява - къде можеше да е Нола? Как така полицията не успяваше да я открие? Колкото повече мислеше, толкова по-често се питаше дали пък Нола не е искала да заличи следите? Дали нападението не е мизансцен? Червена боя на лицето и викове за помощ, за да накара всички да повярват в отвличането. Докато полицията я търси в Орора, тя спокойно може да избяга далече, да стигне до вътрешността на Канада. Може би скоро щяха да я обявят за мъртва и вече никой нямаше да я търси. Възможно ли бе Нола да е подготвила този сценарий, та после да си живеят спокойно? Ако беше така, защо не бе дошла на срещата в мотела? Да не би полицията да е пристигнала прекалено бързо? И тя да е трябвало да се скрие в гората? А какво се бе случило у Дебора Купър? Имаше ли връзка между двете истории, или ставаше дума за чисто съвпадение? Ако Нола не беше отвлечена, защо не му даваше знак? Защо не бе дошла да се приюти тук, в Гуз Коув? Опита се да размисли. Къде можеше да е? На някое място, познато само на тях двамата? На Мартас Винярд? Беше твърде далече. Алуминиевата кутия в кухнята му напомни за пътуването им в Мейн в самото начало на отношенията им. Дали не се е скрила в Рокланд? Щом помисли за това, Хари грабна ключовете от колата и се втурна навън. Като бутна вратата, едва не се сблъска с Джени, която се готвеше да позвъни. Идваше да провери дали всичко е наред. От немалко дни не го бе виждала и се безпокоеше. Намери, че изглежда ужасно, че много е отслабнал. Носеше същия костюм, с който го бе видяла преди седмица в „Кларкс“.

- Хари, какво става с теб? - попита тя.

- Чакам.

- Какво чакаш?

- Нола.

Тя не разбра и каза:

- О, да, каква ужасна история! Всички в града са разстроени. Цяла седмица мина и няма и следа от нея. Хари... Не изглеждаш добре, тревожа се за теб. Ял ли си напоследък? Ще ти напълня ваната и ще ти приготвя нещо за ядене.

Нямаше време да се занимава с Джени. Трябваше да намери мястото, където се криеше Нола. Отстрани я малко грубо, слезе по дървените стъпала, които водеха към покрития с чакъл паркинг, и се качи в колата си.

- Нищо не искам - каза само през отворения прозорец. - Много съм зает, не желая никой да ме безпокои.

- Зает с какво? - тъжно настоя Джени.

- С чакане.

Той потегли и изчезна зад редицата борове. Тя седна на стъпалата и заплака. Колкото повече го обичаше, толкова по-нещастна се чувстваше.

В същия момент Травис Дон влезе в „Кларкс“ с розите в ръка. От дни не я беше виждал, от изчезването на Нола. Бе прекарал сутринта в гората с екипите по претърсването, после, като се качи в патрулната кола, зърна цветята на пода. Бяха частично изсъхнали и странно извити, но той внезапно изпита желание да ги занесе на Джени, незабавно. Сякаш животът бе прекалено кратък. Потърси я в „Кларкс“, ала тя не беше там.

Настани се на бара и Тамара Куин веднага се приближи до него, как-то правеше напоследък всеки път когато видеше униформен полицай.

- Как вървят издирванията? - попита с вид на разтревожена майка.

- Нищо не откриваме, госпожо Куин. Абсолютно нищо.

Тя въздъхна и се загледа в умореното лице на младия полицай.

- Обядвал ли си, синко?

- Ами... Не, госпожо Куин. Всъщност исках да видя Джени.

- Тя излезе за малко.

Тамара му поднесе чаша чай с лед и постави пред него книжен сет за сервиране и прибори. Забеляза цветята и попита:

- За нея ли са?

- Да, госпожо Куин. Исках да съм сигурен, че е добре. При всичко това, което става напоследък...

- Няма да се забави. Помолих я да се върне преди обяд, но явно закъснява. Загубила си е ума по този тип...

- По кой? - попита Травис и усети как сърцето му се свива.

- По Хари Куебърт.

- По Хари Куебърт?

- Сигурна съм, че е отишла при него. Не разбирам защо толкова иска да се хареса на този мръсник. Все едно, не трябваше да ти говоря за това. Специалитетът на деня е риба треска с картофи соте.

- Чудесно, госпожо Куин. Благодаря.

Тя приятелски сложи ръка на рамото му.

- Ти си добро момче, Травис. Ще се радвам, ако Джени излиза с някой като теб.

Тамара отиде в кухнята и Травис отпи глътка от чая си с лед. Стана му тъжно.

Джени пристигна след няколко минути. Беше се гримирала набързо, за да не се вижда, че е плакала. Мина зад бара, завърза си престилката и тогава забеляза Травис. Той се усмихна и й подаде букета изсъхнали цветя.

Не са много свежи - извини се, - но вече от няколко дни искам да ти ги поднеса. Казах си, че е важен жестът.

- Благодаря, Травис.

- Това са диви рози. Знам едно място близо до Монтбъри, където растат със стотици. Ще те заведа там, ако искаш. Как си, Джени? Не изглеждаш добре.

- Добре съм.

- Тази ужасна история те натъжава, нали? Не се тревожи, полицията е навсякъде. Сигурен съм, че ще открият Нола.

- Не се тревожа за това. Друго е.

- Какво?

- Нищо важно.

- Заради Хари Куебърт ли? Майка ти ми каза, че го харесваш.

- Може би. Остави, Травис, това не е важно. Трябва... Трябва да ида в кухнята. Закъсняла съм и мама пак ще ми направи сцена.

Джени изчезна зад вратата и попадна на майка си, която приготвяше чинии с поръчки.

- Пак закъсня, Джени! Сама трябва да обслужвам цялата зала.

- Извинявай, мамо.

Тамара й подаде чиния с треска и картофи соте.

- Занеси това на Травис, ако обичаш.

- Добре, мамо.

- Той е мило момче.

- Знам.

- Настоявам да го поканиш на обяд вкъщи в неделя.

- На обяд вкъщи? Не, мамо. Не искам. Той изобщо не ми харесва. Така ще му вдъхна надежди, а това няма да е хубаво от моя страна.

- Не спори! Не се дърпаше толкова, когато се оказа без кавалер за бала и той дойде да те покани. Явно много му харесваш, вижда се, а и от него би излязъл добър съпруг. Забрави Куебърт, за бога! Никога няма да има Куебърт! Набий си го в главата един път завинаги! Куебърт не е свестен човек! Време е да си намериш мъж. Можеш да се смяташ за щастлива, че едно хубаво момче те ухажва, независимо че цял ден си по престилка!

- Мамо!

Тамара каза с Писклив и наивен като на хленчещо дете глас:

- Мамо! Мамо! Спри да цивриш, ясно? Скоро ще навършиш двайсет и пет години! Стара мома ли искаш да останеш? Всичките ти съученички се омъжиха! А ти? А? Ти беше кралицата на гимназията, какво ти стана? Исусе! Разочарована съм от теб, дъще. Мама е разочарована от теб. В неделя обядваме с Травис и точка по въпроса. Сега ще му занесеш яденето и ще го поканиш. След това ще идеш да забършеш масите в дъното, че са отвратителни. Да се научиш да не закъсняваш непрекъснато.

*

Сряда, 10 септември 1975 г.

- Разбирате ли, докторе, има един очарователен полицай, който я ухажва. Казах й да го покани на обяд в неделя. Тя не искаше, но аз я принудих.

- Защо я принудихте, госпожо Куин?

Тамара сви рамене и отпусна главата си на дивана. Помисли малко.

Защото... Защото не искам да остане самотна.

- Значи, се боите, че дъщеря ви ще остане самотна до края на живота си.

- Да! Точно така! До края на живота си!

- Вие лично боите ли се от самотата?

- Да.

- Какви мисли ви навява тя?

- Самотата е смърт.

- Страх ли ви е от смъртта?

- Смъртта ме ужасява, докторе.

*

Неделя, 14 септември 1975 г.

На масата у семейство Куин обсипаха Травис с въпроси. Тамара искаше да научи всичко за разследването, което никак не напредваше. Робърт знаеше някои любопитни неща, които желаеше да сподели, но в редките моменти, когато понечеше да заговори, жена му го скастряше с думите: „Не говори, Бобо. Не е добре за рака ти“. Джени имаше нещастен вид и едва се докосна до храната. Само майката не си затваряше устата. След като сервира ябълковия пай, тя най-после се осмели да попита:

- Кажи, Травис, имате ли списък със заподозрени?

- Не точно. Трябва да ви кажа, че в момента тъпчем на място. Невероятно е, но нямаме никаква следа.

- Хари Куебърт заподозрян ли е? - попита Тамара.

- Мамо! - възмути се Джени.

- Какво сега? Човек не може и да попита нещо в тази къща! Споменавам името му, защото имам причина за това. Той е извратен тип, Травис. Извратен! Няма да се учудя, ако е замесен в изчезването на малката.

- Това е сериозно обвинение, госпожо Куин - отвърна Травис. -Не може да се говорят такива неща без доказателства.

- Но аз имах доказателство! - измуча тя, побесняла от яд. - Имах! Представи си, имах много компрометиращ текст, написан от неговата ръка, бях го прибрала в сейфа в ресторанта. От който само аз притежавам ключ! И знаеш ли къде пазя ключа? На врата си! И никога не го свалям! Никога! Е, онзи ден поисках да извадя проклетия лист хартия, за да го дам на началника Прат, и се оказа, че е изчезнал! Не беше в сейфа ми! Как е възможно това? Нямам представа. Магия някаква!

- Може би просто си го прибрала другаде - предположи Джени.

- Млъквай, дъще. Не съм луда в края на краищата, нали? Бобо, луда ли съм?

Робърт поклати глава по начин, който не означаваше нито „да“, нито „не“, а това още повече раздразни жена му.

- Е, Бобо, защо не отговаряш, като те питам?

- Заради рака ми - отвърна той накрая.

- Значи, няма да ядеш пай. Докторът така каза. Десертите могат да те убият на място.

- Не съм чул докторът да е казвал това! - запротестира Робърт.

- Виждаш ли, от рака вече си оглушал. След два месеца ще идеш при ангелите, бедни ми Бобо.

Травис се опита да намали напрежението, като се върна към темата на разговора им.

Във всеки случай, ако нямате доказателства, нищо нямате - заключи той. - Полицейските разследвания си служат с точни и научни средства. Знам нещо по въпроса - бях отличникът на випуска в полицейската академия.

Само при мисълта, че не знае къде е отишъл листът, който би могъл да погуби Хари, Тамара получаваше пристъп на ярост. За да се успокои, тя грабна лопатката за торта и с войнствен жест отряза няколко парчета, докато Бобо плачеше със сълзи, защото не искаше да умира.

*

Сряда, 17 септември 1975 г.

Изчезването на листа напълно бе обсебило Тамара Куин. Два дни поред не спря да претърсва къщата, колата и дори гаража, където кракът й не стъпваше. Напразно. Тази сутрин, след като обслужи закусващите в „Кларкс“, тя се затвори в офиса си и изпразни съдържанието на сейфа на пода. Никой нямаше достъп до този сейф, невъзможно бе листът да изчезне. Трябваше да е там. Отново прегледа всичко. Нямаше го. Раздразнена, Тамара се зае да подрежда нещата си. В този момент Джени почука, показа се на вратата и видя майка си завряна в огромната стоманена паст.

- Мамо? Какво правиш?

- Заета съм.

- О, мамо! Не ми казвай, че още търсиш онзи дяволски лист!

- Гледай си твоята работа, дъще, ако обичаш. Колко е часът?

Джени погледна часовника си.

- Почти осем и половина - отвърна тя.

- Олеле! Закъснявам.

- Закъде?

- Имам среща.

- Среща ли? Но тази сутрин ще докарат напитките. Ти и миналата сряда...

- Ти си голямо момиче, нали? - сухо я прекъсна майка й. - Имаш две ръце, знаеш къде е складът. Няма нужда да си учил в Харвард, за да натрупаш една върху друга няколко каси с бутилки кока-кола. Сигурна съм, че ще се справиш прекрасно. И не се подмазвай на доставчика, за да го свърши вместо теб! Време е да запретнеш ръкави!

Без повече да погледне дъщеря си, Тамара грабна ключовете от колата си и излезе. Половин час след тръгването й един внушителен камион паркира пред „Кларкс“ и доставчикът разтовари касите с кока-кола при задния вход.

- Да помогна ли? - попита той Джени, след като й подаде фактурата за подпис.

- Не, господине. Майка ми иска сама да се оправям.

- Както кажете. Лек ден тогава.

Камионът потегли и Джени запренася тежките каси в склада. Плачеше й се. В този момент я забеляза Травис, който минаваше оттам с патрулната си кола.

- Нужда от помощ? - попита той.

Тя сви рамене.

- Ще се справя. Сигурно си тръгнал по задачи - отвърна, без да спира работата си.

Той вдигна една каса и се помъчи да поведе разговор.

- Казват, че рецептата за кока-кола е тайна и се пази в банков сейф в Атланта.

- Не знаех.

Травис последва Джени до склада и двамата сложиха една върху друга двете каси, които бяха пренесли. Тъй като тя мълчеше, той продължи обясненията си.’

- Изглежда също, че кблата добре се отразява на войниците и че от Втората световна война насам редовно я изпращат с каси на частите в чужбина. Прочетох го в една книга за кблата. В смисъл, чета и по-сериозни книги.

Излязоха на паркинга. Тя го погледна в очите.

- Травис...

- Да, Джени!

- Прегърни ме. Прегърни ме и ме притисни силно до себе си! Чувствам се толкова самотна! Изпитвам усещането, че сърцето ми е измръзнало.

Той я прегърна и с всичка сила я притисна до себе си.

- Дъщеря ми вече ми задава въпроси, докторе. Преди малко ме попита къде ходя всяка сряда.

- Какво й отговорихте?

- Да върви на майната си! И да прибере касите с кока-кола! Не й влиза в работата къде ходя!

- По гласа ви усещам, че сте разгневена.

- Да! Да! Разбира се, че съм разгневена, доктор Ашкрофт!

- Разгневена на кого?

- Но на... на... на себе си!

- Защо?

- Защото пак й се развиках. Знаете ли, докторе, човек ражда деца и иска да са най-щастливите на света. И после животът разваля всичко.

- Какво имате предвид?

- Постоянно ми иска съвет! Все се мотае в краката ми и все пита: Мамо, как се прави това? Мамо, къде да прибера това? Мамо и пак мамо! Мамо! Мамо! Мамо! Че аз няма да съм все до нея! Един ден няма да мога да й помагам, разбирате ли? Само като се сетя, и ми се свива стомахът! Самата мисъл ми причинява физическа болка и ми убива апетита!

- Искате да кажете, че изпитвате това, което се нарича тревожност, госпожо Куин?

- Да! Да! Тревожност! Ужасна тревожност! Човек се стреми всичко да върши както трябва, стреми се да даде най-доброто на децата си! Но какво ще правят децата ни, когато нас няма да ни има? Какво ще правят, а? И как да сме сигурни, че ще са щастливи и че нищо лошо няма да им се случи? Като с онова момиче, доктор Ашкрофт! Горката Нола, какво ли й се е случило? И къде може да е?

*

Къде може да е? Не беше в Рокланд. Нито на плажа, нито в ресторантите, нито в магазина. Никъде я нямаше. Обади се в хотела в Мартас Винярд, за да разбере дали персоналът не е виждал русо момиче, но телефонистът го взе за луд. Тогава отново зачака, през всичките дни и през всичките нощи.

В понеделник.

Във вторник.

В сряда.

В четвъртък.

В петък.

В събота.

В неделя.

Чакаше с плам и надежда, че Нола ще се върне. Че ще заминат заедно. И ще бъдат щастливи. Тя бе единственият човек, придавал смисъл на живота му. Да изгорят книгите и къщите, и музиката, и хората - нищо нямаше значение, щом тя не бе с него. Обичаше я - да обичаш, означаваше, че нито смъртта, нито превратностите биха го плашели, ако тя беше до него. Затова я чакаше. И когато се стъмваше, се заклеваше на звездите, че винаги ще я чака.

Докато Хари отказваше да изгуби надежда, капитан Родик установяваше пълния провал на операциите въпреки мащаба на използваните средства. Изминали бяха повече от две седмици, откакто преобръщаха земята, все неуспешно. По време на една оперативка с ФБР и началника Прат, Родик горчиво обобщи:

- Кучетата не намират нищо, хората не намират нищо. Мисля, че никога няма да я открием.

- Май съм съгласен с вас - призна представителят на ФБР. - По принцип в подобни ситуации или намираме жертвата веднага, жива или мъртва, или има искане за откуп. Ако не стане нито едно от двете, значи, че случаят ще бъде класиран при неразкритите изчезвания, които всяка година се трупат на бюрата ни. Само миналата седмица във ФБР са постъпили пет молби за издирване на деца. Дори нямаме време да ги обработим всичките.

- Но какво може да е станало с това момиче? - попита Прат, който не бе склонен да скръсти ръце. - Бягство от къщи?

- Бягство? Не. Ако беше бягство, защо ще я видят уплашена и окървавена?

Родик сви рамене, а човекът от ФБР предложи да отидат да изпият по една бира.

На другия ден вечерта, на 18 септември, по време на последната обща пресконференция началникът Прат и капитан Родик обявиха, че издирванията са прекратени. Случаят „Нола Келерган“ оставаше отворен и досието й се пазеше в Криминалния отдел на щатската полиция. Нямаше и най-малката следа - за петнайсет дни не бяха открили каквото и да било, свързано с Нола Келерган.

Някои доброволци, водени от началника Прат, продължиха издирването в течение на няколко седмици, като стигнаха чак до държавните граници. Напразно. Нола Келерган сякаш се бе изпарила.

9.

Черният шевролет „Монте Карло”

- Думите са нещо хубаво, Маркъс. Но не пишете, за да ви четат - пишете, за да ви чуят.

Книгата ми напредваше. Прекараните в писане часове малко по малко приемаха материална форма и аз отново започнах да изпитвам неописуемото чувство, което смятах за завинаги изгубено. Сякаш най-после преоткривах някакъв витален смисъл, заради чието отсъствие бях функционирал погрешно; сякаш някой бе натиснал копче в мозъка ми и внезапно го бе включил. Сякаш отново се раждах. Ето това усещат писателите.

Дните ми започваха преди зазоряване. Отивах да тичам, прекосявах Конкорд от единия до другия край със слушалки в ушите -слушах музика от минидисковете, с които се бях запасил. После се връщах в хотелската си стая, поръчвах си цял литър кафе и се хващах на работа. Отново можех да разчитам на помощта на Дениз, която си взех от „Шмид и Хансън“ и която отново заработи в офиса ми на Пето Авеню. Изпращах й страници по електронната поща и тя нанасяше необходимите корекции. Когато завършвахме някоя глава, препращах я на Дъглас за мнение. Забавно беше да се гледа колко се бе запалил по тази книга. Знаех, че седи залепен за компютъра си и чака главите ми. Не пропускаше и да ми припомни, че срокът наближава, като ми повтаряше: „Загубени сме, ако не свършим навреме!“. Казваше „сме“, при положение че той лично не рискуваше нищо, просто се чувстваше не по-малко от мен въвлечен във всичко това.

Мисля, че Дъглас понасяше и много натиск от страна на Барнаски и че се опитваше да ме предпази - Барнаски се боеше, че няма да успея да завърша книгата в срок без чужда помощ. Вече няколко пъти ми бе телефонирал, за да ми го каже открито.

- Трябва да вземете писатели призраци да ви допишат книгата -заяви ми той, - иначе никога няма да смогнете. Имам екипи, на които това им е работата. Давате им насоките и те пишат вместо вас.

- За нищо на света - отговорих. Отговорността за тази книга е моя. Никой няма да я напише вместо мен.

- О, Голдман, ставате непоносим с вашия морал и с благородните си чувства. Днес всеки, който пише, прибягва до услугите на някой друг. X. например никога не отказва да работи с екипите ми.

- X. не пише сам книгите си?

Той издаде характерното си глупаво хихикане.

- Разбира се, че не! Как би могъл да издържи на този ритъм? Читателите не искат да знаят как X. пише книгите си, нито дори кой му ги пише. Читателите искат само всяка година в началото на лятото да имат книга от X. за отпуска си. И ние им я предоставяме. Това се нарича търговски усет.

- Това се нарича измама - казах аз.

- Измама... Ама вие, Голдман, от всичко правите трагедия.

Дадох му да разбере, че не може и дума да става някой друг да ми пише книгата. Тогава той изгуби търпение и стана груб.

- Голдман, струва ми се, че ви плащам един милион долара за тъпата ви книга. Така че бих искал да бъдете малко по-сговорчив. Ако реша, че се нуждаете от моите писатели, ще ги използвате, дявол да го вземе!

- Спокойно, Рой, ще имате книгата в срок. Стига да спрете да прекъсвате работата ми, като непрестанно ми телефонирате.

Тогава вече Барнаски стана ужасяващо груб.

- Голдман, мамка му, надявам се, съзнавате, че за тази книга съм си заложил топките. Моите топки! Заложил съм ги! Вкарал съм огромни пари и рискувам да изгубя доверието на читателите в една от най-големите издателски къщи в страната. Така че, ако се случи някоя издънка, ако няма книга заради капризите ви или заради някакви други лайна и затъна, да знаете, че ще ви повлека със себе си! И то в най-дълбокото!

- Ще го имам предвид, Рой. Ще го имам предвид.

Като не се смятат човешките му недостатъци, Барнаски притежаваше вродена дарба за маркетинга - книгата ми вече беше книга на годината, въпреки че промоцията й с гигантските реклами по стените на Ню Йорк едва започваше. Малко след пожара в къщата в Гуз Коув той бе направил оглушително изявление. Бе казал: „Някъде в Америка има един скрит писател, който се опитва да възстанови истината за онова, което се е случило в Орора през седемдесет и пета година. И понеже истината пречи, има и някой, който е готов на всичко, за да го накара да замълчи“. На другия ден в „Ню Йорк Таймс“ излезе статия със заглавие: „Кой иска кожата на Маркъс Голдман?“. Майка ми, разбира се, я прочела и веднага ми се обади.

- За бога, Марки, къде си?

- В Конкорд, хотел „Риджънтс“, апартамент 208.

- Мълчи, моля ти се! - извика тя. - Не искам да го знам!

- Но, мамо, нали ти ме...

- Ако ми го кажеш, няма да мога да се въздържа да не го кажа на месаря, който ще го каже на своя чирак, който ще го каже на майка си, която ще се окаже братовчедка на портиера на гимназията „Фелтън“ и няма да се въздържи да не му го каже, и този сатана ще отиде да го разкаже на директора, който ще се разприказва в учителската стая, и скоро цял Монтклеър ще знае, че синът ми е в апартамент 208 в хотел „Риджънтс“ в Конкорд, и онзи, който иска кожата ти, ще те заколи, докато спиш. Защо си в апартамент всъщност? Да не би да имаш приятелка? Ще се жениш ли?

И тя извика баща ми, чух я да крещи: „Нелсън, ела на телефона! Марки ще се жени!“.

- Мамо, няма да се женя. Сам съм в апартамента.

Гахалоуд, който беше в стаята ми, където си бе поръчал обилна закуска, реши, че трябва да се провикне: „Хей! Аз съм тук!“ - нищо по-добро не му хрумна.

- Кой е там? - веднага попита майка ми.

- Никой.

- Не казвай никой! Чух мъжки глас. Маркъс, ще ти задам един изключително важен медицински въпрос и трябва да бъдеш честен с тази, която те е носила в корема си девет месеца. Има ли скрит в стаята ти хомосексуален мъж?

- Не, мамо. Има само сержант Гахалоуд, който е полицай, разследва заедно с мен и се е нагърбил да надуе колкото може сметката ми.

- Гол ли е?

- Какво? Но разбира се, че не е! Той е полицай, мамо! Работим заедно.

- Полицай... Знаеш ли, аз не съм вчерашна. В онова музикално нещо, дето мъжете пеят заедно, има един рокер целият в кожа, един водопроводчик, един индианец и един полицай...

- Мамо, той е истински офицер от полицията.

- Марки, в името на дедите ти, които са избягали от погромите, и ако обичаш милата си мама, изгони този гол мъж от стаята си.

- Никого няма да гоня, мамо.

- О, Марки, защо ми се обаждаш, след като само ме нараняваш?

- Ти ми се обади, мамо.

- Защото с баща ти ни е страх от лудия престъпник, който те преследва.

- Никой не ме преследва. Вестниците преувеличават.

- Всяка сутрин и всяка вечер проверявам пощенската кутия.

- Защо?

- Защо? Защо? Той ме пита защо! Но заради бомбата!

- Не мисля, че някой ще постави бомба у вас, мамо.

- Ще умрем от бомба! И без да сме имали щастието да станем баба и дядо. Ето, доволен ли си сега от себе си? Представи си, оня ден една голяма черна кола следеше баща ти чак до къщата. Татко се втурна вътре и колата паркира на улицата, точно до нас.

- Извикахте ли полиция?

- Естествено. Пристигнаха две коли с надути сирени.

- И?

- Били съседите. Тези дяволи си купили нова кола! Без дори да ни предупредят. Нова кола! След като всички казват, че ще има огромна икономическа криза, те си купуват нова кола! Не е ли подозрително, а? Мисля, че съпругът е замесен в търговия с наркотици или нещо подобно.

- Мамо, какви идиотщини приказваш?

- Знам аз какво приказвам! И не говори така на бедната си майка, която рискува всеки момент да загине от бомбен атентат! Докъде стигна книгата ти?

- Добре върви. Трябва да е готова до четири седмици.

- А как свършва? Може би онзи, който е убил малката, иска да убие и теб.

- Още не знам как свършва книгата. Това ми е единственият проблем.

В понеделник следобед, на 21 юли, Гахалоуд цъфна в апартамента ми точно когато пишех главата, в която Нола и Хари решават да заминат заедно за Канада. Сержантът беше превъзбуден и веднага си извади една бира от минибарчето.

- Бях у Елайджа Стърн - каза той.

- У Стърн? Без мен?

- Напомням ви, че Стърн е подал жалба срещу книгата ви. Дошъл съм да ви предам разговора ни.

Гахалоуд ми обясни, че отишъл у Стърн, без да го предупреди, за да бъде посещението неофициално, и че го приел адвокатът на Стърн, Бо Силфорд, от Бостънския съд, който бил по спортен екип и целият в пот и който му казал:

- Дайте ми пет минути* сержант. Вземам един бърз душ и съм ваш.

- Душ ли? - възкликнах.

- Именно, писателче. Този Силфорд се разхождаше почти гол в антрето. Седнах да чакам в един неголям салон, където той влезе след малко, облечен в костюм и придружен от Стърн, който ми рече: „Е, сержант, запознали сте се с моя спътник“.

- С неговия спътник? - повторих аз. - Да не би да ми казвате, че Стърн е...

- ...хомосексуален. Което означава, че най-вероятно никога не е изпитвал и най-слабо влечение към Нола Келерган.

- Но какво значи всичко това? - попитах.

- И аз му зададох този въпрос. Беше склонен да разговаря.

Стърн бил много раздразнен от моята книга. Смятал, че не знам за какво говоря. Тогава Гахалоуд се хванал за думите му и му предложил да внесе малко яснота в разследването.

-Господин Стърн - рекъл му той, - като се има предвид това, което узнах за вашите... сексуални предпочитания, можете ли да ми кажете какво ви е свързвало с Нола?

- Казах ви го от самото начало - отговорил Стърн, без да трепне. - Имахме делови отношения.

- Делови отношения?

- Това е, когато някой прави нещо за вас и вие му плащате, сержант. В случая тя позираше.

- Значи, Нола Келерган наистина е идвала у вас да ви позира?

- Да, позираше, но не за мен.

- Не за вас? За кого тогава?

- За Лутър Кейлъб.

- За Лутър? И защо?

- Защото това му доставяше удоволствие.

Сцената, която Стърн описал, се разиграла през една юлска вечер на 1975 година. Той не си спомнял датата, но било към края на месеца. Пресметнах, че трябва да е било точно преди заминаването за Мартас Винярд.

*

Конкорд, краят на юли 1975 г.

Беше вече късно. Стърн и Лутър бяха сами в къщата и играеха шах на терасата. Внезапно се звънна на външната врата и двамата се запитаха кой може да е в този час. Лутър отиде да отвори и се върна на терасата, придружен от очарователно русо момиче със зачервени от плач очи. Нола.

- Добър вечер, господин Стърн - каза тя стеснително. - Моля да ме извините, че идвам по това време. Името ми е Нола Келерган и съм дъщеря на пастора на Орора.

- Орора? Идваш чак от Орора? - попита той. - Как стигна до тук?

- На стоп, господин Стърн. Трябваше да говоря с вас на всяка цена.

- Познаваме ли се?

- Не, господине. Само че имам към вас молба от първостепенна важност.

Стърн огледа малката женичка с искрящи, но тъжни очи, която бе дошла посред нощ с молба от първостепенна важност. Покани я да седне на удобен фотьойл, а Кейлъб й донесе чаша лимонада и бисквити.

- Слушам те - каза Стърн, почти развеселен от сцената, когато тя изпи лимонадата си на екс. - За какво толкова важно искаш да ме помолиш?

- Още веднъж се извинявам, господин Стърн, че ви безпокоя в такъв късен час. Но случаят е спешен. Идвам при вас тайно, за да... За да ви помоля да ме назначите.

- Да те назнача? И като каква?

- Като каквато искате, господине. Ще правя за вас каквото пожелаете.

- Да те назнача - повтори Стърн, който не разбираше много добре. - Но защо? Пари ли ти трябват, малката ми?

- В замяна бих искала да разрешите на Хари Куебърт да остане в Гуз Коув.

- Хари Куебърт напуска Гуз Коув?

- Няма средства. Вече се е свързал с брокерската агенция. Не може да плати наема за месец август. Но той трябва да остане! Защото тъкмо е започнал да пише тази книга, която усещам, че ще бъде великолепна! Ако си отиде, никога няма да я завърши! Кариерата му ще е провалена! Освен това трябва да остане и заради нас двамата! Аз го обичам, господин Стърн. Обичам го, както ще обичам само веднъж в живота си! Знам, че това ви изглежда нелепо, мислите, че съм само на петнайсет години и не познавам живота. Може нищо да не знам за живота, господин Стърн, но знам всичко за сърцето си! Без Хари съм нищо.

Тя събра длани, сякаш да се помоли, и Стърн попита:

- Какво очакваш от мен?

- Аз нямам пари. Иначе бих ви платила наема за къщата, за да може Хари да остане. Но вие бихте могли да ме наемете на работа! Ще работя за вас колкото дълго е необходимо, за да платя наема за още няколко месеца.

- Имам си достатъчно обслужващ персонал.

- Мога да правя каквото пожелаете. Всичко! Или ми позволете да ви платя наема постепенно’ Вече имам сто и двайсет долара! (Извади банкнотите от джоба си.) Това са всичките ми спестявания! В съботите работя в „Кларкс“, ще работя, докато събера достатъчно!

- Колко печелиш?

Тя гордо отвърна;

- Три долара на час! Плюс бакшишите!

Стърн се усмихна, трогнат от молбата й, и я загледа с нежност. Всъщност той нямаше нужда от наема за къщата в Гуз Коув, спокойно можеше да остави Куебърт да живее там още няколко месеца. Но точно в този момент Лутър го помоли да поговорят насаме. Отидоха в съседната стая.

- Елай - каза Кейлъб, - бих искал да я рисуфам. Моля те... Моля те...

- Не, Лутър. Не това... Не и нея...

Умоляфам те. Нека я нарисуфам. Толкофа одафна...

- Но защо? Защо нея?

- Защото ми напомня Елинор.

- Пак Елинор? Стига вече! Трябва да престанеш!

Отначало Стърн отказа. Ала Кейлъб толкова настояваше, че накрая го принуди да отстъпи. Върна се при Нола, която си хапваше от бисквитите.

-Нола - каза той, - размислих. Готов съм да оставя Хари Куебърт да ползва къщата колкото време иска.

Тя спонтанно му се хвърли на врата.

- О, благодаря! Благодаря, господин Стърн!

- Чакай, има едно условие.

- Разбира се! Каквото пожелаете! Толкова сте добър, господин Стърн.

- Ще бъдеш модел. За рисуване. Лутър ще те рисува. Ще се събличаш гола и той ще те рисува.

Нола се задави.

- Гола? Имате предвид, съвсем гола?

- Да. Но само за да бъдеш модел. Никой няма да те докосне.

- Ама, господине, много е неудобно да си гол... Искам да кажа... (Тя се разплака.) Мислех, че бих могла да ви правя дребни услуги -да работя в градината или да подредя библиотеката ви. Не мислех, че ще трябва... Не мислех това.

Тя изтри бузите си. Стърн се загледа в това мило момиче, което принуждаваше да позира голо. Искаше му се да я прегърне и да я утеши, но не биваше да оставя чувствата му да вземат връх.

- Това е моята цена - каза той сухо. - Позираш гола и Куебърт задържа къщата.

Тя кимна.

- Ще го направя, господин Стърн. Ще направя каквото искате. От този момент нататък съм ваша.

*

Трийсет и три години след тази сцена, измъчван от угризения и сякаш за да изкупи вината си, Стърн бе завел Гахалоуд на терасата на къщата, точно там, където по молба на шофьора си бе изискал от Нола да позира гола, ако желае любовта на живота й да остане в града.

- Ето - завършил той. - Ето как Нола навлезе в живота ми. На другия ден след идването й се опитах да се свържа с Куебърт, за да му кажа, че може да остане в Гуз Коув, но не успях да го намеря. В продължение на седмица бе неоткриваем. Дори изпратих Лутър до къщата. Накрая шофьорът ми го хвана точно когато се готвел да напусне Орора.

След това Гахалоуд попитал:

- Но тази молба на Нола не ви ли се стори странна? Или фактът, че петнайсетгодишно момиче има връзка с мъж на повече от трийсет години и идва да ви моли да му направите услуга?

- Знаете ли, сержант, тя толкова хубаво говореше за любовта... Толкова хубаво... Самият аз не бих могъл да намеря такива думи. Освен това аз обичах мъжете. Знаете ли как гледаха на хомосексуалността по онова време? Впрочем и сега... Доказателството е, че все още се крия. Дотолкова, че когато Голдман разправя, че съм стар садист, и намеква, че съм злоупотребил с Нола, не смея да му възразя. Изпращам адвокатите си, завеждам дело, опитвам се да издействам забраната на книгата. А достатъчно е да кажа на Америка, че съм на другия бряг. Но нашите съграждани са все още много благопристойни, а аз трябва да си пазя репутацията.

Гахалоуд се върнал на темата на разговора.

- Как се изпълняваше уговорката ви с Нола?

- Лутър отиваше да я вземе от Орора. Казах му, че не искам нищо да знам за тази история. Настоявах да кара собствената си кола, един син мустанг, не черния служебен линкълн. Щом тръгнеше за Орора, отпращах цялата прислуга. Не исках никой да е вкъщи. Срамувах се. Не исках и сеансите да протичат на верандата, която обикновено служеше за ателие на Лутър - страх ме беше някой да не ги изненада. Така че той настаняваше Нола в малкия салон до кабинета ми. Поздравявах я, когато дойдеше и когато си тръгваше. Това беше условието, което бях поставил на Лутър - държах да съм сигурен, че всичко е наред. Или поне доколкото е възможно. Спомням си, че първия път тя седеше на канапе, покрито с бял чаршаф. Беше вече гола, уплашена, трепереше, явно се чувстваше неудобно. Стиснах й ръката - беше ледена. Никога не оставах в стаята, но винаги бях наблизо, за да съм сигурен, че нищо лошо няма да й се случи. Впоследствие дори скрих един микрофон в стаята. Включвах го и можех да чуя какво става.

- И?

- И нищо. Лутър не произнасяше и дума. Поначало беше мълчаливец, заради счупената си челюст. Рисуваше я. Това е всичко.

- Значи, не я е докоснал?

- Никога! Казвам ви, не бих го търпял.

- Колко пъти идва Нола?

- Не знам. Десетина може би.

- А колко картини нарисува Лутър?

- Само една.

- Тази, която отнесохме?

- Да.

Излиза, че единствено благодарение на Нола Хари е могъл да остане в Орора. Но защо Лутър Кейлъб е изпитвал нужда да я рисува? И защо Стърн, който по думите му бил готов да остави Хари да живее в къщата безплатно, внезапно е отстъпил пред молбата на Кейлъб и е принудил Нола да позира гола? Това бяха въпроси, на които Гахалоуд нямаше отговор.

- Попитах го - обясни ми той. - Казах му: „Господин Стърн, има една подробност, която не ми е съвсем ясна. Защо Лутър е искал да рисува Нола? Преди малко казахте, че му е доставяло удоволствие. За сексуално удоволствие ли става дума? Споменахте и Елинор, това да не е някогашната му приятелка?“. Но той приключи с темата. Заяви, че било сложна история и че вече съм знаел каквото е трябвало да знам, че останалото принадлежало на миналото. Това беше краят на разговора ни. Бях там неофициално и не можех да го принудя да отговаря.

- Джени ни разказа, че Лутър и нея е искал да рисува - припомних аз на Гахалоуд.

- Що за маниак е бил този тип?

- Нямам представа, сержант. Мислите ли, че Стърн е изпълнил молбата на Кейлъб, защото е бил привлечен от него физически?

- Мина ми през ума и зададох въпроса на Стърн. Той съвсем спокойно отговори, че нищо подобно. „Аз съм верен спътник на господин Силфорд от началото на седемдесетте години - каза ми. - Никога не съм изпитвал нищо друго към Лутър Кейлъб освен съжаление, заради което и го наех. Той беше един клет аутсайдер от Портланд, останал обезобразен и инвалидизиран след тежък побой. Безпричинно съсипан живот. Разбираше от коли, а аз имах нужда от шофьор и от човек, който да поддържа колите ми. Бързо се сближихме. Беше свестен тип, уверявам ви. Мога да кажа, че бяхме приятели.“ Виждате ли, писателче, тормозят ме точно тези отношения, които той описва като приятелски. Имам чувството, че не е само това. Явно сексуален елемент липсва. Убеден съм, че Стърн не лъже, когато ни казва, че не е бил привлечен от Кейлъб. Не, има нещо... по-мътно. Такова усещане изпитах, докато Стърн ми разказваше как е отстъпил пред молбата на Кейлъб и е изискал от Нола да позира гола. Повдигало му се е и въпреки това го е направил, сякаш Кейлъб е имал някаква власт над него. Впрочем това не убягна и на Силфорд. Дума не бе обелил до този момент, задоволяваше се да слуша, ала когато Стърн разказа епизода с малката, гола и ужасена, и как я поздравявал преди сеансите, той не се сдържа: „Но, Елай, как така? Как така? Каква е гази история? Защо никога нищо не си ми казал?“.

- А за изчезването на Лутър? - попитах аз. - Говорихте ли със Стърн?

- Спокойно, писателче, най-хубавото съм го оставил за накрая. Без да иска, Силфорд го накара да се разприказва. Беше потресен и за миг изгуби адвокатските си рефлекси. Взе да повтаря: „Но, Елай, обясни ми! Защо никога нищо не си ми казал? Защо си мълчал толкова години?“. Въпросният Елай, доста притеснен, както можете да се досетите, отвърна: „Мълчах, мълчах, но не съм забравил! Пазих този портрет трийсет и три години! Всеки ден ходех в ателието, сядах на канапето и я гледах. Трябваше да издържам на погледа й, на присъствието й. Тя ме гледаше втренчено, с призрачен поглед. Това беше наказанието ми!“.

Тогава, разбира се, Гахалоуд попитал Стърн за какво наказание говори.

- Наказанието за това, че я бях мъничко убил! - извикал Стърн. -Мисля, че като оставих Лутър да я рисува гола, събудих у него ужасяващи демони. Аз... аз бях казал на малката да позира гола за Лутър и по този начин бях създал между двамата нещо като връзка. Мисля, че съм може би непряко отговорен за смъртта на това мило момиче!

- Какво точно стана, господин Стърн?

Отначало Стърн замълчал. Колебаел се, явно неспособен да реши дали трябва да разкаже всичко, каквото знае. Накрая проговорил.

- Бързо осъзнах, че Лутър е лудо влюбен в Нола и че иска да разбере защо тя е лудо влюбена в Хари. Това го поболяваше. Бе напълно обсебен от Куебърт, дотолкова, че взе да се крие в гората около къщата в Гуз Коув, за да го шпионира. Виждах, че все по-често ходи в Орора, знаех, че понякога прекарва там цял ден. Имах чувството, че губя контрол над ситуацията, затова веднъж го проследих. Колата му бе паркирана в гората близо до Гуз Коув. Оставих моята малко по-навътре, така че да не се вижда от пътя, и огледах гората. Тогава го забелязах наблюдаваше къщата, скрит зад храсталаците. Не ме видя и аз не му се показах, но исках да му дам урок, та сърцето да му падне в петите. Реших да се появя в Гуз Коув, сякаш съм дошъл на гости на Хари. Така че се върнах на път № 1 и най-невинно минах по отклонението за Гуз Коув. Насочих се право към терасата, като вдигах шум. Развиках се: „Привет, Хари! Привет, Хари!“, за да съм сигурен, че Лутър ще ме чуе. Хари трябва да ме е взел за луд, спомням си впрочем, че и той ревеше като звяр. Излъгах го, че съм оставил колата си в Орора, и му предложих да ме закара до града и да обядваме заедно. За щастие, той прие и тръгнахме. Казах си, че така Лутър ще има време да се измъкне и ще се отърве само с един хубав страх. Отидохме да обядваме в „Кларкс“. Там Хари Куебърт ми разказа, че предишния ден призори Лутър го закарал от Орора в Гуз Коув, след като кракът му се схванал, докато тичал. Попита ме какво е правел Лутър в Орора толкова рано. Смених темата, но бях много разтревожен - това трябваше да се прекрати. Вечерта наредих на Лутър да не ходи повече в Орора, казах му, че ще има неприятности, ако продължава. Ала той въпреки всичко продължи. Тогава, седмица или две по-късно, му заявих, че не искам вече да рисува Нола. Имахме ужасна разправия. Това беше в един петък, на двайсет и девети август седемдесет и пета година. Каза ми, че в такъв случай не може повече да работи за мен, и си тръгна, като тресна вратата. Мислех, че се е поддал на емоциите си и че ще се върне. На другия ден, онзи прословут трийсети август, излязох много рано, имах някои лични срещи, но когато привечер се върнах и установих, че Лутър все още не се е прибрал, усетих да ме обзема странно предчувствие. Тръгнах да го търся. Поех по пътя към Орора, трябва да беше към двайсет часа. Докато пътувах, ме задмина колона от полицейски коли. Като стигнах в града, видях, че там цари ужасно вълнение - разправяха, че Нола е изчезнала. Попитах за адреса на Келерганови, въпреки че бе достатъчно да карам след потока от любопитни и от линейки. Останах за малко пред къщата, сред зяпачите, на мястото, където живееше това мило момиче, малка, излъчваща спокойствие постройка, облицована с бели дъски, с люлка, закачена на една дебела череша. Прибрах се в Конкорд посред нощ и отидох в стаята на Лутър да видя дали не е там, но разбира се, нямаше никой. Само Нола ме гледаше от портрета. Портретът бе завършен, да, завършен бе. Взех го и го окачих в ателието. Там си и остана. Цяла нощ чаках Лутър, напразно. На другия ден ми се обади баща му и той го търсеше. Отвърнах му, че синът му си е тръгнал предишния ден, без да навлизам в подробности. На никого нищо не казах. Замълчах си. Защото, ако посочех Лутър за виновник за отвличането на Нола Келерган, щеше да е все едно и аз да съм малко виновен. В продължение на три седмици всеки ден ходех да търся Лутър. Докато баща му не ми съобщи, че се е убил в пътнотранспортно произшествие.

- Да не би да ми казвате, че според вас Лутър Кейлъб е убил Нола? - попитал Гахалоуд.

Стърн поклатил глава.

- Да, сержант. От трийсет и три години си го мисля.

Останах без глас от разказаното от Стърн на Гахалоуд. Извадих още две бири от минибарчето, също и рекордера.

- Трябва да ми повторите всичко това, сержант - казах. - Трябва да ви запиша. За книгата.

Той любезно прие.

- Щом искате, писателче.

Включих апаратчето. В този момент иззвъня телефонът на Гахалоуд. Той отговори и записът свидетелства за думите му. „Сигурен ли сте? - попита. - Всичко ли проверихте? Какво? Какво? Боже мой, но това е безумие!“ Поиска ми лист и химикалка, записа онова, което му съобщаваха, и затвори. После ме изгледа странно и каза:

- Беше един от стажантите в отдела. Бях му възложил да ми намери доклада за катастрофата на Лутър Кейлъб.

- И?

- Според тогавашния доклад Лутър Кейлъб е бил открит в черен шевролет „Монте Карло“, регистриран на името на компанията на Стърн.

*

Петък, 26 септември 1975 г.

Денят беше мъглив. Слънцето грееше вече от няколко часа, но светлината му трудно достигаше до земята. Непрозрачни валма се заканваха за пейзажа, както често става през влажните есени в Ню Ингланд. Беше осем часът сутринта, когато ловецът на омари Джордж Тент напусна пристанището Сагамор в Масачусетс на борда на рибарската си лодка. Придружаваше го синът му. Риболовната зона се простираше главно покрай брега, но Тент бе един от малкото в занаята, който поставяше капани и в някои изоставени от другите риболовци проливи, смятани за труднодостъпни и прекалено зависими от капризите на приливите, за да бъдат рентабилни. Точно в един от тези проливи отиде през този ден Джордж Тент, за да прибере улова от два капана. Докато маневрираше с лодката си между стръмните скали на Сънсет Коув, синът му внезапно бе заслепен от някаква ярка светлина. Един слънчев лъч се бе промъкнал през облаците и се отразяваше в нещо. Това продължи само част от секундата, ала блясъкът бе достатъчно силен, за да заинтригува младежа, който грабна бинокъла и огледа скалите.

- Какво става? попита баща му.

- Има нещо там на ръба. Не знам какво е, но го видях да проблясва.

Тент прецени, че водата е достатъчно дълбока, за да се приближи до скалите, и бавно подкара лодката.

- Можеш ли да кажеш какво беше? настоя той.

- Отблясък, със сигурност. Но от нещо необичайно, метал или стъкло.

Приближиха се още и зад една скалиста бариера внезапно откриха какво бе привлякло вниманието им. „Мамка му!“, изруга бащата и се ококори. После се хвърли към бордовата радиостанция, за да алармира бреговата охрана.

В осем и четирийсет и седем същия ден полицията в Сагамор бе уведомена от бреговата охрана за смъртоносно произшествие - някаква кола бе излязла от пътя покрай канарата на Сънсет Коув и се бе разбила в скалите долу. Изпратиха полицай Дарън Уонслоу, който добре познаваше мястото - тесен път покрай отвесен зъбер, откъдето се разкриваше фантастична гледка. Имаше дори паркинг, за да могат туристите да се полюбуват на панорамата. Мястото беше великолепно, но полицай Уонслоу винаги го бе смятал за опасно, защото нямаше предпазна мантинела. И неведнъж бе отправял искане до кметството, все без успех, въпреки интензивното движение през летните вечери. Поставиха само една предупредителна табела.

Като стигна до паркинга, Уонслоу забеляза пикапа на бреговата охрана, от който сигурно съобщаваха къде точно е станал инцидентът. Полицаят изключи сирената на колата си и веднага паркира. Двама от охранителите наблюдаваха сцената, която се разиграваше долу - един катер на бреговата охрана тъкмо разполагаше до канарата платформа със съчленено рамо.

- Казват, че долу има кола - обърна се един от охранителите към Уонслоу, - но не се вижда такава.

Полицаят се доближи до ръба на зъбера - почти отвесната скала бе покрита с тръни, високи треви и каменисти первази. Наистина бе невъзможно да се види каквото и да е.

- Казвате, че колата е там долу? - попита той.

- Това ни съобщиха по спешния канал. Ако съдя по позицията на катера, предполагам, че колата е била на паркинга и по някаква причина е паднала от скалата. Моля се да не са тийнейджъри, дошли да се помляскат посред нощ, без да издърпат ръчната спирачка.

- Господи - прошепна и Уонслоу, - надявам се там долу да няма деца.

Той огледа най-близката до ръба на зъбера част от паркинга. Между края на асфалта и началото на склона имаше дълга затревена ивица. Потърси следи от гуми, бурени или тръни, смачкани от колата в момента, когато е политала надолу.

- Според вас колата направо ли е минала? - попита той охранителя.

- Несъмнено. Откога разправям аз да сложат мантинела. Деца са, казвам ви. Деца са. Пийнали са малко повече и са изцелили право напред. Защото, освен ако не си обърнал няколко чаши в повече, трябва да имаш много яка причина, за да не спреш след паркинга.

Катерът направи маневра и се отдалечи от скалите. Тогава тримата мъже видяха автомобила, който се полюляваше в края на съчлененото рамо. Уонслоу се върна в колата си и се свърза с бреговата охрана по радиостанцията.

- Каква е колата? - попита той.

- Шевролет „Монте Карло“ - отговориха му. - Черен.

- Черен „Монте Карло“? Потвърдете - черен „Монте Карло“?

- Потвърждавам. Регистриран в Ню Хампшър. Вътре има труп. Не е много за гледане.

*

Вече от два часа пътувахме с астматичния служебен крайслер на Гахалоуд. Беше вторник, 22 юли 2008 година.

Искате ли аз да карам, сержант?

- В никакъв случай.

- Но вие карате много бавно.

- Карам предпазливо.

- Колата ви е абсолютна бричка, сержант.

- Това е автомобил на щатската полиция. Малко уважение, ако обичате.

- Значи, е щатска бричка. Да пуснем ли музика?

- Мечтайте си, писателче. Тръгнали сме работа да вършим, а не да се забавляваме.

- Знаете ли, ще пиша в книгата си, че карате като стогодишен старец.

- Абе я пуснете музика, писателче. И я усилете колкото можете. Не искам да ви слушам, докато не стигнем.

Засмях се.

- Добре, припомнете ми кой беше онзи тип. Дарън...

- ...Уонслоу. Полицай от Сагамор. Него са изпратили, когато рибарите са открили колата на Лутър.

- Черен шевролет „Монте Карло“.

- Именно.

- Но това е лудост! Защо никой не е направил връзката?

- Нямам идея, писателче. Точно това трябва да изясним.

- Какво е станало с този Уонслоу?

- От няколко години е пенсионер. Понастоящем държи гараж с братовчед си. Да не би да записвате?

- Записвам. Какво ви каза Уонслоу вчера по телефона?

- Не много. Изглеждаше учуден от обаждането ми. Каза, че можем да го намерим през деня в гаража му.

- А защо не го разпитахте по телефона?

- Нищо не е по-добро от личния контакт, писателче. Телефонът е прекалено безличен. Телефонът е за бъзльовци като ваша милост.

Гаражът се намираше в началото на Сагамор. Намерихме Уонслоу заврял глава в мотора на стар буик. Той изгони братовчед си от офиса, покани ни вътре, премести купчините счетоводни книги от столовете, за да можем да седнем, дълго си ми ръцете в малката мивка, после ни предложи кафе.

- Е? - попита, докато пълнеше чашите. - Какво е станало, та щатската полиция на Ню Хампшър ми е дошла на гости чак тук?

- Както ви казах вчера - отвърна Гахалоуд, - разследваме смъртта на Нола Келерган. И по-специално една автомобилна катастрофа, станала във вашата област на двайсет и шести септември седемдесет и пета година.

- Черният „Монте Карло“, а?

- Точно. Откъде знаете, че той ни интересува?

- Разследвате случая „Келерган“. По онова време и аз мислех, че има връзка.

- Наистина ли?

- Да. Тъкмо по тази причина си спомням колата. Искам да кажа, че с времето някои случки се забравят, други ви остават запечатани в паметта. Инцидентът с колата е от онези, които не се забравят.

- Защо?

- Знаете ли, за ченгето от малкото градче пътните произшествия са най-важната част от работата. Искам да кажа, че през цялата ми кариера единствените мъртъвци, които съм виждал, са били жертви на автомобилни катастрофи. Но в случая беше различно. През седмиците преди това всички бяхме уведомени за случилото се в Ню Хампшър. Издирваше се черен шевролет „Монте Карло“ и от нас се искаше да си отваряме очите. Спомням си, че през тези седмици, докато патрулирах, следях за шевролети, подобни на този модел и във всички цветове, и ги проверявах. Казвах си, че черната кола е лесно да се пребоядиса. Бях взел присърце този случай, като всички полицаи от района впрочем. Искахме на всяка цена да открием това момиче. И най-накрая една сутрин, докато бях дежурен, бреговата охрана ни съобщи, че вадят от океана автомобил, паднал от зъбера на Сънсет Коув. И отгатнете какъв модел беше автомобилът...

- Черен „Монте Карло“.

- В десетката. Регистриран в Ню Хампшър. С мъртвец вътре. Още си спомням момента, в който оглеждах колата - беше напълно размазана от падането, а човекът вътре бе станал на каша. Намерихме му документите - Лутър Кейлъб се казваше. Добре си спомням. Колата бе регистрирана на името на голяма фирма от Конкорд, „Стърн“ ООД. Щателно огледахме вътрешността - нямаше кой знае какво. Трябва да кажа, че водата беше причинила немалко вреда. Намерихме все пак останки от бутилки от алкохол, счупени на хиляди парчета. В багажника имаше само сак с малко дрехи.

- Багаж?

- Да. Да кажем, малко багаж.

- И какво направихте след това? - попита Гахалоуд.

- Свърших си работата. През следващите часове проверявах кой е човекът, какво е правил там и кога е паднал. Проучих този Кейлъб и познайте какво открих.

- Че е била подадена жалба срещу него в полицията в Орора -обяви Гахалоуд почти доволно.

- Точно! Мамка му, откъде знаете?

- Знам.

- Тогава помислих, че не може да е съвпадение. Първо се осведомих дали някой е обявил изчезването му. Искам да кажа, от опита ми с пътните произшествия знам, че винаги има близки, които се безпокоят, и често именно по този начин идентифицираме жертвите. Но в случая нямаше такова нещо. Странно, а? Веднага се обадих в „Стърн“ ООД, за да науча малко повече. Казах им, че съм открил един от автомобилите им, и те внезапно ме помолиха да почакам. Пуснаха ми музика, след което ме свързаха с господин Елайджа Стърн. Наследникът на рода Стърн. Лично. Обясних му положението, попитах го дали някой от автомобилите му не е изчезнал и той ме увери, че не. Казах му за черния шевролет и той ми обясни, че тази кола обикновено била използвана от шофьора му, когато не бил на работа. Тогава го попитах откога не е виждал шофьора си и той ми отговори, че го е пуснал в отпуск. „Откога точно е в отпуск?“, поинтересувах се. Отвърна ми: „От няколко седмици“. „И къде си прекарва отпуска?“ Каза ми, че няма представа. Всичко това ми се стори ужасно странно.

-И какво направихте? - попита Гахалоуд.

- Смятах, че сме открили заподозрян номер едно за отвличането на малката Келерган. И незабавно се свързах с началника на полицията в Орора.

- Обадили сте се на началника Прат?

- На началника Прат. Така се казваше, да. Информирах го за откритието си. Той ръководеше разследването на отвличането.

- И?

- Дойде същия ден. Благодари ми, внимателно изчете досието. Много симпатичен мъж. Огледа колата и каза, че за съжаление, не съответства на модела, който видял по време на преследването, и че затова се пита дали наистина е видял черен шевролет „Монте Карло“, или по-скоро „Нова“, много подобен модел, и че ще уточни всичко това с шерифа. Добави, че се е занимавал с този Кейлъб, но имало достатъчно оневиняващи обстоятелства, така че не е продължил по тази следа. Каза въпреки това да му изпратя моя доклад, което и сторих.

- Значи, вие уведомихте началника Прат и той не тръгна по тази следа?

- Точно. Както ви казах, увери ме, че греша. Беше убеден, а и той ръководеше разследването. Знаеше какво прави. Заключението му беше, че става дума за обикновено пътнотранспортно произшествие, което аз отбелязах в доклада си.

- И това не ви се стори странно?

- На момента не. Казах си, че прекалено бързо съм се запалил. Но забележете, не съм си претупал работата. Изпратих трупа на съдебния лекар главно за да се опитам да разбера какво се е случило и дали катастрофата се е дължала на употреба на алкохол, заради намерените бутилки. За жалост, от това, което бе останало от тялото след силния удар и пораженията, нанесени от водата, нищо не можа да се установи. Казвам ви, онзи тип беше премазан. Съдебният лекар можа само да каже, че тялото вероятно е било там от няколко седмици. И бог знае колко още време е щяло да остане, ако онзи рибар не бе забелязал колата. После тялото бе предадено на семейството и това беше краят на историята. Както ви казах, всичко сочеше, че става дума за обикновено пътнотранспортно произшествие. Разбира се, днес, след всичко, което научих, главно за Прат и момичето, вече не съм сигурен в нищо.

Случаят, така както го разказваше Дарън Уонслоу, беше наистина много интригуващ. След разговора ни с него двамата с Гахалоуд отидохме до пристанището на Сагамор, за да хапнем. На миниатюрния кей имаше павилион за пощенски картички и един минимаркет. Времето беше хубаво, цветовете ярки, океанът огромен. Наоколо се виждаха красиво боядисани къщи, някои от тях на самия бряг, оградени с добре поддържани градинки. Обядвахме пържола и изпихме по една бира в малък ресторант с наколна тераса над океана. Гахало-уд дъвчеше замислено.

- Какво ви се върти из главата? - попитах.

- Фактът, че всичко като че ли води към Лутър. Имал е багаж със себе си. Смятал е да бяга, може би като отведе и Нола. Само че планът му се е провалил. Нола е избягала, той е убил леля Купър, после е ударил прекалено силно Нола.

- Мислите, че е бил той?

- Да, така мисля. Но не всичко е ясно. Не разбирам защо Стърн не спомена за черния шевролет. Това все пак е важна подробност. Лутър изчезва с автомобил, регистриран на името на фирмата му, и той не е обезпокоен? И защо, по дяволите, Прат не е тръгнал по тази следа?

- Смятате, че началникът Прат е замесен в изчезването на Нола?

- Да речем, че ще ми е интересно да го попитам по каква причина се е отказал от следата „Кейлъб“ въпреки доклада на Уонслоу. Искам да кажа, предлагат му златен заподозрян, в черен шевролет „Монте Карло“, а той постановява, че няма връзка. Много странно, не намирате ли? А ако наистина е имал съмнения за модела на колата и е бил по-скоро „Нова“, не „Монте Карло“, е трябвало да го каже. Обаче в доклада става дума само за „Монте Карло“...

Отидохме в Монтбъри още същия следобед, в малкия мотел, където се бе настанил началникът Прат. Беше едноетажна сграда с десетина стаи една до друга и паркоместа пред всяка врата. Мястото изглеждаше пусто, имаше само две коли, едната пред стаята на Прат, вероятно неговата. Гахалоуд почука на вратата. Никакъв отговор. Отново почука. Напразно. Мина една камериерка и той я помоли да отвори с шперца си.

- Няма начин - отвърна тя.

- Как така няма начин? - раздразни се Гахалоуд и й показа значката си.

- Днес вече няколко пъти исках да оправя стаята - обясни ни. -Мислех, че клиентът е излязъл, без да го видя, но се оказа, че е оставил ключа в ключалката. Няма как да отворя. Това означава, че е вътре. Освен ако не е излязъл, като е затръшнал вратата с ключа в ключалката. Случва се, когато човек бърза. Ама пък колата му е тук.

Гахалоуд изглеждаше недоволен. Зачука силно, призовавайки Прат да отвори. Опита се да погледне през прозореца, но завесата пречеше да се види каквото и да било. Тогава реши да разбие вратата. Ключалката поддаде при третия ритник.

Началникът Прат лежеше на мокета в локва кръв.

8.

Гарванът

- Смелият печели, Маркъс. Повтаряйте си този девиз всеки път когато сте пред труден избор. Смелият печели.

Откъс от „Случаят „Хари Куебърт“

Във вторник, 22 юли 2008 година, дойде ред на градчето Монтбъри да се развълнува като Орора няколко седмици по-рано, след откриването на тялото на Нола. Пристигнаха патрулни коли от цялата област и се събраха пред един мотел близо до индустриалната зона. Сред зяпачите се твърдеше, че има убит човек и че ставало дума за бившия началник на полицията в Орора.

Сержант Гахалоуд, невъзмутим, стоеше прав пред вратата на стаята. Няколко експерт-криминалисти се суетяха около местопрестъплението, докато той се задоволяваше да наблюдава. Питах се какво му се въртеше из главата в този момент. Накрая се обърна и забеляза, че го гледам, седнал на капака на една от полицейските коли. Хвърли ми убийствен поглед и се приближи до мен.

- Какво правите с този рекордер, писателче?

- Диктувам сцена от книгата си.

- Знаете ли, че седите на капака на полицейска кола?

*

- Какво правите с този рекордер, писателче?

- Диктувам сцена от книгата си.

- Знаете ли, че седите на капака на полицейска кола?

- О, пардон, сержант. Какво е положението?

- Изключете рекордера, ако обичате.

Изключих го.

- Според предварителния оглед - обясни ми Гахалоуд - началникът е бил ударен в задната част на черепа. Веднъж или няколко пъти. С тежък предмет.

- Като Нола?

- Горе-долу, да. Мъртъв е от повече от дванайсет часа. Значи, миналата нощ. Мисля, че е познавал убиеца си. Още повече че е оставил ключа на вратата. Вероятно му е отворил, вероятно го е очаквал. Ударите са нанесени отзад, което означава, че се е обърнал. Явно не е подозирал нищо и посетителят се е възползвал от това, за да нанесе фаталния удар. Не открихме предмета, с който е бил ударен. Убиецът сигурно го е отнесъл със себе си. Може би е железен лост или нещо подобно. Така че навярно става дума не за кавга, която се е изродила в сбиване, а за предумишлен акт. Някой е дошъл тук, за да убие Прат.

- Има ли свидетели?

- Нито един. Мотелът е почти празен. Никой нищо не е видял, нито чул. Рецепцията затваря в деветнайсет часа. Има пазач от двайсет и два до седем, но той е гледал телевизия. Нищо не можа да ни каже. Естествено, няма камери.

- Кой може да е направил това според вас? - попитах. - Същият, който подпали Гуз Коув?

- Може би. Във всеки случай най-вероятно някой, когото Прат е прикривал и който се е уплашил да не би началникът да го издаде. Може би Прат през цялото това време е знаел кой е убиецът на Нола. И е отстранен, за да не проговори.

- Вече имате хипотеза, а, сержант?

- Ами кое свързва помежду им всички тези лица - Гуз Коув, черният шевролет, кое още? Изключваме Хари Куебърт.

- Елайджа Стърн?

- Елайджа Стърн. От известно време си мисля за него и пак за него помислих, като видях трупа на Прат. Не знам дали Елайджа Стърн е убил Нола, но се питам дали не прикрива Лутър Кейлъб от трийсет и три години. Това тайнствено излизане в отпуск, колата, която изчезва и за която не съобщава на никого...

- Какво точно смятате, сержант?

- Че Кейлъб е виновен и че Стърн е замесен в тази история. Мисля, че Кейлъб е забелязан на Сайд Крийк Лейн в черния шевролет и успява да избяга от Праг по време на преследването, след което се укрива в Гуз Коув. Цялата област се претърсва, той знае, че няма шанс да избяга, затова пък никой не ще го търси в Гуз Коув. Никой освен Стърн. Възможно е на трийсети август седемдесет и пета година Стърн наистина да е прекарал деня в лични срещи, както твърди. Но когато привечер се прибира вкъщи и установява, че Лутър още го няма, по-лошо, че е заминал с една от служебните коли, по-дискретна от синия му мустанг, как да си представим, че е стоял със скръстени ръце? Логично е да е тръгнал да търси Лутър, за да му попречи да извърши някоя глупост. И мисля, че точно това е направил. Но като е пристигнал в Орора, вече е било твърде късно - навсякъде има полицаи, драмата, от която се е боял, се е случила. Трябвало е на всяка цена да открие Кейлъб и на кое място отива най-напред, писателче?

- В Гуз Коув.

- Именно. Това е неговата къща и той знае, че там Лутър се чувства в безопасност. Може би дори Лутър има ключ. С други думи, Стърн отива да види какво става в Гуз Коув и заварва там Лутър.

*

30 август 1975 г. според хипотезата на Гахалоуд

Стърн откри черния шевролет в гаража - Лутър се бе навел над отворения багажник.

- Лутър! - изрева Стърн, излизайки от колата. - Какво си направил?

Лутър бе изпаднал в паника.

- Ние... Ние се скарахме... Не исках да й напрафя нищо лошо.

Стърн се приближи до колата и видя Нола да лежи в багажника с кожен сак през рамо. Тялото й беше свито и не мърдаше.

- Но... но ти си я убил...

Стърн повърна.

- Иначе тя щеше да претупреди полицията...

- Лутър! Какво си направил? Какво си направил?

- Помогни ми, милост. Елай, помогни ми.

- Трябва да бягаш, Лутър. Ако полицията те хване, отиваш на електрическия стол.

- Не! Милост! Не тофа! Не тофа! - викаше Лутър, обзет от паника.

Тогава Стърн забеляза дръжка на оръжие в колана му.

- Лутър! Какво... Какво е това?

- Старата... Старата фидя фсичко.

- Каква стара?

- В къщата, там...

- Мамка му, някой те е видял?

- Елай, с Нола се скарахме. Тя не искаше и бях принуден да я ударя. Но тя избяга, тичаше и флезе в онази къща. И аз флязох, мислех, че в къщата няма никой. Но попаднах на старата. Тряпфаше да я убия.

- Какво? Какво? Какви ги говориш?

- Елай, моля те, помогни ми!

Трябваше да се отърват от тялото. Без да губят и секунда. Стърн грабна една лопата от гаража и започна да копае. Избра края на гората, където почвата беше рохкава и никой, най-малко Куебърт, нямаше да забележи, че е копано. Изкопа плитка дупка, след което извика на Кейлъб да донесе тялото, но не го видя. Намери го коленичил пред колата с купчина листове в ръце.

- Лутър? Какво правиш, за бога?

Лутър плачеше.

- Тофа е книгата на Куепърт. Нола ми е разпрафяла за нея. Той е написал книга за нея. Толкофа е красифо.

- Донеси я там, изкопал съм дупка.

- Чакай!

- Какво?

- Искам да й кажа, че я обичам.

- Моля?

- Остафи ме да й напиша една бележка. Само една бележка. Дай ми химикалката си. После ще я погрепем, после ще изчезна зафинаги.

Стърн изруга. Въпреки това извади химикалка от джоба на сакото си и я подаде на Кейлъб, който написа върху коридата на ръкописа: Сбогом, любима моя Нола. С благоговение прибра книгата в чантата, все още преметната през рамото на Нола, и занесе тялото до дупката. Хвърли го вътре, после двамата мъже го затрупаха с пръст и покриха пръстта с борови иглички, с клони и мъх, та да не ми личи нищо.

*

- И след това? - попитах аз.

- След това - каза Гахалоуд - Стърн търси начин да предпази Лутър. И начинът е Прат.

- Прат?

- Да, мисля, че Стърн е знаел какво Прат е карал Нола да прави. Известно е, че Кейлъб е бродел около Гуз Коув, че е шпионирал Хари и Нола. Той може да е видял как Прат качва Нола край пътя и после я принуждава да му прави свирка. Може да го е казал на Стърн. Така че онази вечер Стърн оставя Лутър в Гуз Коув и се отправя към полицейското управление. Чака да стане късно, може би да мине единайсет часът, когато издирването се прекратява. Тогава влиза при Прат и го шантажира - иска от него да остави Лутър да напусне града, като му помогне да мине през проверките, в замяна на мълчанието му за Нола. И Прат приема - как иначе би могъл Кейлъб да стигне необезпокояван до Масачусетс? Но Кейлъб се чувства в безизходица. Няма къде да отиде, изгубен е. Купува алкохол, пие. Иска да приключи с всичко. И се хвърля от канарата в Сънсет Коув. След няколко седмици, когато намират колата, Прат отива в Сагамор, за да потули историята. Урежда нещата така, че да не заподозрат Кейлъб.

- Но защо е отклонил подозренията от Кейлъб, който вече е мъртъв?

- Заради Стърн. Защото Стърн знае. Като оневинява Кейлъб, Прат предпазва себе си.

- Тоест Прат и Стърн открай време са знаели истината?

- Да. Погребали са тази история на дъното на паметта си. Оттогава никога не са се срещали. Стърн се е отървал от къщата в Гуз Коув, като я е продал на Хари, и повече не е стъпил в Орора. И в продължение на трийсет и три години всички са мислели, че истината никога няма да излезе наяве.

- Докато не намират останките на Нола.

- И докато един инатлив писател не започва да си пъха носа навсякъде. Писател, на когото се опитват с всички средства да попречат да разбере какво точно е станало.

- Значи, Прат и Стърн са искали да потулят случая - казах аз. -Но кой уби Прат тогава? Стърн, след като вижда, че Прат е на път да рухне и да разкрие истината?

- Това трябва да разберем. Обаче нито дума по въпроса, писателче - заповяда ми Гахалоуд. - Не пишете нищо за момента, не искам отново да изтече във вестниците. Ще проуча живота на Стърн. Хипотезата ми е трудна за проверяване. Във всеки случай има един общ знаменател във всички сценарии - Лутър Кейлъб. И ако наистина той е убил Нола Келерган, скоро ще получим потвърждение.

- След анализа на почерка - казах аз.

- Именно.

- Последен въпрос, сержант. Защо Стърн е искал на всяка цена да предпази Кейлъб?

- Това бих желал и аз да узная.

Разследването на смъртта на Прат щеше да е трудно. Полицията не разполагаше с нито една солидна улика и с никаква следа. Седмица след убийството погребаха останките на Нола, които най-после върнаха на баща й. Беше сряда, 30 юли 2008 година. Церемонията, на която аз не отидох, протече на гробището в Орора в ранния следобед под неочаквано завалял дъждец и в присъствието на малко хора. Дейвид Келерган пристигнал на мотора си и го оставил до самия гроб, без никой да посмее да му каже нещо. Слушал музиката си със слушалки в ушите и единствените му думи - според това, което ми разказаха - били: „Но защо я изровиха от земята, след като пак я заравят там?“. Не се разплакал.

Не присъствах на погребението, защото в обявения час сторих нещо, което ми изглеждаше по-важно - отидох да правя компания на Хари. Той седеше на паркинга, гологръд под хладния дъжд.

- Елате на сушина, Хари казах му.

- Погребват я, нали?

- Да.

- Погребват я, а аз не съм там.

- Така е по-добре. По-добре е да не сте там. Щяха да приказват!

- Не ме интересува какво приказват! Погребват Нола, а аз не съм там, за да се сбогувам с нея. За да бъда с нея. Трийсет и три години чакам да я видя, пък било и за последен път. Знаете ли къде бих искал да бъда?

- На погребението?

- Не. В рая на писателите.

Той се просна на бетона и повече не помръдна. Легнах до него. Дъждът валеше отгоре ни.

- Маркъс, бих искал да съм мъртъв.

- Знам.

- Откъде знаете?

- Приятелите усещат тези неща.

Настъпи дълго мълчание. После аз добавих:

- Онзи ден казахте, че вече не можем да бъдем приятели.

- Така е. Малко по малко си казваме сбогом, Маркъс. Все едно че сте знаели, че ще умра, и сте имали няколко седмици, за да свикнете с тази мисъл. Това е ракът на приятелството.

Той затвори очи и разтвори ръце, сякаш беше разпънат на кръст. Направих същото и двамата дълго останахме да лежим на бетона.

По-късно през същия ден, след като си тръгнах от мотела, отидох в „Кларкс“. Исках да поговоря с някого, който е бил на погребението на Нола. Ресторантът беше празен. Само един сервитьор мързеливо бършеше барплота и едва намери сили да натисне лоста на машината и да ми сервира една наливна бира. Тогава забелязах, че Робърт Куин се е сгушил в дъното на салона. Дъвчеше фъстъци и решаваше кръстословица в един от старите вестници, които се търкаляха по масите. Криеше се от жена си. Отидох при него. Предложих му една бира, той прие и се помести на пейката си, за да ми направи място. Беше трогателен жест - можех да седна срещу му, на един от петдесетте свободни стола в заведението. Но той се бе отместил, за да седна до него, на същата пейка.

- Бяхте ли на погребението на Нола? - попитах.

- Да.

- Как беше?

- Отвратително. Като цялата история. Имаше повече журналисти, отколкото близки. '

Замълчахме, после той попита, колкото да поддържа разговора:

- Как върви книгата ви?

- Върви. Но вчера я препрочитах и си дадох сметка, че има някои сенчести зони, някои неизяснени въпроси. Главно за жена ви. Тя ме уверява, че е разполагала с лист с компрометиращ текст, написан от Хари Куебърт, и че този лист мистериозно е изчезнал. Не знаете ли случайно какво е станало с него?

Той отпи голяма глътка бира и дори сдъвка няколко фъстъка, преди да ми отговори.

- Изгоря - каза ми. - Този проклет лист изгоря.

- Така ли? Откъде знаете? - възкликнах изумен.

- Знам, защото аз го изгорих.

- Какво? Но защо? И главно, защо никога не сте го казвали?

Той примирено сви рамене.

- Защото никой не ме е питал. Жена ми говори за този лист от трийсет и три години. Мърмори, крещи, казва: „Ама той беше там! В сейфа! Там! Там!“. Никога не каза: „Робърт, скъпи, случайно да си виждал това листче?“. Никога не ме попита, затова и никога не й отговорих.

Помъчих се да прикрия учудването си, за да продължи да говори.

- Но в такъв случай какво всъщност стана?

- Всичко започна една неделя следобед на нелепото градинско празненство, което жена ми организира в чест на Куебърт. Само че Куебърт не дойде, тя освирепя и реши да отиде да го потърси у тях. Добре си спомням този ден, беше тринайсети юли седемдесет и пета година. Същия ден, когато малката Нола се опита да се самоубие.

*

Неделя, 13 юли 1975 г.

- Робърт! Роообърт!

Тамара нахлу като фурия в къщата, размахвайки лист хартия. Премина през стаите на партера и влезе в дневната, където съпругът й четеше вестник.

- Робърт, да му се не види! Защо не отговаряш, като те викам? Да не си оглушал? Виж! Виж този ужас! Прочети да видиш колко е противно!

Тя му подаде листа, който бе откраднала от дома на Хари, и той прочете:

Моя Нола, Нола, любима. Какво си направила? Защо искаш да умреш? Заради мен ли? Обичам те, обичам те повече от всичко. Не ме напускай. Ако умреш, и аз ще умра. Ти си всичко, което имам в живота, Нола. Четири букви: Н-О-Л-А.

- Къде намери това? - попита Робърт.

- У този кучи син Хари Куебърт! Ха!

- Отишла си да го откраднеш от дома му?

- Нищо не съм откраднала. Само се обслужих! Знаех си! Този гаден извратеняк, който си мечтае за петнайсетгодишно дете. Направо ми се повдига! Ще повърна! Ще повърна, Бобо, чуваш ли? Хари Куебърт е влюбен в момиченце! Това е незаконно! Той е свиня! Свиня! И като си помисля, че си прекарва времето в „Кларкс“, за да я зяпа, да! Идва в ресторанта ми, за да зяпа гърдите на едно момиченце!

Робърт прочете текста няколко пъти. Нямаше никакво съмнение -наистина бяха любовни думи, написани от Хари. Любовни думи, отправени към петнайсетгодишно момиче.

- Какво ще правиш с това? - попита той жена си.

- Нямам идея.

- Ще уведомиш ли полицията?

- Полицията? Не, Бобо. Засега не. Не искам всички да знаят, че престъпникът Куебърт предпочита едно момиченце пред нашата чудесна Джени. Къде е тя впрочем? В стаята си ли?

- Представи си, онзи млад полицай, Травис Дон, дойде малко след като ти излезе, за да я покани на летния бал. Отидоха да вечерят в Монтбъри. Джени вече си намери друг кавалер за бала, и това ако не е добра новина...

- Добра, добра, ти не си добре, Бобо! Хайде, махай ми се от главата! Трябва да скрия този лист някъде и никой не бива да знае къде.

Бобо се подчини и отиде да си дочете вестника под навеса. Но не успяваше да чете, мислеше за това, което бе открила жена му. Значи, Хари, големият писател, пишеше любовни бележки на момиченце, два пъти по-младо от него. На милата малка Нола. Беше много смущаващо. Дали трябваше да я предупреди? Да й каже, че Хари е обзет от странни пориви и че не е изключено да стане опасен? Или да съобщи в полицията, за да изпратят лекар, който да прегледа и да лекува Хари?

Летният бал се проведе седмица след този епизод. Робърт и Тамара Куин стояха в един ъгъл на залата и отпиваха от безалкохолния си коктейл, когато забелязаха сред присъстващите Хари Куебърт. „Виж, Бобо - просъска Тамара, - ето го извратеняка!“ Двамата дълго го гледаха, като Тамара продължи да сипе ругатни, които само Робърт можеше да чуе.

- Какво ще правиш с онзи лист? - попита накрая той.

- Нямам представа. Но със сигурност ще го накарам да ми плати всичко, което ми дължи. На сметката му в ресторанта има петстотин долара!

Хари явно се чувстваше неудобно. Поръча си някакво питие на бара, колкото да върши нещо, после тръгна към тоалетните.

- Отива в тоалетната - каза Тамара. - Гледай, гледай, Бобо! Знаеш ли какво ще прави?

- Голямата нужда?

- Глупости! Ще лъска бастуна, като мисли за онова момиченце!

- Какво?

- Тихо, Бобо! Много дрънкаш, не искам повече да те слушам. И стой тука, ако обичаш.

- Къде отиваш?

- Не мърдай от тука. И само гледай.

Тамара остави чашата си на една висока масичка и се отправи към тоалетната, където Хари Куебърт току-що бе влязъл и където и тя на свой ред влезе. Излезе след няколко мига и бързо се присъедини към мъжа си.

- Какви ги вършиш? - попита Робърт.

- Мълчи, ти казах! - заповяда жена му и взе чашата си. - Мълчи, че ще ни хванат!

Ейми Прат обяви, че е дошло време за вечеря, и гостите се насочиха към масите. В този момент Хари излезе от тоалетната и се смеси с присъстващите. Беше изпаднал в паника, потеше се обилно.

- Виж го как бяга като заек - прошепна Тамара. - Паникьосан е.

- Но какво си направила? - настоя Робърт.

Тамара се усмихна, дискретно запремята в ръката си червилото, дето бе използвала в тоалетната, и отговори:

- Да кажем, че съм му оставила послание, за което дълго ще си спомня.

*

Седнал в дъното на „Кларкс“, изумен, слушах разказа на Робърт Куин.

- Значи, думите на огледалото са били написани от жена ви?

- Да. Хари Куебърт я беше обсебил. Говореше само за онзи лист, казваше, че ще разсипе Хари. Казваше, че скоро във вестниците ще се появи заглавие „Големият писател е голям перверзник“. Накрая говори с началника Прат. Петнайсетина дни след бала. Всичко му разказа.

- Откъде знаете? - попитах.

Той се поколеба, преди да отговори:

- Знам, защото... Нола ми го каза.

*

Вторник, 5 август 1975 г.

Робърт се прибра от ателието за ръкавици в осемнайсет часа. Както винаги паркира стария си крайслер на алеята, после, след като изгаси мотора, нагласи шапката си в огледалото за обратно виждане и погледна образа си, както правеше актьорът Робърт Стак, когато телевизионният му персонаж Елиът Нес се готвеше да дръпне монументален бой на членовете на мафията. Често се бавеше така в колата си. Отдавна нямаше голямо желание да се прибира вкъщи. Понякога минаваше по заобиколни пътища, за да отложи момента, понякога спираше при търговеца на сладолед. След като най-накрая се измъкна от купето, му се стори, че чува глас, който го викаше иззад храстите. Обърна се, огледа се и забеляза Нола, скрита между рододендроните.

- Нола? - възкликна Робърт. - Здравей, момичето ми, как си?

Тя прошепна:

- Трябва да говоря с вас, господин Куин. Много е важно.

Той продължи с висок и ясен глас:

- Влез, ще ти приготвя една прясна лимонада.

Тя му направи знак да говори по-тихо и каза:

- Не, трябва ни някое спокойно място. Не можем ли да се качим в колата и да покараме малко? При продавача на хотдог по пътя за Монтбъри ще сме спокойни.

Макар и много изненадан от молбата й, Робърт не й отказа. Нола се качи в колата и двамата потеглиха към Монтбъри. Спряха след няколко мили пред дървената барака, където продаваха сандвичи. Робърт купи пържени картофи и сода за Нола, хотдог и безалкохолна бира за себе си. Седнаха на една от масите на тревата.

- Е, момичето ми? - попита Робърт и захапа хотдога си. - Какво толкова се е случило, че не можеш дори да изпиеш една хубава лимонада вкъщи?

- Имам нужда от помощта ви, господин Куин. Знам, че ще ви се стори странно, но... Днес стана нещо в „Кларкс“ и вие сте единственият човек, способен да ми помогне.

Тогава Нола разказа сцената, на която случайно бе присъствала два часа по-рано. Била отишла при госпожа Куин да си вземе парите за съботите отпреди опита си за самоубийство. Самата госпожа Куин й била казала да мине, когато иска. Отишла точно в шестнайсет часа. Заварила само няколко мълчаливи клиенти, както и Джени, която подреждала съдовете и й казала, че майка й е в офиса, без да сметне за нужно да уточни, че не е сама. Офисът беше стайчето, където в един сейф Тамара Куин държеше счетоводните си тефтери и дневните приходи, караше се по телефона със закъснелите доставчици или просто се затваряше под някакъв предлог, когато искаше да я оставят на мира. Беше едно никакво помещение, на чиято винаги затворена врата пишеше Забранено за външни лица. Влизаше се откъм коридора зад салона, който водеше и към тоалетните за служителите.

Като стигнала пред вратата и понечила да почука, Нола чула гласове. В стаята имало още някой с Тамара. Мъж. Нола наострила уши и доловила част от разговора.

- Той е престъпник, разбирате ли? - казала Тамара. - Може би е сексуален маниак! Трябва да направите нещо!

- И сте сигурна, че именно Хари Куебърт е написал това?

Нола разпознала гласа на началника Прат.

- Повече от сигурна - отвърнала Тамара. - Написал го е с ръката си. Хари Куебърт има някакви аспирации към малката Келерган и пише порнографски мръсотии по неин адрес. Трябва да направите нещо.

- Хубаво. Добре, че ми казахте. Но вие сте влезли незаконно в дома му и сте откраднали този лист. Нищо не мога да предприема за момента.

- Нищо ли? Какво тогава? Да чакаме този ненормалник да стори нещо на малката, та да се задействате?

- Не съм казал това - заотстъпвал началникът. - Ще държа Куебърт под око. Междувременно пазете листа. Аз не мога да го взема, ще си имам неприятности.

- Стои в ей този сейф - рекла Тамара. - Никой няма достъп до него. Там ще бъде на сигурно място. Моля ви, началник, направете Нещо, тоя Куебърт е престъпен боклук! Престъпник! Престъпник!

- Не се тревожете, госпожо Куин, ще видите как се отнасяме тук към такива типове.

Нола чула стъпки да се приближават към вратата и тихомълком напуснала ресторанта.

Робърт се разстрои от разказа й. Помисли си: горкото момиченце, ди научи, че Хари пише мръсотии за нея, сигурно е била шокирана. Имала е нужда да се довери на някого и е дошла при него. Трябваше ди бъде на висота и да й обясни ситуацията, да й каже, че мъжете си големи чешити, особено Хари Куебърт, че е най-добре да стои напрана от него и да съобщи в полицията, ако се бои, че би могъл да й направи нещо. А направил ли й е? Дали не иска да сподели, че е злоупотребил с нея? Ще може ли той да се справи с такива разкрития, гой, конто според жена му не бе способен да сложи масата за вечеря като хората? Поглъщайки един залък от хотдога си, Робърт затърси успокоителни думи, които да й каже, но не успя, защото в момента, когато се готвеше да заговори, тя заяви:

- Господин Куин, трябва да ми помогнете да взема този лист.

Той едва не се задави с кренвирша.

*

- Не е нужно много да ви обяснявам, господин Голдман - каза ми Робърт Куин в дъното на „Кларкс“. - Всичко си бях представял, само не това. Тя искаше да сложа ръка на проклетия лист. Ще пиете ли още една бира?

- С удоволствие. От същата. Кажете ми, господин Куин, имате ли нещо против да ви запиша?

- Да ме записвате? Може. Веднъж някой да се заинтересува от това, което говоря.

Той извика сервитьора и поръча още две наливни бири. Извадих рекордера и го включих.

- И така, пред бараката за хотдог ви помоли за помощ - казах аз, за да подхвана отново разговора.

- Да. Жена ми очевидно беше готова на всичко, за да унищожи Хари Куебърт. А Нола беше готова на всичко, за да го предпази. Аз пък не можех да дойда на себе си от този разговор. Точно тогава научих, че между Нола и Хари наистина има нещо. Спомням си, че тя ме гледаше с искрящите си очи, а аз й казах: „Какво? Как така да взема листа!“. Тя отговори: „Аз го обичам. Не искам да му се стоварят неприятности. Написал е тези думи заради опита ми за самоубийство. Аз съм виновна, не трябваше да се опитвам да се убивам. Обичам го, само него имам, той е всичко, за което бих могла да мечтая“. И поведохме разговор за любовта. „Значи, искаш да кажеш, че ти и Хари...“ „Ние се обичаме!“ „Обичате се? Какво говориш? Ти не можеш да го обичаш!“ „Защо не?“ „Защото е твърде стар за теб!“ „Възрастта е без значение!“ „Разбира се, че е от значение!“ „Но не трябва да бъде!“ „Напротив. Момичетата на твоята възраст не бива да имат нищо общо с типове на неговата възраст!“ „Обичам го!“ „Не говори такива ужасии и си изяж картофите, ако обичаш!“ „Но, господин Куин, ако го изгубя, губя всичко!“ Не вярвах на ушите си, господин Голдман. Това дете беше лудо влюбено в Хари. И чувствата, които изпитваше, бяха чувства, които никога не бях изпитвал или поне не си спомнях да съм изпитвал към собствената си жена. В този миг осъзнах, благодарение на това петнайсетгодишно момиче, че навярно никога не съм бил влюбен. Че сигурно много хора никога не са се влюбвали. Че се задоволяват да изпитват добри чувства, че се крият в удобствата на жалкия си живот и минават покрай чудесни усещания, вероятно единствените, които оправдават съществуването ни. Един от моите племенници, който живее в Бостън, работи в областта на финансите. Печели купища пари месечно, женен е, има очарователна жена, три деца и хубава кола. Идеалният живот, така да се каже. Един ден се прибира вкъщи и заявява на жена си, че си тръгва, че е открил любовта с една студентка от Харвард на възрастта на дъщеря му, която срещнал по време’на някаква конференция. Всички казваха, че е превъртял, че търси в това момиче втората си младост, но аз мисля, че просто бе срещнал любовта. Някои хора вярват, че са влюбени, и се женят. После един ден откриват любовта, без да са я търсили, без да си дават сметка. Направо ги удря по главата. В този момент все едно че водород е влязъл в контакт с въздуха - настъпва феноменална експлозия, която опустошава всичко по пътя си. Трийсет години брак избухват изведнъж, сякаш се взривява гигантска септична яма и опръсква всички наоколо. Кризата на четирийсетте, демонът на средната възраст, това са просто мъже, които твърде късно разбират значението на любовта и тя разбива живота им.

- Та какво направихте? - попитах аз.

- За Нола ли? Отказах й. Заявих й, че не искам да се меся в тази история и че тъй или инак, не мога нищо да направя. Че бележката е в сейфа и че единственият ключ, с който се отваря, виси денонощно на врата на жена ми. Нямаше начин. Тя ме умоляваше, разправяше, че ако листът попадне в полицията, Хари ще има сериозни неприятности, че кариерата му ще бъде съсипана и че може би ще отиде в затвора, при положение че не е извършил нищо лошо. Спомням си пламенния й поглед, жестовете й... В нея имаше някаква великолепна ярост. Спомням си, че каза: „Те всичко ще развалят, господин Куин! Хората в този град са напълно луди! Напомнят ми пиесата на Артър Милър „Салемските вещици“. Чели ли сте Милър?“. Очите й се изпълниха със сълзи като перлички, готови да се отронят и да се стекат ио бузите й. Чел бях Милър. Спомнях си скандала, който предизвика пиесата, когато я поставиха на „Бродуей“ - премиерата беше малко преди екзекуцията на съпрузите Розенберг. Беше петък, добре си спомням. Тръпки ме побиваха дни наред, защото двамата Розенберг имаха деца, малко по-големи от Джени по онова време, и се питах какво би станало, ако мен ме екзекутират. Такова облекчение изпитвах, че не съм комунист.

- Защо Нола бе дошла точно при вас?

- Несъмнено защото си представяше, че имам достъп до сейфа. Но не беше така. Както ви споменах, никой друг освен жена ми нямаше ключ. Тя ревниво го пазеше, закачен на верижка и винаги виснал между гърдите й. А пък аз до гърдите й отдавна нямах достъп.

- Какво стана след това?

- Нола започна да ме ласкае. Каза ми: „Вие сте изобретателен, ще намерите начин!“. И аз накрая приех. Обещах й, че ще пробвам.

- Защо? - попитах.

- Защо ли? Ами заради любовта! Както ви казах преди малко, тя беше само на петнайсет години, а ми говореше за нещо, което не познавах и вероятно никога няма да позная. Въпреки че, честно казано, от тази история с Хари по-скоро ми се повдигаше. Сторих го за нея, не за него. И я попитах какво смята да прави с началника Прат. Със или без доказателства, той бе в течение на случая. Тя ме погледна право в очите и заяви: „Ще му попреча да навреди на Хари. Ще го превърна в престъпник“. На момента не разбрах какво иска да каже. И после, преди няколко седмици, когато арестуваха Прат, си дадох сметка, че са ставали странни неща.

*

Сряда, 6 август 1975 г.

Без да се наговарят, двамата се задействаха още на другия ден след разговора. Към седемнайсет часа Робърт Куин купи приспивателни от една аптека в Конкорд. В същия момент в полицейското управление в Орора Нола коленичи под бюрото на началника Прат и се опита да предпази Хари, като обрече Прат на вечни мъки, като направи от него престъпник, въвличайки го в онова, което щеше да се превърне в дълга трийсетгодишна спирала.

През тази нощ Тамара спа като къпана. След вечерята се почувства толкова уморена, че си легна, без дори да си почисти грима. Строполи се на леглото си и потъна в дълбок сън. Това стана толкова бързо, че за част от секундата Робърт се уплаши да не би да е разтворил прекалено голяма доза в чашата й и да я е убил, но величавото фелдфебелско хъркане, което се разнесе откъм жена му, веднага го успокои. Изчака да стане един часът през нощта, преди да се залови за работа - искаше да е сигурен, че тя спи и че в града никой няма да го види. Когато дойде очакваният момент, здравата разтърси жена си, за да се увери, че я е неутрализирал окончателно. С радост установи, че тя си оставаше инертна. За пръв път се почувства могъщ - проснатият на матрака цербер не можеше да впечатли никого. Робърт откачи верижката, която тя носеше на врата си, и победоносно извади ключа. Пътьом сграбчи гърдите й с пълни шепи и със съжаление установи, че не му оказват никакъв ефект.

Тихо напусна къщата, а за да не вдига шум и да не буди подозрение, взе колелото на дъщеря си. Докато въртеше педалите в нощта с ключовете от „Кларкс“ и от сейфа в джоба си, усещаше да се надига в душата му възбудата от забраненото. Вече не знаеше дали прави това за Нола, или за да навреди на жена си. И подкарал колелото с пълна скорост през града, Робърт внезапно се почувства толкова свободен, че реши да се разведе. Джени вече беше пълнолетна, нямаше никаква причина да остава с жена си. Писнало му бе от тази фурия, имаше право на нов живот. Нарочно направи едно-две кръгчета в повече, да удължи опияняващото усещане. Като стигна до главната улица, слезе и забута колелото си, за да има време да огледа околностите - градът кротко спеше. Нямаше нито светлини, нито шум. Облегна колелото на стената, отвори „Кларкс“ и се вмъкна вътре, като се ръководеше само от светлината на градското осветление, която проникваше през френските прозорци. Стигна до офиса. Сега беше господар на този офис, в който нямаше право да влиза без изричното разрешение на жена си. Сега го тъпчеше, насилваше го, сега се намираше в завладяна от него територия. Запали фенерчето, което бе взел от къщи, и започна да изследва етажерките и класьорите. От години си мечтаеше да порови из това място. Какво толкова криеше тук жена му? Захвана да отваря различните папки и бързо да ги преглежда - улови се, че търси любовни писма. Питаше се дали Тамара му изневерява. Представяше си, че да - как би могла да се задоволи с такъв като него? Но намери само касови ордери и счетоводни документи. Тогава премина към сейфа - внушителен стоманен сейф, който спокойно можеше да е метър висок, стъпил върху дървена поставка. Пъхна ключа в ключалката, завъртя го и потрепери, като чу да се задвижва механизмът. Дръпна тежката врата и насочи фенера към вътрешността, разделена на четири нива. За първи път виждаше сейфа отворен и потръпна от вълнение.

На първия рафт намери счетоводни документи, последното банково извлечение, разписки от поръчки и фишовете за заплатите на персонала.

На втория рафт откри ламаринена кутия с приходите от „Кларкс“ и друга една, която съдържаше скромна сума, предназначена за доставчиците.

На третия рафт се мъдреше парче дърво, приличащо на мече. Усмихна се - това беше първият подарък, който направи на Тамара па първата им истинска среща. Старателно бе подготвял този момент в продължение на няколко седмици, като даваше извънредни часове на бензиностанцията, където работеше, докато следваше, за да може да заведе своята Тами в едно от най-добрите заведения в областта, „У Жан-Клод“, френски ресторант, в който сервираха забележителни ястия от раци. Беше проучил менюто, изчислил колко ще му струва вечерята, ако тя си поръча най-скъпите ястия. Бе спестявал, докато събра достатъчно пари, после я покани. През онази паметна вечер, когато отиде да я вземе от дома на родителите й и й каза къде смята да я заведе, тя го бе помолила да не се разорява заради нея. „О, Робърт, ти си такова съкровище. Но това е прекалено, наистина прекалено“, каза му. Съкровище, така го нарече. И за да го убеди да се откаже, предложи да вечерят спагети в малък италиански ресторант в Конкорд, който отдавна я изкушавал. Така че ядоха спагети, пиха кианти и домашна грапа и леко подпийнали, отидоха на един панаир наблизо. На връщане спряха на брега на океана и изчакаха изгрева. На плажа Робърт намери парче дърво, което приличаше на мече, и й го подари, когато призори тя се сгуши в него. Тамара каза, че ще го пази цял живот, и за първи път го целуна.

Робърт продължи да изследва сейфа и до парчето дърво, трогнат, откри множество свои снимки, правени през годините. На гърба на всяка от тях Тамара бе драснала някакво уточнение, дори на най-скорошните. Последната беше от април, когато бяха отишли да гледат едно автомобилно състезание. На нея се виждаше как Робърт е бинокъл в ръце коментира обиколките. А на гърба й Тамара бе написала: Моят Робърт, все така влюбен в живота. Ще го обичам до последния си дъх.

Освен снимките имаше и спомени от съвместния им живот - съобщението за сватбата им, това за раждането на Джени, снимки от почивките им, дребни предмети, за които той мислеше, че отдавна са изхвърлени. Малки подаръци, брошка, писалка, преспапие, купено по време на отпуска им в Канада, до един стрували му кисели забележки от сорта на „Но, Бобо, какво искаш да правя с такива боклуци?“. А ги бе запазила благоговейно в сейфа. Тогава Робърт си каза, че в този сейф жена му крие сърцето си. И се запита защо.

На четвъртия рафт лежеше дебела тетрадка в кожена подвързия, която той отвори - бе дневникът на Тамара. Жена му си водеше дневник. Никога не би му хрумнало. Отвори го напосоки и прочете на светлината на фенера:

1 януари 1975 г.

Празнувахме Коледа у семейство Ричардсън.

Бележка за вечерта: 5 от 10. Храната не беше нищо особено, а двамата Ричардсън са скучни хора. Досега не го бях забелязала. Мисля, че Коледа е добро средство да разбереш кои от приятелите ти са скучни и кои не са. Бобо бързо видя, че се отегчавам, и се опита да ме развлича. Взе да се прави на клоун, разказваше вицове и даже се направи, че разговаря с рака в чинията си. Двамата Ричардсън много се смяха. Пол Ричардсън дори стана, за да запише един от вицовете му. Искаше да е сигурен, че няма да го забрави. Аз пък всичко, което успях да сторя, беше да му се карам. В колата на връщане му наговорих ужасни неща. Казах му: „Никого не можеш да разсмееш с долнопробните си вицове. Толкова си жалък. Кой те е молил да се правиш на палячо, а? Нали уж си инженер! Говори за професията си, покажи, че си сериозен човек, че си важна личност. Не си в цирка, по дяволите! “. Той ми отговори, че Пол се е смял на вицовете му, а аз му казах да млъкне и че не искам да го чувам.

Не знам защо съм толкова зла. Толкова го обичам. Толкова е кротък, и внимателен. Не знам защо се държа лошо с него. След това ме е яд на себе си, мразя се и ставам още по-противна.

В този ден от новата година вземам решение да се променя. Само че аз вземам това решение всяка година и никога не го изпълнявам. От няколко месеца ходя при доктор Ашкрофт в Конкорд. Той ме посъветва да си водя дневник. Имам по един сеанс седмично. Никой не знае. Много щеше да ме е срам, ако се знаеше, че ходя на психиатър. Хората щяха да си рекат, че съм луда.

Не съм луда. Страдам. Страдам, но не знам защо. Доктор Ашкрофт каза, че имам склонност да разрушавам всичко, което е добро за мен. Това се нарича самоунищожение. Казва още, че ме е страх от смъртта и че нещата може би са свързани. Не знам дали е така. Но знам, че страдам. И че обичам моя Робърт. Само него обичам. Какво би станало с мен без него?

Робърт затвори тетрадката. Плачеше. Жена му бе написала онова, което никога не бе могла да му каже. Тя го обичаше. Наистина го обичаше. Само него обичаше. Реши, че това са най-прекрасните думи, които някога е чел. Изтри си очите, за да не намокри страниците, и продължи да чете. Горката Тамара, скъпата Тами, която страдаше мълчаливо. Защо не му беше казала за доктор Ашкрофт? Щом тя страдаше, той също искаше да страда, нали затова се бе оженил за нея? Осветявайки с фенерчето последния рафт, попадна на листа на Хари и внезапно се върна в реалността. Припомни си своята мисия, припомни си, че жена му лежи упоена в леглото си, както и че трябва да се отърве от тази хартишка. Хвана го яд на самия него за това, което върши. Бе на път да се откаже, когато си помисли, че ако се отърве от това послание, жена му ще се занимава по-малко с Хари Куебърт и повече с него. Той беше важен, него обичаше тя. Написала го бе. Това го подтикна в края на краищата да грабне листа и да избяга от „Кларкс“ в тишината на нощта, след като се увери, че не е оставил никаква следа. Прекоси фада с колелото и в една малка уличка изгори посланието на Хари Куебърт със запалката си. Видя парчето хартия да пламва, да гори, да покафенява, да се извива в отначало златист, после син пламък и бавно да изчезва. Скоро не остана нищо. Прибра се вкъщи, закачи ключа между гърдите на жена си, легна до нея и дълго я прегръща.

Два дни трябваха на Тамара, за да разбере, че листът вече не е на мястото си. Помисли, че полудява. Сигурна бе, че го е поставила в сейфа, и въпреки това не беше там. Никой нямаше достъп до сейфа, тя носеше ключа със себе си и нямаше взлом. Да го е изгубила някъде в офиса? Да го е сложила другаде, машинално? Прекара часове в претърсване на стаята, изпразваше класьорите и пак ги пълнеше, преравяше документите и ги подреждаше, напразно - хартийката мистериозно бе изчезнала.

*

Робърт Куин ми обясни, че когато няколко седмици по-късно Нола изчезнала, жена му направо се разболяла.

- Повтаряше, че ако онзи лист не се бе изгубил, полицията би могла да разследва Хари. И началникът Прат, дето й разправяше, че без хартийката нищо не може да направи. Тамара изпадаше в истерия. По сто пъти на ден ми казваше: „Куебърт е! Куебърт е! Знам го, знам го, всички го знаем! И ти видя онзи лист като мен, нали?“.

- Защо не казахте на полицията това, което сте знаели? - попитах. - Защо не им казахте, че Нола е идвала при вас, че ви е говорила за Хари? Това можеше да е следа, не е ли така?

- Исках да го направя. Но бях раздвоен. Може ли да изключите рекордера, господин Голдман?

- Разбира се.

Изключих машинката и я прибрах в чантата си. Той подзе:

- Когато Нола изчезна, аз започнах да се обвинявам. Съжалих, че съм изгорил листа, който я свързваше с Хари. Казвах си, че това е улика, че благодарение на нея полицията би могла да разпита Хари, да се насочи към него, да продължи да разследва. И че ако той няма в какво да се упрекне, няма и от какво да се страхува. В края на краищата невинните хора няма защо да се тревожат, не е ли така? Както и да е, яд ме беше на себе си. Тогава започнах да пиша анонимни писма, които закачах на вратата му всеки път когато знаех, че отсъства.

- Какво? Вие ли пишехте анонимните писма?

- Аз. Бях си приготвил малък запас, като използвах пишещата машина на секретарката ми в ателието за ръкавици в Конкорд. Знам какво сте направили на това петнайсетгодишно момиче. И скоро целият град ще знае. Държах писмата в жабката на колата ми. И щом срещнех Хари Куебърт в града, бързах да отида в Гуз Коув, за да оставя поредното писмо.

- Но защо?

- За да облекча съвестта си. Жена ми не спираше да повтаря, че той е виновен, казвах си, че може да е вярно. И че ако така го тормозя и го подплаша, може да се издаде. Това продължи няколко месеца. После престанах.

- Какво ви накара да престанете?

- Тъгата му. След изчезването й беше тъжен. Вече не беше същият човек. Казах си, че не може да е той. Затова накрая спрях.

Бях поразен от наученото. За всеки случай попитах:

- Кажете ми, господин Куин, да не би случайно вие да сте подпалили къщата в Гуз Коув?

Той се усмихна, почти развеселен от въпроса ми.

- Не. Вие сте свестен човек, господин Голдман, не бих ви сторил това. Не знам кой болен мозък е отговорен за туй деяние.

Допихме бирите си.

- Всъщност - отбелязах аз - вие в крайна сметка не сте се развели. Оправиха ли се нещата с жена ви? Искам да кажа, след като открихте всички тези спомени и дневника й в сейфа?

-Станаха още по-лоши, господин Голдман. Тя продължи да ме хока и никога не ми каза, че ме обича. Никога. През следващите месеци, после години, редовно я упоявах с приспивателни и ходех да чета и препрочитам дневника й, оплаквах спомените ни с надеждата, че някой ден всичко ще се оправи. Да се надяваш, че някой ден всичко ще се оправи, може би това е любовта.

Кимнах и казах:

- Може би.

Продължих да пиша книгата си в апартамента в „Риджънтс“. Различах как петнайсетгодишната Нола Келерган бе направила всичко възможно да предпази Хари. Как се бе компрометирала, за да може той да остане в къщата, да пише, да не бъде обезпокояван. Как малко но малко се бе превърнала в музата и охранителката на неговия шедьовър. Как бе успяла да му създаде безопасно място, за да се съсредоточи върху писането си, и му бе позволила да роди творбата ма живота си. И докато пишех, се улавях, че мисля за Нола Келерган пито за изключителна жена, за каквато всички писатели на света със сигурност мечтаят. От Ню Йорк, където изчиташе страниците ми с рядка преданост и компетентност, Дениз ми се обади един следобед м ми каза:

- Маркъс, мисля, че плача.

- Защо? - попитах.

- Заради малката, тази Нола. Мисля, че и аз я обичам.

Усмихнах се и отговорих:

- Мисля, че всички са я обичали, Дениз. Всички.

След това, два дни по-късно, на 3 август, ми се обади Гахалоуд. Беше свръхвъзбуден.

- Писателче! - изрева той. - Имам резултатите от лабораторията! Мамка му, няма да повярвате на ушите си! Почеркът на посвещението е на Лутър Кейлъб! Няма никакво съмнение! Пипнахме го, Маркъс! Пипнахме го!

7.

След Нола

- Милейте за любовта, Маркъс. Нека тя бъде най-прекрасното ви завоевание, единствената ви амбиция. След хората ще има други хора. След книгите ще има други книги. След славата - друга слава. След парите пак ще има пари. Но след любовта, Маркъс, след любовта остава само солта от сълзите.

Животът след Нола вече не беше живот. През месеците след изчезването на момичето градът бавно затъваше в депресия, скован от страха от ново отвличане.

Дойде есента, дърветата се обагриха. Но децата вече не се въргаляха из струпаните край алеите огромни купища изпадали листа -неспокойните родители ги държаха изкъсо. Сутрин ги изпращаха до училищния автобус, а следобед заставаха на пост на улицата. В шестнайсет и трийсет по тротоарите се подреждаха майки, по една пред всяка къща, и образуваха човешка ограда по безлюдните улици, невъзмутими стражи, изчакващи завръщането на потомството си.

Вече не разрешаваха на децата да щъкат навън сами. Благословеното време, когато улиците бяха пълни с весели крещящи хлапета, бе отминало. Нямаше мачове по хокей с ролкови кънки пред гаражите, нямаше състезания по скачане на въже, нито по гигантска дама, начертана с тебешир на асфалта на главната улица, нямаше велосипеди, оставени на тротоара пред магазина на семейство Хендорф, където можеше да си купиш шепа бонбони за по-малко от пет цента. По улиците скоро настъпи тревожна, призрачна тишина.

Къщите се заключваха, а паднеше ли здрач, бащите и съпрузите, организирани в граждански патрули, обикаляха кварталите и охраняваха семействата си. Повечето бяха въоръжени със еопи, някои носеха ловните си пушки. Казваха, че ако се наложи, няма да се поколебаят да стрелят.

Доверието в човека бе нарушено. Минаващите през града търговци или шофьори на камиони бяха зле приемани и непрекъснато наблюдавани. Най-лошото бе недоверието, което гражданите изпитваха един към друг. Съседи, приятели от двайсет и пет години, започваха да се дебнат взаимно. И всички се питаха какво е правил другият на 30 август 1975 година в късния следобед.

Колите на полицията и на шерифската служба непрекъснато обикаляха из града. Малкото полиция безпокоеше хората, многото полиция ги плашеше. И когато добре познатият необозначен черен форд на щатската полиция спреше пред номер 245 на Теръс Авеню, всички се питаха дали капитан Родик не е дошъл, за да донесе някакви новини. Къщата на семейство Келерган остана със спуснати завеси дни, седмици, месеци наред. Дейвид Келерган вече не проповядваше, от Манчестър изпратиха пастор, който да обслужва „Сейнт Джеймс“.

После дойдоха мъглите в края на октомври. Над областта се спуснаха сиви, непрозрачни и влажни валма и скоро заваля безкраен леден дъжд. Хари линееше сам в Гуз Коув. Вече от два месеца не го виждаха никъде. Прекарваше дните затворен в кабинета си с пишещата машина и купчината листове, които препрочиташе и грижливо печаташе. Ставаше рано, подготвяше се старателно - обръсваше се и се обличаше като за излизане, макар да знаеше, че няма да мръдне от къщи и няма да види никого. Настаняваше се на бюрото си и се захващаше за работа. Спираше сегиз-тогиз, колкото да напълни кафеварката. През останалото време преписваше, препрочиташе, коригираше, късаше и започваше отначало.

Самотата му нарушаваше само Джени. Тревожеше се, като го виждаше как бавно гасне, и го посещаваше всеки ден след работа. Обикновено пристигаше към осемнайсет часа. Докато изминеше няколкото крачки от колата до входа, цялата подгизваше от дъжда. Носеше кошница, препълнена с взета от „Кларкс“ храна: сандвичи с пиле, яйца с майонеза, спагети със сирене и сметана, които, топли и димящи, държеше в метален съд, пастички и сладкиши, необявени на клиентите, за да е сигурна, че ще останат за него. И звънеше на вратата.

Той скачаше от стола си. Нола! Нола, любима! Изтичваше до вратата. Тя стоеше там, сияйна, великолепна. Двамата се спускаха един към друг, той я прегръщаше, завърташе я около себе си, около света, целуваха се. Нола! Нола! Нола! Отново се целуваха и започваха да танцуват. Беше хубаво лято, небето искреше с ярката светлина, която го озаряваше пред здрачаване, над главите им ята чайки пееха като славеи, тя се усмихваше, тя се смееше, лицето й бе като слънце. Стоеше там, той можеше да я притисне до себе си, да докосне кожата й, да погали лицето й, да вдъхне парфюма й, да си поиграе с косите й. Тя беше там, беше жива. Бяха живи. „Но къде Изчезна? - питаше той и хващаше ръцете й. -Чаках те! Толкова се уплаших! Всички казваха, че ти се е случило нещо лошо! Разправят, че леля Купър те е видяла цялата в кръв близо до Сайд Крийк! Навсякъде имаше полиция! Претърсиха гората! Помислих, че те е сполетяла беда, но не знаех каква. Щях да полудея!?“ Тя го прегръщаше силно, вкопчваше се в него и го утешаваше: „Не се притеснявайте, Хари, любими! Нищо не ми се е случило, тук съм. Тук съм! Заедно сме, завинаги! Яли ли сте? Сигурно сте гладен. Яли ли сте нещо?“.

- Ял ли си? Хари? Хари? Добре ли си? - питаше Джени, застанала срещу смъртнобледия изпит призрак, който й бе отворил вратата.

Гласът на младата жена го връщаше на земята. Навън беше мрачно и студено, проливният дъжд шумно се лееше. Зимата почти бе настъпила. Чайките отдавна бяха отлетели.

- Джени? - казваше той с безумен поглед. - Ти ли си?

- Да, аз съм. Донесох ти нещо за ядене, Хари. Трябва да се храниш, не си добре. Никак не си добре.

Той я гледаше, мокра и трепереща. Поканваше я вътре. Тя не се бавеше много. Само колкото да остави кошницата в кухнята. Когато установяваше, че храната е била едва докосната, мило му се караше.

- Хари, трябва да ядеш!

- Понякога забравям - отвръщаше той.

- Но как може човек да забрави да яде?

- Заради книгата, която пиша. Съсредоточавам се в нея и забравям всичко останало.

- Трябва да е много хубава книга - казваше тя.

- Много хубава книга.

Джени не разбираше как може човек да изпада в такова състояние заради една книга. Всеки път се надяваше, че ще й предложи да вечеря с него. Винаги носеше храна за двама, а той никога не забелязваше. Оставаше няколко минути, права, между кухнята и дневната, и не знаеше какво да каже. Той винаги се чудеше дали да не я покани да поостане малко, но се отказваше, за да не й дава напразни надежди. Знаеше, че никога вече няма да обича. Когато мълчанието станеше неловко, казваше й „благодаря“ и отиваше да отвори външната врата, за да я подкани да си тръгва.

Тя се прибираше вкъщи разочарована, неспокойна. Баща й приготвяше специално за нея топъл шоколад, в който разтапяше малко ментолови бонбони, и запалваше огнището в дневната. Сядаха на канапето срещу разгарящия се огън и Джени разказваше на баща си колко изтерзан й се е видял Хари.

- Защо е толкова тъжен? - питаше тя. - Като че ли умира.

- Нямам представа - отвръщаше Робърт Куин.

Страх го беше да излезе навън. В редките случаи, когато напускаше Гуз Коув, като се прибереше, намираше онези ужасни писма. Някой го дебнеше. Някой му мислеше злото. Някой използваше отсъствията му, за да пъхне малко пликче в рамката на вратата. Вътре винаги с една и съща бележка:

Знам какво сте направили на това

петнайсетгодишно момиче.

И скоро целият град ще знае.

Кой? Кой можеше толкова да го мрази? Кой знаеше за него и Нола и сега искаше да му навреди? Тези писма го побеляваха. Причиняваха му пристъпи на треска, главоболие, силен страх, гадене, безсъние. Боеше се да не го обвинят, че е направил нещо лошо на Нола. Как би могъл да докаже невинността си? Тогава започваше да си представя най-лошите възможни сценарии: изолатор във федерален затвор до края на живота му, може би електрически стол или газова камера. Постепенно разви страх от полицията - при вида на униформа или на полицейска кола изпадаше в състояние на крайна нервност. Веднъж, като излизаше от супера, забеляза спряла на паркинга патрулка на щатската полиция, вътре с полицай, който го следеше с поглед. Насили се да запази спокойствие и забърза към колата си с покупките в ръце. Но внезапно чу да го викат. Беше полицаят. Направи се, че не е чул. Зад гърба му се захлопна врата - полицаят излизаше от колата си. Долови шума от стъпките му, дрънченето на колана му със закачените на него белезници, оръжие, палка. Като стигна до колата си, хвърли покупките в багажника, за да може по-бързо да избяга. Трепереше, потеше се, виждаше зле - бе изпаднал в паника. Само да запазя спокойствие, каза си, да се кача в колата и да изчезна. Да не се прибирам в Гуз Коув. Но не успя да стори каквото и да било - усети могъща ръка да притиска рамото му.

Никога не бе участвал в бой, не умееше да се бие. Какво трябваше да направи? Трябваше ли да го отблъсне, за да спечели време, да се втурне в колата си и да побегне? Да сграбчи оръжието му и да го застреля? Обърна се, готов на всичко. Тогава полицаят му подаде банкнота от двайсет долара и каза:

- Падна от джоба ви, господине. Виках ви, но не ме чухте. Добре ли сте, господине? Бял сте като платно...

- Добре съм - отвърна Хари. - Добре съм. Аз... Бях... Бях потънал в мислите си и... Както и да е, благодаря. Аз... Аз... трябва да тръгвам.

Полицаят любезно му махна с ръка и се върна в колата си. Хари трепереше.

След тази случка се записа на курс по бокс и се зае съвестно да тренира. Накрая реши да отиде на лекар. Осведоми се и се свърза с доктор Роджър Ашкрофт в Конкорд, който очевидно беше един от най-добрите психиатри в областта. Уговориха се за по един сеанс седмично, в сряда сутрин, от 10,40 до 11,30. Не спомена на доктор Ашкрофт за писмата, но му разказа за Нола. Без да я назовава. За първи път можеше да говори на някого за Нола. Това му се отрази много добре. Седнал в мекото си кресло, Ашкрофт го слушаше внимателно, като премяташе в ръце една подложка за писане всеки път когато тълкуваше чутото.

- Мисля, че виждам мъртъвци - обясни Хари.

- Значи, приятелката ви е мъртва? - заключи Ашкрофт.

- Нямам представа. Точно това ме подлудява.

- Не мисля, че сте луд, господин Куебърт.

- Понякога отивам на плажа и викам името й. Когато не ми остане сила да викам, сядам на пясъка и плача.

- Мисля, че сте в процес на траур. Вашата рационална, проницателна, съзнателна част се бие с друга част от вас, отказваща да приеме това, което във вашите очи е неприемливо. Ако реалността е прекалено непоносима, човек се опитва да я отклони. Може би бих могъл да ви предпиша успокоителни, за да ви помогнат да се отпуснете.

- Не, в никакъв случай. Трябва да се съсредоточа върху книгата ми.

- Разкажете ми за тази книга, господин Куебърт.

- Тя е за една чудесна любовна история.

- Каква по-точно?

- История за любовта между двама души, която никога няма да може да се осъществи.

- Вашата история?

- Да. Мразя книгите.

- Защо?

- Причиняват ми болка.

- Времето ви свърши. Ще продължим следващата седмица.

- Много добре. Благодаря, докторе.

Един ден в чакалнята срещна Тамара Куин, която излизаше от кабинета.

*

Завърши книгата в средата на ноември, през един толкова мрачен следобед, че не се знаеше дали е ден, или нощ. Попритисна дебелата купчина листове и отново прочете заглавието, изписано с главни букви най-отгоре:

Произходът на злото

от Хари Л. Куебърт

Внезапно изпита необходимост да поговори за книгата с някого и отиде в „Кларкс“ да се види с Джени.

- Завърших книгата - каза й той в пристъп на еуфория. - Дойдох в Орора да я напиша и ето, готова е. Завършена е. Завършена. Завършена!

- Това е прекрасно - отвърна Джени. - Сигурна съм, че е велика книга. Какво ще правиш сега?

- Ще замина за Ню Йорк. Ще постоя там известно време, докато намеря издател.

Изпрати копия от ръкописа на пет от големите издателски къщи в Ню Йорк. По-малко от месец след това и от петте се свързаха с него, уверени, че са прочели шедьовър, и взеха да наддават, за да получат правата. За Хари започваше нов живот. Наложи се да наеме адвокат и литературен агент. Няколко дни преди Коледа подписа с едно от издателствата договор за феноменалната сума от сто хиляди долара. Бе поел по пътя към славата.

Прибра се в Гуз Коув на 23 декември. С чисто нов крайслер „Кордоба“. Държеше да прекара Коледа в Орора. Очакваше го анонимно писмо, пъхнато в рамката на вратата от доста дни. Последното, което щеше да получи.

Следващият ден премина в приготвяне на коледната вечеря. Опече гигантска пуйка, задуши зелен фасул в масло, направи картофи соте и сътвори шоколадова торта със сметана. Грамофонът свиреше „Мадам Бътерфлай“. До елхата подреди масата за двама. Не забеляза, че зад запотеното стъкло на прозореца го наблюдава Робърт Куин, който през този ден се закле да спре с писмата.

След като вечеря, Хари се извини на празната чиния, сложена срещу неговата, и отиде за малко в кабинета си. Върна се с голям кашон.

- За мен ли е? - възкликна Нола.

- Не беше лесно да го намеря, но успях - отвърна Хари и постави кашона на пода.

Нола коленичи до кашона. „Ама какво е? Какво е?“, повтаряше, повдигайки капаците, които не бяха залепени. Появи се муцунка и след нея жълта главичка. „Кученце! Кученце е! Кученце с цвят на слънце! О, Хари, Хари, любими! Благодаря! Благодаря!“ Нола извади кученцето от кашона и го прегърна. Беше лабрадор едва на два месеца и половина. „Ще се казваш Сторм! - обясни му тя. - Сторм! Сторм! Ти си кученцето, за което винаги съм си мечтала!“

Остави го на пода. То се зае да изследва новата си среда, като джафкаше, а тя се хвърли на врата на Хари.

- Благодаря, Хари, толкова съм щастлива с вас. Но ме е срам, много ме е срам, че нямам подарък за вас.

- Моят подарък е твоето щастие, Нола.

Той я притисна в обятията си, ала му се стори, че се изплъзва, скоро вече не я усещаше, не я виждаше. Повика я, но тя не отговори. Озова се сам, прав насред трапезарията, стиснал собствените си ръце. В краката му кученцето бе излязло от кашона и си играеше с връзките на обувките му.

*

„Произходът на злото“ излезе през юни 1976-а. Успехът на книгата беше незабавен и огромен. Славословен от критиката, забележителният Хари Куебърт, на трийсет и пет години, бе обявен за най-големия писател на своето поколение.

Две седмици преди излизането на книгата, съзнаващ ефекта, който тя щеше да произведе, издателят на Хари лично отиде в Орора да се срещне с него.

- Е, Куебърт, казват, че не желаете да дойдете в Ню Йорк - подхвана той.

- Не мога да замина от тук - отвърна Хари. - Чакам някого.

Чакате някого? Какво говорите? Цяла Америка ви иска. Ще станете изключителна звезда.

- Не мога да замина, имам куче.

- Ще го вземем с нас. Ще видите, ще го дундуркаме - ще си има бавачка, готвач, човек, който да го разхожда, и друг, който да му прави тоалета. Хайде, стягайте си куфарите и да тръгваме на път към славата, приятелю.

И Хари напусна Орора, за да потегли на многомесечно турне из страната. Скоро говореха само за него и за изумителната му книга.

От кухнята на „Кларкс“ или в спалнята си Джени го следваше чрез радиото и телевизията. Купуваше всички вестници, в които пишеха за него, и благоговейно пазеше всички статии. Купуваше и книгата му всеки път когато я видеше в някой магазин. Имаше над десет екземпляра и до един ги бе чела. Често се питаше дали той няма да се върне и да я потърси. Когато минаваше пощальонът, се улавяше, че чака писмо. Звъннеше ли телефонът, надяваше се, че е той.

Чака цялото лято. Сърцето й се разтупваше, щом срещнеше кола, подобна на неговата.

Чака и през есента. Когато вратата на „Кларкс“ се отваряше, си представяше, че се е върнал и идва да я види. Той беше любовта на живота й. Междувременно, за да си занимава ума, мислеше за благословените дни, когато бе идвал да работи на маса № 17 в „Кларкс“. Там, съвсем близо до нея, бе написал шедьовъра, от който тя препрочиташе по няколко страници всяка вечер. Ако искаше да остане да живее в Орора, той би могъл да продължи да идва тук всеки ден - тя щеше да остане да работи като сервитьорка заради удоволствието да бъде до него. Нямаше нищо против да сервира хамбургери до края на живота си, стига да живее до него. Щеше да му пази тази маса, завинаги. И въпреки мърморенето на майка й, поръча на свои разноски метална табелка, която завинти на маса № 17 и върху която накара да гравират следния текст:

На тази маса през лятото на 1975 г.

писателят Хари Куебърт

написа знаменития си роман „Произходът на злото”

На 13 октомври 1976-а Джени навърши двайсет и шест години. Хари беше във Филаделфия, бе прочела това във вестника. Откакто бе заминал, нямаше вест от него. Тази вечер, в дневната на семейната къща, пред родителите й, Травис Дон, който от една година всяка неделя обядваше у семейство Куин, поиска ръката на Джени. И тъй като вече бе изгубила надежда, тя прие.

*

Юли 1985 г.

Десет години след събитията призракът на Нола и на отвличането й беше пометен от времето. По улиците на Орора животът отдавна бе възстановил правата си - децата, качени на летните си кънки, отново шумно траеха на хокей, отново участваха в състезания по скачане на въже и I игантските дами отново се появиха по тротоарите. На главната улица велосипедите отново се трупаха пред магазина на семейство Хендорф, където шепа бонбони вече се продаваха за близо един долар.

В края на една сутрин през втората седмица на юли Хари, настанил се на терасата в Гуз Коув, се наслаждаваше на топлината на летните дни, докато четеше коректурите на втория си роман. Кучето Сторм спеше, легнало до него. Прелетяха ято чайки. Хари ги проследи с поглед и видя, че кацат на плажа. Веднага стана и отиде до кухнята за сухия хляб, който държеше в алуминиевата кутия с надпис Спомен от Рокланд, Мейн, после слезе на плажа, натроши хляба и го хвърли на птиците, асистиран от стария Сторм, вече трудноподвижен и измъчван от артроза. Седна на едрия пясък, за да погледа птиците. Кучето седна до него и той дълго го гали. „Горкичкият стар Сторм - говореше му, - едва ходиш, а? Вече не си в първа младост... Спомням си деня, в който те купих, беше в навечерието на Коледа седемдесет и пета. Ти беше мъничка космата топка, не по-голяма от двата ми юмрука.“

Внезапно чу глас, който го викаше.

- Хари?

Някакъв човек го викаше от терасата. Хари присви очи и разпозна Ерик Рендъл, ректорът на Бъроуския университет в Масачусетс. Двамата мъже се бяха харесали по време на една лекция преди година и оттогава поддържаха редовен контакт.

- Ерик? Вие ли сте? попита Хари.

- Лично.

- Стойте там, идвам.

След няколко секунди Хари, с мъка следван от стария лабрадор, се присъедини към Ерик на терасата.

- Опитах се да се свържа с вас - обясни ректорът, за да оправдае неочакваното си посещение.

- Не вдигам често телефона - усмихна се Хари.

- Това новият ви роман ли е? - попита Рендъл, като видя разпръснатите по масата листове.

- Да, трябва да излезе през есента. От две години го пиша. Остава да изчета коректурите, но знаете ли, мисля, че каквото и да напиша, никога няма да е като „Произходът на злото“.

Рендъл се загледа в Хари със симпатия.

- Всъщност - каза той - писателите пишат една и съща книга през целия си живот.

Хари кимна и предложи кафе на посетителя си. После двамата се настаниха на масата и Рендъл обясни:

- Хари, позволих си да дойда, защото си спомних, че искате да преподавате в университета. Така ми казахте веднъж. В момента се освобождава едно място за преподавател в Катедрата по литература в Бъроус. Знам, че това не е Харвард, но нашият университет също е качествен. Ако постът ви интересува, ваш е.

Хари се обърна към кучето с цвят на слънце и го погъделичка по врата.

- Чуваш ли това, Сторм - пошушна му той на ухото. - Ще преподавам в университета.

6.

Принципът на Барнаски

- Виждате ли, Маркъс, хубаво нещо са думите, но понякога са безполезни, недостатъчни. Идва момент, когато някои хора не желаят да ви чуят.

- Тогава какво да правим?

- Хванете ги за яката и натиснете гърлото им с лакът. Много силно.

- Защо?

- За да ги задушите. Когато думите не вършат работа, раздайте правосъдие с юмруци.

В началото на август 2008 година с оглед на новите разкрития, направени по време на разследването, щатският прокурор на Ню Хампшър представи на съдията, натоварен със случая, нов доклад, заключаващ, че Лутър Кейлъб е убил Дебора Купър и Нола Келерган, която е отвлякъл, пребил до смърт и заровил в Гуз Коув. По повод на доклада съдията призова Хари на спешно изслушване, в хода на което обвиненията срещу него окончателно отпаднаха. Този пореден обрат придаде на случая популярността на голям летен сериал - Хари Куебърт, звездата, застигната от миналото си и изпаднала в немилост, заплашена от смъртна присъда и със съсипана кариера, в крайна сметка бе оневинен.

Лутър Кейлъб се сдоби с позорна посмъртна слава, животът му стана обект на журналистически писания, а името му бе записано в пантеона на големите престъпници в историята на Америка. Всеобщото внимание се съсредоточи изцяло върху него. Ровеха се в живота му, илюстрованите седмичници разнищиха личната му история, публикувайки архивни снимки, купени от близките му: безгрижните му години в Портланд, талантът му на художник, понесеният побой, слизането му в ада. Потребността му да рисува голи жени силно впечатли публиката и журналистите се обърнаха към психиатрите за допълнителни разяснения - за позната патология ли ставаше дума? Дали тя лежи в основата на последвалите трагични събития? Едно изтичане на информация от полицията позволи да се разпространят снимки на портрета, иззет от Елайджа Стърн, и създаде възможност за най-безумни предположения - всички се питаха защо Стърн, могъщ и уважаван човек, бе разрешил да се използва за модел разголено петнайсетгодишно момиче?

Не един неодобрителен поглед се насочваше към щатския прокурор, когото някои смятаха за виновен за това, че е действал, без много да разсъждава, и че е съсипал репутацията на Куебърт. Имаше и такива, според които, подписвайки прословутия доклад от август, прокурорът бе подписал края на кариерата си. Магистратът бе отчасти спасен от Гахалоуд, който, в качеството си на отговорник за разследването от страна на полицията, пое изцяло отговорността, свиквайки пресконференция, за да обясни, че именно той е арестувал Хари Куебърт, но пак той го е освободил, и че това не е парадокс, нито слабост, а доказателство за правилното функциониране на правосъдието. „Никого не сме арестували несправедливо - заяви Гахалоуд пред многобройните журналисти. - Имахме подозрения, които после се разсеяха. И в двата случая действахме последователно. Такава е работата на полицията.“ И с цел да обясни защо са били необходими толкова години, за да се идентифицира престъпникът, той спомена теорията за кръговото движение - Нола е била централен елемент, около който са се въртели много други елементи. Трябвало е да се изолират всички без един - убиецът. А това изолиране е могло да стане едва след откриването на останките. „Казвате, че са ни били необходими трийсет и три години, за да разкрием убийството - припомни той на аудиторията си, - но всъщност ни бяха необходими само два месеца. През останалото време нямахме труп, нямахме и убийство. Само едно изчезнало момиче.“

Най-малко от всички разбираше ситуацията Бенджамин Рот. Един следобед го срещнах случайно на щанда за козметика в един от големите търговски центрове в Конкорд.

- Щура работа - рече ми той. - Отидох да видя Хари в мотела вчера. Човек би казал, че оттеглянето на обвиненията изобщо не го радва.

- Тъжен е - обясних аз.

- Тъжен? Спечелихме и той е тъжен?

- Тъжен е, защото Нола е мъртва.

Но тя е мъртва от трийсет години.

- Сега вече е истински мъртва.

- Не разбирам какво искате да кажете, Голдман.

- Не се учудвам.

- Все едно, минах да го видя, за да му кажа да се разпореди за къщата. Свързах се със застрахователите и те ме увериха, че поемат всички разноски, но той трябва да се обърне към архитект и да реши какво иска да направи. Него това като че ли изобщо не го интересуваше. Всичко, което успя да ми каже, беше: „Заведете ме там“. Отидохме. Има още сума ти неща в тази къща, не знам дали сте забелязали. Той всичко е оставил, мебели, непокътнати предмети. Казва, че няма нужда от нищо. Останахме повече от час вътре. Един час, през който си съсипах патъците, купени за шестстотин долара. Показах му онова, което би могъл да запази, особено някои от старинните мебели. Предложих му да събори една от стените, за да разшири дневната, и му припомних, че може да съди щата за морални щети, причинени от цялата история, както и че бихме могли да претендираме за хубава кръгла сумичка. Но той дори не реагира. Предложих му да се свърже с транспортна фирма, за да пренесе всичко останало здраво в склад, казах му, че дотук е имал късмет, че не е паднал силен дъжд, нито е минал някой крадец, а той ми отговори, че нямало смисъл. Дори добави, че нямало значение даже и да го оберат, че така мебелите щели да са от полза за някого. Разбирате ли нещо, Голдман?

- Да. Къщата вече не му служи за нищо.

- За нищо ли? Как така?

- Защото няма вече кого да чака.

- Да чака? Но кого е чакал?

- Нола.

- Та Нола е мъртва!

- Именно.

Рот сви рамене.

- Всъщност - каза той аз бях прав от самото начало. Малката Келерган е била мръсница. Изчукала се е с целия град, а Хари просто е бил баламата, нежният, леко глуповат романтик, който сам се е нрецакал, като й е писал любовни писма, дори и е написал цяла книга.

Той се изсмя гадно.

Дойде ми много. С бърз жест и само с една ръка го сграбчих за яката на ризата и го притиснах до стената, събаряйки шишенца е парфюм, които се строшиха на пода, после забих свободната си ръка в гърлото му.

- Нола е променила живота на Хари! извиках. - Жертвала се е за него! Забранявам ви да повтаряте пред всички, че е била мръсница.

Той се опита да се отдръпне, но не можа. Чувах как се дави в опитите си да каже нещо. Около нас се насъбраха хора, дотичаха полицаи от охраната. Накрая го пуснах. Беше се зачервил като домат, ризата му бе раздърпана. Изговори задъхано:

- Вие... вие... Вие сте луд, Голдман! Луд сте! Луд като Куебърт! Мога да подам жалба, знаете ли?

- Правете каквото искате, Рот!

Той си тръгна бесен и когато се отдалечи, извика:

- Вие казахте, че е мръсница, Голдман! Във вашия откъс го пишеше, нали така? За всичко сте виновен вие!

Исках книгата ми да поправи злото, причинено от разпространението на откъса. Оставаше месец и половина до официалното й излизане и Рой Барнаски беше свръхвъзбуден - по няколко пъти на ден ми се обаждаше, за да сподели с мен вълнението си.

- Всичко е идеално! - възкликна той при един от разговорите ни. - Ще излезе точно навреме! Докладът на прокурора и последвалият скандал са за нас невероятен късмет, защото след три месеца са изборите за президент и тогава никой няма да прояви и най-малкия интерес към вашата книга, нито към случая. Знаете ли, информацията е безкраен поток в крайно пространство. Информационната маса е експоненциална, докато времето, което всеки от нас й отделя, е ограничено и неразтегливо. Простосмъртните й посвещават, колко, един час на ден? Двайсет минути за безплатния вестник в метрото сутрин, половин час за интернет в службата и четвърт час Си Ен Ен вечер преди сън. И за това времево пространство съществува безкрайно много материя! По света се случват купища позорни неща, но за тях не се говори, защото няма време. Не може да се говори и за Нола Келерган, и за Судан, няма време, разбирате ли. Продължителност на вниманието: петнайсет минути Си Ен Ен вечер. След това хората искат да си гледат сериала. Животът е въпрос на приоритети.

- Циничен сте, Рой - отвърнах.

- Не, за бога, не съм! Престанете да ме обвинявате във всички смъртни грехове. Вие сте един кротък ловец на пеперуди, мечтател, който прекосява степта в търсене на вдъхновение. Но шедьовър да ми напишете за Судан, няма да го издам. Защото на хората не им пука за Судан! Не им пука! Така че, да, можете да ме смятате за мръсник, само че аз просто откликвам на търсенето. Никой не го е грижа за Судан, това е положението. Днес навсякъде говорят за Нола Келерган и Хари Куебърт и трябва да се възползваме от това. След два месеца ще говорят за новия президент и вашата книга вече няма да съществува. Само че ще сме продали толкова много екземпляри, че вие живот ще си живеете в новата си къща на Бахамите.

Не можеше да се отрече - Барнаски умееше да заема медийното пространство. Всички вече говореха за книгата и колкото повече говореха, толкова повече рекламни кампании организираше той, за да ги подтикне да говорят. „Случаят „Хари Куебърт“, книгата за един милион долара, така я представяше пресата. Беше ми ясно, че астрономическата сума, която ми бе предложил и за която нееднократно бе говорил пред медиите, представляваше всъщност рекламна инвестиция - вместо да похарчи тези пари за промоции и афиши, той ги бе използвал, за да подклажда всеобщия интерес. А и впрочем не отричаше, когато му зададох въпроса, дори ми разви цяла теория - според него от възшествието на интернет и на социалните мрежи насам търговските правила не важат.

- Представете си, Маркъс, колко струва само едно рекламно място в метрото на Ню Йорк. Цяло богатство. Плащаме много пари за афиш с ограничен живот и с ограничен брой хора, които ще му обърнат внимание - трябва тези хора да са в Ню Йорк, да се возят на точно тази линия и да слязат или да се качат точно на тази спирка през определен период от време. Докато сега е достатъчно, по един или друг начин, да се пробуди интересът, да се „пусне мухата“, както се казва, та да се заговори за вас и да се разчита, че ще подпалите социалните мрежи. Така получавате достъп до безплатно и неограничено рекламно пространство. Хората по целия свят се заемат, без дори да си дават сметка, да ви лансират в планетарен мащаб. Не е ли невероятно? Ползвателите на фейсбук са просто хора сандвичи, които работят без заплащане. Би било глупаво да не си послужим с тях.

- Вие това направихте, така ли?

- Като ви дадох един милион долара? Да. Платете на някого като на играч от Националната баскетболна асоциация или от Националната хокейна лига, за да напише книга, и можете да сте сигурни, че всички ще говорят за него.

В Ню Йорк, в седалището на „Шмид и Хансън“ цареше върховно напрежение. Цели екипи бяха мобилизирани, за да подсигурят подготовката и издаването на книгата. По „Федекс“ получих телефонен апарат за конферентна връзка, с който можех да участвам от апартамента ми в „Риджънтс“ във всякакви съвещания, организирани в Манхатън. Съвещания с екипа по маркетинг, натоварен с промоцията на книгата, съвещания с екипа по графичното оформление, който изготвяше корицата на книгата, съвещания с юридическия екип за уточнение на законовите положения, свързани с книгата, и накрая съвещания с писателите призраци, които Барнаски използваше за някои от своите прочути автори и които на всяка цена искаше да ми пробута.

Телефонно съвещание № 2 - с писателите призраци

- Книгата трябва да е завършена след три седмици, Маркъс - за десети път ми каза Барнаски. - След това ще имаме десет дни за останалите издателски дейности и една седмица за печат. Което означава средата на септември. Ще успеете ли?

- Да, Рой.

- Ако трябва, веднага се включваме - изрева отнякъде шефът на писателите призраци, който се казваше Франсоа Ланкастър. - Вземаме първия самолет за Конкорд и утре сме при вас, за да помогнем.

Чух и другите да припяват, че да, ще са там утре и ще бъде страхотно.

- Ще бъде страхотно да ме оставите да работя - отвърнах аз. - Ще завърша книгата сам.

- Но те са много добри - настоя Барнаски. - Дори вие няма да видите разликата!

- Да, и вие няма да видите разликата - повтори Франсоа. - Защо искате да работите, като може да не го правите?

- Не се безпокойте, ще спазя срока.

- Господин Голдман - казва ми Сандра от Отдела по маркетинг, -трябват ни ваши снимки от времето на писане на книгата, архивни снимки с Хари, снимки от Орора. И също бележките ви за книгата.

- Да, всичките ви бележки! - обади се Барнаски.

- Да... Добре... Защо? - попитах.

- Бихме искали да издадем книга за книгата ви - обясни ми Сандра. - Нещо като бордови дневник, богато илюстриран. Ще има луд успех, всички, които са си купили книгата ви, ще пожелаят да притежават и дневника на книгата, и обратно. Ще видите.

Въздъхнах.

Не мислите ли, че в момента имам друго да върша, не да пиша книга за книгата, която още не съм написал?

- Още не сте я написали? - истерично изрева Барнаски. - Незабавно ви изпращам призраците!

- Никого не изпращайте! В името на Бога, оставете ме спокойно да си завърша книгата!

Телефонно съвещание № 6 - с писателите призраци

- Написахме, че когато погребва малката, Кейлъб плаче - обяви Франсоа Ланкастър.

- Как така написахме?

- Ами да, той погребва малката и плаче. Сълзите се стичат в гроба и разкапват пръстта. Красива сцена е, ще видите.

- Но по дяволите! Да не би да съм ви се молил да пишете красива сцена за Кейлъб, който погребва Нола?

- Ами... Не... Но господин Барнаски ми каза...

- Барнаски? Ало, Рой, там ли сте? Ало? Ало?

- Хм... Да, Маркъс, тук съм.

- Какви са тия истории?

- Не се нервирайте, Маркъс. Не мога да поема риска книгата да не бъде завършена навреме. Затова поисках от тях да продължат, за всеки случай. Просто предпазна мярка. Ако не ви харесат, няма да използваме текстовете им. Но представете си, че не ви стигне времето! Те ще са спасителният ни пояс!

Телефонно съвещание № 10 - с юридическия екип

- Добър ден, господин Голдман. Ричардсън на телефона, от Правния отдел. Значи, всичко проучихме и сме категорични - можете да

споменавате лични имена в книгата. Стърн, Прат, Кейлъб. Всичко, за което говорите, е цитирано в доклада на прокурора, който пък е цитиран от медиите. Железни сме, нищо не рискуваме. Няма измисляне, няма клевета, има само факти.

- Смятат също, че можете да вмъкнете сцени със секс или оргии под формата на фантазми или мечти - добави Барнаски. - Нали, Ричардсън?

- Абсолютно. Впрочем вече ви го казах. Героят ви може да мечтае, че прави секс, което ви позволява да вкарате секс в книгата, без да рискувате да ви дадат под съд.

- Да, малко повече секс, Маркъс - подхвана Барнаски. - Франсоа ми казваше оня ден, че книгата ви е много добра, но че за съжаление, й липсва малко пикантерия. По онова време тя е на петнайсет години, и Хари на трийсет и няколко! Подлютете леко coca! Caliente^9, както казват в Мексико.

- Но вие сте напълно превъртели, Рой! - извиках.

- Всичко ще провалите, Голдман - въздъхна Барнаски. - Историите за свети води ненапити не интересуват никого.

Телефонно съвещание № 12 - с Рой Барнаски

- Ало, Рой?

- Какъв Рой?

- Мамо?

- Марки?

- Мамо?

- Марки? Ти ли си? Кой е Рой?

- Мамка му, сбъркал съм номера.

- Сбъркал си номера? Обажда се на майка си, казва мамка му и твърди, че бил сбъркал номера?

- Не исках да кажа това, мамо. Просто трябваше да се обадя на Рой Барнаски и машинално съм набрал вашия номер. В момента мислите ми са другаде.

Обажда се на майка си, защото мислите му са другаде... От хубаво по-хубаво. Давате живот и какво получавате в замяна? Нищо.

- Съжалявам, мамо. Целуни татко. Ще ти звънна.

- Чакай малко!

- Какво?

- Нямаш ли поне минутка за бедната си майка? Значи, майка ти, която е направила от теб такъв хубав и велик писател, не заслужава да й отделиш от времето си няколко секунди? Спомняш ли си малкия Джереми Джонсън?

- Джереми? Да, заедно ходехме на училище. Защо ми говориш за него?

- Майка му беше починала. Спомняш ли си? Е, не мислиш ли, че той би искал да вдигне телефона и да поговори с милата си майчица, която е на небето с ангелите? Няма телефонна линия с небето, Марки, но има с Монтклеър! Опитай се да си спомняш това от време на време.

- Джереми Джонсън? Ама майка му не беше починала! Той така разправяше, защото тя имаше мъх по бузите, който много приличаше на брада, и всички деца му се подиграваха. Затова казваше, че майка му е умряла, а онази жена му е бавачка.

- Какво? Брадатата бавачка на Джонсън му е била майка?

- Да, мамо.

Чух майка ми да вика баща ми. „Нелсън, бързо ела, ако обичаш. Има един plotke^10, който непременно трябва да ти кажа. Брадатата жена у Джонсънови е била майката! Как така си знаел? И защо не си ми казал?

- Мамо, трябва да затварям. Имам телефонна среща.

- Какво пък е това, телефонна среща?

- Среща, за да си говорим по телефона.

- Защо двамата с теб не си правим телефонни срещи?

- Телефонните срещи са, за да се върши работа, мамо.

- Кой е този Рой, скъпи? Да не е голият мъж, скрит в стаята ти? Можеш всичко да ми кажеш, готова съм всичко да чуя. Защо искаш да правиш фонни срещи с този мръсен човек?

- Рой е моят издател, мамо. Познаваш го, срещала си го в Ню Йорк.

- Знаеш ли, Марки, говорих за твоите сексуални проблеми с равина. Той казва, че...

- Мамо, стига вече. Затварям. Целуни татко.

Телефонно съвещание № 13 - с екипа по графичното оформление

За оформлението на корицата проведохме брейнсторминг.

- Би могло да има ваша снимка - предложи Стивън, шефът на екипа.

- Или снимка на Нола - подхвърли друг.

- Снимка на Кейлъб също няма да е зле - добави трети.

- А ако сложим снимка на гората? - обади се четвърти.

- Да, нещо мрачно и плашещо би могло да е добре - каза Барнаски. 8

- Или пък нещо по-стилно? - предложих накрая аз. - Изглед от Оро-ра и на преден план два силуета като китайски сенки, за които може да се помисли, че са на Хари и Нола, вървят ръка за ръка по път № 1.

- По-внимателно със стилното - каза Стивън. - Стилното отегчава. А това, което отегчава, не се купува.

Телефонно съвещание № 21 - с юридическия, графическия и маркетинговия екип

Чух гласа на Ричардсън от Правния отдел.

- Искате ли понички?

Отвърнах:

- Моля? Аз ли? Не.

- Не говори на вас - обясни Стивън от оформлението. - А на Сандра от маркетинга.

Барнаски се изнерви.

- Дали не можем да спрем да плюскаме и да си предлагаме чашки топло кафе и бухтички? Играем си на гости, или произвеждаме бестселъри?

*

Докато работата ми по книгата вървеше с голяма скорост, разследването на убийството на началника Прат тъпчеше на място. Гахалоуд бе мобилизирал няколко следователи от Криминалния отдел, но те нямаха никакъв напредък. Никаква следа, по която да тръгнат. Дълго разговаряхме по темата в един крайпътен бар на изхода на града, където Гахалоуд ходеше понякога да се скрие и да поиграе билярд.

- Това ми е бърлогата - каза ми той и ми подаде една щека, за да започнем играта. - Напоследък често идвам.

- Не беше лесно, а?

- Сега е по-добре. Поне успяхме да решим случая „Келерган“, а зова е важно. Въпреки че се разсмърдя повече, отколкото предполагах. Главно на прокурора му се стъжни, както винаги впрочем. Защото неговата длъжност е изборна.

- А вие?

- Губернаторът е доволен, началникът на полицията е доволен, следователно всички са доволни. Впрочем големите клечки смятат да отворят отдел по нерешените случаи и искат аз да го оглавя.

- По нерешените случаи? Но сигурно е ужасно да нямаш нито престъпник, нито жертва? Всъщност това е история за мъртъвци.

- Това е история за живи хора. В случая с Нола Келерган бащата има право да знае какво се е случило на дъщеря му, а Куебърт за малко да го осъдят. Правосъдието трябва да си свърши работата дори години след събитията.

- А Кейлъб? - попитах.

- Мисля, че той просто е превъртял. Знаете ли, при такива разследвания се натъкваме или на серийно убийство, а в областта няма случай, подобен на този с Нола, през двете години преди и след отвличането й, или на убийство, извършено в пристъп на лудост.

Кимнах.

- Единственото, което ме притеснява - продължи Гахалоуд, - е Прат. Кой го е убил? И защо? Съществуват още неизвестни в това уравнение и ме е страх, че няма да можем да го решим.

- Още ли подозирате Стърн?

- Имам само съмнения. Говорихме вече за сенчестите зони в отношенията му с Лутър. Каква е връзката между двамата? И защо Стърн не е споменал за изчезването на колата му? Има нещо наистина странно. Дали не е някак замесен? Възможно е.

- Не го ли попитахте?

- Попитах го. Два пъти ме прие много любезно. Казва, че се чувства по-добре, откакто ми е разказал епизода с портрета. Призна, че е разрешавал на Лутър понякога да използва черния шевролет „Монте Карло“ за лични нужди, защото синият му мустанг не вървял добре. Не знам дали това е вярно, но във всеки случай обяснението е логично. Всичко изглежда логично. От десет дни се ровя в живота на Стърн и нищо не откривам. Говорих и със Сила Мичъл, попитах я какво е станало с мустанга на брат й, тя казва, че няма представа. Колата е изчезнала. Нямам нищо срещу Стърн, нищо, което да подсказва, че може да е замесен.

- Защо човек като Стърн се оставя да го командва шофьорът му? Изпълнява капризите му, дава му кола... Има нещо, което ми убягва.

- И на мен, писателче. И на мен.

Смених темата.

- Книгата ми трябва да е завършена след две седмици - казах.

- Вече? Бързо я написахте.

- Не толкова бързо. Може би ще чуете да разправят, че е написана за два месеца, но всъщност ми бяха нужни две години.

Той се усмихна.

*

В края на август 2008 година си позволих лукса да изпреваря срока, като завърших „Случаят „Хари Куебърт“, книгата, която два месеца по-късно щеше да има абсолютно феноменален успех.

Тогава дойде време да се върна в Ню Йорк, където Барнаски подготвяше промоцията със снимки и срещи с журналисти. По случайно съвпадение във времето напуснах Конкорд през предпоследния ден на август. По пътя се отбих в Орора, за да се срещна с Хари в мотела. Той както винаги седеше пред вратата на стаята си.

- Прибирам се в Ню Йорк - казах му.

- Значи, си казваме сбогом.

- Значи, си казваме довиждане. Скоро ще се върна. Ще реабилитирам името ви, Хари. Дайте ми няколко месеца и отново ще бъдете най-уважаваният писател в страната.

- Защо правите това, Маркъс?

- Защото вие направихте от мен това, което съм.

- И какво? Смятате, че имате някакъв дълг към мен? Направил съм ви писател, но тъй като за общественото мнение аз вече не съм писател, вие се опитвате да ми върнете онова, което съм ви дал?

- Не, защитавам ви, защото винаги съм вярвал във вас. Винаги.

Подадох му един дебел плик.

- Какво е това? - попита той.

- Книгата ми.

- Няма да я прочета.

- Искам съгласието ви, преди да я издам. Тази книга е ваша.

- Не, Маркъс. Ваша е. И точно в това е проблемът.

- Какъв е проблемът?

- Мисля, че е чудесна книга.

- И защо това да е проблем?

- Сложно е, Маркъс. Някой ден ще разберете.

- Ще разбера какво, да му се не види? Говорете най-после! Говорете!

Настъпи дълго мълчание.

- Какво ще правите сега? - попитах накрая.

- Няма да остана тук.

- Кое е това тук? В мотела, в Ню Хампшър, в Америка?

- Бих искал да отида в рая на писателите.

- Раят на писателите? Какво пък е това?

- Раят на писателите е мястото, където решавате да пренапишете живота си така, както бихте искали да го изживеете. Защото силата на писателите, Маркъс, е в това, че именно те решават какъв да е краят на книгата. Те притежават власт, от тях зависи кой да живее или да умре, те могат всичко да променят. Писателите имат във върха на пръстите си сила, за чието съществуване често дори не подозират. Достатъчно е да затворят очи, за да променят посоката на един живот. Маркъс, какво би станало на трийсети август седемдесет и пета година, ако...

- Миналото не може да се промени, Хари. Не мислете за това.

- Но как бих могъл да не мисля?

Оставих ръкописа на стола до него и понечих да си тръгна.

- За какво се разправя в книгата ви? - попита той тогава.

- За един мъж, влюбен в млада жена. Тя имала мечти за двама. Искала да живеят заедно, искала той да стане велик писател, университетски преподавател, искала и да имат куче с цвета на слънцето. Но един ден тази млада жена изчезнала и никога не я открили. Мъжът останал вкъщи да я чака. Станал голям писател, станал университетски преподавател и имал куче с цвят на слънце. Направил точно както тя искала и я чакал. Повече не се влюбил. Предано я чакал да се върне. Ала тя не се върнала.

- Защото е мъртва!

- Да. Но сега този мъж може да преодолее скръбта си.

- Не, твърде късно е! Той е на шейсет и седем години!

- Никога не е твърде късно да се влюбиш отново.

Приятелски му махнах с ръка.

- Довиждане, Хари. Ще ви се обадя веднага щом пристигна в Ню Йорк.

- По-добре не ми се обаждайте.

Слязох по външните стълби, които водеха към паркинга. Готвех се да се кача в колата, когато го чух да вика от балкона на първия етаж:

- Маркъс, коя дата сме днес?

- Трийсети август, Хари.

- А колко е часът?

- Почти единайсет сутринта.

- Остават само осем часа, Маркъс!

- Осем часа до кое?

- До деветнайсет часа.

Не схванах веднага и попитах:

- И какво ще стане в деветнайсет часа?

- Имам среща с нея, много добре знаете. Тя ще дойде. Погледнете, Маркъс! Вижте къде сме! В рая на писателите сме. Достатъчно е да го напишем и всичко ще се промени.

*

30 август 1975 г., в рая на писателите

Тя реши да мине не по път № 1, а покрай океана. Така беше по-благоразумно. Стиснала ръкописа под мишница, тичаше по пясъка и по камъчетата. Почти бе стигнала Гуз Коув. Още две-три мили бърз ход и щеше да бъде в мотела. Погледна часовника си - малко след осемнайсет часа. След четирийсет и пет минути ще е на мястото на срещата. В деветнайсет часа, както се бяха уговорили. Продължи да върви и наближи Сайд Крийк Лейн. Реши, че е време да мине през гората и да тръгне по път № 1. Изкачи се от плажа в гората, като се катереше от скала на скала, после предпазливо прекоси гората, внимавайки да не се одраска или да не закачи на някой храст хубавата си червена рокля. През дърветата забеляза в далечината къща - в кухнята една жена приготвяше ябълков пай.

Стигна до път № 1. Точно преди да излезе от гората, видя да профучава кола. Това беше Лутър Кейлъб, който се връщаше в Конкорд. Тя тръгна покрай пътя, измина още две мили и скоро стигна до мотела. Беше точно деветнайсет часът. Прекоси паркинга и се изкачи по външното стълбище. Стая № 8 беше на първия етаж. Затича се нагоре по стъпалата и весело почука на вратата.

На вратата се чукаше. Той бързо стана от леглото, на което седеше, и отиде да отвори.

- Хари! Хари, любими! - извика тя, като го видя да се появява в рамката на вратата.

Хвърли се на врата му и го обсипа с целувки. Той я вдигна във въздуха.

- Нола... ти си тук. Ти дойде! Ти дойде!

Тя го изгледа учудено.

- Разбира се, че дойдох, ама де!

- Сигурно съм заспал, защото сънувах кошмар... Бях в тази стая и те чаках. Чаках те и ти не идваше. Чаках и чаках, и чаках. А ти все не идваше.

Тя се притисна до него.

- Какъв ужасен кошмар, Хари! Сега съм тук! Тук съм завинаги!

Двамата дълго се прегръщаха. Той й поднесе цветята, които бе

натопил в мивката.

- Нищо ли не си си взела? - попита Хари, хогато видя, че тя няма никакъв багаж.

- Нищо. За да не будя подозрения. Ще си купим каквото ни трябва по пътя. Но взех ръкописа.

- Търсих го навсякъде!

-Бях го взела със себе си. Прочетох го. Толкова ми харесва, Хари. Истински шедьовър е!

Отново се прегърнаха, после тя каза:

- Да тръгваме! Да тръгваме бързо! Да тръгваме веднага.

- Веднага?

- Да, искам да съм далече от тук. Милост, Хари, не искам да рискуваме да ни открият. Да тръгваме веднага.

Свечеряваше се. Беше 30 август 1975 година. Два силуета се измъкнаха от мотела и бързо слязоха по стълбите към паркинга, преди да влязат в един черен шевролет „Монте Карло“. Можеше да се види как колата поема по път № 1 в северна посока и се движи бързо към хоризонта. Скоро вече не можеше да се различи формата й - превърна се в черно петънце, после в точица. Още миг можеше да се отгатне светлата точка на фаровете, след това и тя изчезна.

Двамата се отправяха към живота.

РАЯТ НА ПИСАТЕЛИТЕ

(Излизането на книгата)

5.

Момиченцето, което развълнува Америка

- С новата книга, Маркъс, започва нов живот. Тя е и момент на голям алтруизъм - вие дарявате на онзи, който иска да я открие, част от себе си. На някои ще се хареса, други ще я възненавидят. Някои ще ви превърнат в звезда, други ще ви презрат. Някои ще ви завиждат, други ще се заинтересуват от вас. Не за тях пишете вие, Маркъс. А за всички онези, които във всекидневието си ще са преживели един приятен миг благодарение на Маркъс Голдман. Ще ми кажете, че това не е кой знае какво. И все пак е достатъчно. Някои писатели искат да променят лицето на света. Но кой би могъл наистина да промени лицето на света?

Всички говореха за книгата. Вече не можех да се движа спокойно по улиците на Ню Йорк, да си правя кросчета по алеите на Сентръл Парк, без някой да ме разпознае и да възкликне: „Ей, това е Голдман! Писателят!“. Случваше се дори да се затичат след мен и да ми зададат въпросите, които не им даваха мира: „Ама така ли е станало, както разказвате в книгата си? Наистина ли Хари Куебърт го е направил?“. В кафенето в Уест Вилидж, където често се отбивах, някои от клиентите най-безцеремонно сядаха на масата ми и ме заговаряха: „В момента чета книгата ви, господин Голдман. Не мога да я оставя! И първата беше добра, ама тази! Вярно ли е, че сте получили един милион долара, за да я напишете? На колко години сте? Едва на трийсет? Трийсет години! И вече сте натрупали толкова мангизи!“ Дори портиерът на моя блок, който четеше, когато не отваряше вратата на някого, като свърши книгата, ме приклещи в асансьора, където дълго ме държа, за да излее пред мен душата си: „Значи, това се е случило с Нола Келерган? Какъв ужас! Но как стига дотам човек? А, господин Голдман, как е възможно?“.

От деня на излизането си „Случаят „Хари Куебърт“ беше номер едно по продажби в цялата страна и обещаваше да е най-продаваната книга на годината на американския континент. Навсякъде говореха за нея: по телевизията, по радиото, във вестниците. Критиците, които бяха чакали да се издъня, ме обсипваха с похвали. Казваха, че новият ми роман е велик.

Веднага след излизането на книгата заминах на промоционално турне маратон и само за две седмици обиколих цялата страна - смяната на президента задължава. Барнаски смяташе, че толкова трае времевият прозорец, който ни е отворен, преди погледите да се насочат към Вашингтон за изборите на 4 ноември. Като се върнах в Ню Йорк, с бясна скорост обходих и телевизионните студиа, за да отговоря на всеобщия интерес, който се разпростря чак до дома на родителите ми - на вратата им непрекъснато звъняха любопитни и журналисти. За да им осигуря малко спокойствие, им подарих микробус, с който решиха да изпълнят една своя стара мечта - да отидат до Чикаго, после да тръгнат по път № 66 и да стигнат до Калифорния.

В една статия в „Ню Йорк Таймс“ Нола бе наречена момиченцето, което развълнува Америка, и това определение й остана. В читателските писма, които получавах, се долавяше същото чувство -всички бяха трогнати от историята на това нещастно и малтретирано момиче, преоткрило усмивката след срещата си с Хари Куебърт. Едва петнайсетгодишна, тя се бе борила за него и му бе позволила да напише „Произходът на злото“. Някои специалисти в областта на литературата впрочем твърдяха, че тази книга може да се прочете правилно само благодарение на моята. И предлагаха нов подход, според който Нола вече не олицетворяваше невъзможната любов, а всемогъществото на чувствата. Така „Произходът на злото“, книгата, която четири месеца по-рано бе иззета от почти всички книжарници в страната, се радваше сега на все по-голяма популярност. Продажбите й се покачваха и за Коледа маркетинговият екип на Рой Барнаски подготвяше кутия в ограничен тираж с „Произходът на злото“, „Случаят „Хари Куебърт“ и анализ на текста от Франсоа Ланкастър.

Колкото до Хари, не бях имал вести от него, откакто напуснах Сий Сайд Мотел. Непрекъснато се опитвах да му се обадя, но телефонът му беше изключен, а когато набирах мотела и исках да ме свържат с него, телефонът даваше свободно и никой не вдигаше. Общо взето, нямах никакъв контакт с Орора, което може би бе по-добре. Нямах никакво желание да науча как е приета книгата ми там. Знаех само от Правния отдел на „Шмид и Хансън“, че Елайджа Стърн упорства в опитите си да ме даде под съд, окачествявайки като клеветнически свързаните с него пасажи и главно тези, в които се питах за причините, поради които не само е отстъпил пред молбата на Лутър, като е поискал от Нола да позира гола, но и не е уведомил полицията за изчезването на черния „Монте Карло“. А го бях търсил преди излизането на книгата, за да ми даде своята версия за фактите, ала той не благоволи да ми отговори.

От третата седмица на октомври нататък, точно както бе предвидил Барнаски, президентските избори заеха цялото медийно пространство. Поканите, които получавах, намаляха драстично и аз изпитах известно облекчение. Бях изживял две мъчителни години, първия ми успех, болестта на писателите, после най-накрая втората книга. Духът ми беше умиротворен и наистина се нуждаех от малко почивка. Тъй като нямах желание да заминавам сам и исках да благодаря на Дъглас за подкрепата му, купих два билета за Бахамите с намерението да отида на почивка с приятел, нещо, което не ми се бе случвало от гимназията насам. Смятах да го изненадам една вечер, когато бе дошъл вкъщи да гледаме мач по телевизията. Ала за мое голямо огорчение той отклони поканата ми.

- Би било страхотно - каза ми, - но съм решил да заведа Кели на Карибите по същото време.

- Кели? Още ли ходиш с нея?

- Да, разбира се. Не знаеше ли? Смятаме да се сгодим. Мисля там да й поискам ръката.

- О, супер! Наистина се радвам за двама ви. Моите поздравления.

Сигурно съм придобил малко тъжен вид, защото той ми каза:

- Марк, ти имаш всичко, което всеки би искал да има в живота. Време ти е да си намериш спътница.

Кимнах.

- Ами... не помня откога не съм излизал с момиче - оправдах се аз.

Той се усмихна.

- Не се безпокой, ще излезеш.

Два дни след този разговор, в четвъртък вечерта, на 23 октомври 2008 година, настъпи големият обрат.

Дъглас ми бе уредил среща с Лидия Глор, за която научил от агента й, че все още си пада по мен. Убеди ме да й се обадя и се разбрахме да се срещнем в един бар в Сохо. В деветнайсет часа Дъглас мина през къщи да ме подкрепи морално.

- Още ли не си готов? - каза той, когато, гол до кръста, му отворих вратата.

- Не мога да реша коя риза да сложа - оплаках му се аз, размахвайки две окачени на закачалки ризи.

- Сложи синята, ще ти стои добре.

- Сигурен ли си, че не е грешка да излизам с Лидия, Дъг?

- Няма да се жениш, Марк. Просто ще пиеш по чаша е хубаво момиче, което ти харесва и което те харесва. Ще видите дали все още протича ток.

- А след чашата какво да правим?

- Запазил съм ти маса в един изискан италиански ресторант, недалече от бара. Ще ти изпратя имейл с адреса.

Усмихнах се.

- Какво бих правил без теб, Дъг?

- За какво са приятелите?

В този момент звънна мобилният ми телефон. Вероятно нямаше да отговоря, ако не бях видял на екранчето на телефона, че се обажда Гахалоуд.

- Ало, сержант? Радвам се да ви чуя.

Той говореше с лошия си глас.

- Добър вечер, писателче. Съжалявам, че ви безпокоя.

- Изобщо не ме безпокоите.

Долавях, че е силно притеснен. Каза ми:

- Писателче, мисля, че имаме гигантски проблем.

- Какво се е случило?

- Става дума за майката на Нола Келерган. Тази, за която разправяте в книгата, че е биела дъщеря си.

- Луиза Келерган, да. Какво за нея?

- Имате ли достъп до интернет? Трябва да ви изпратя имейл. Отидох в хола и включих компютъра. Влязох в пощата, без да

затварям телефона, и видях, че Гахалоуд ми е изпратил снимка.

- Какво е това? - попитах. - Започвам да се тревожа.

- Отворете снимката. Спомняте ли си, че ми говорехте за Алабама?

- Да, разбира се, че си спомням. Келерганови бяха от там.

- Сгафили сме, Маркъс. Напълно сме забравили да проучим Алабама. На всичкото отгоре вие ми бяхте казали.

- Какво съм ви казал?

- Че трябва да открием какво се е случило в Алабама.

Щракнах с мишката върху образа. Беше снимка на надгробен камък, върху който фигурираше следният надпис:

ЛУИЗА КЕЛЕРГАН

1930-1969

Нашата обичана съпруга и майка

Бях изумен.

- Боже господи! - прошепнах. - Какво значи това?

- Че майката на Нола е починала през шейсет и девета, тоест шест години преди изчезването на дъщеря й!

- Кой ви изпрати тази снимка?

- Един журналист от Конкорд. Утре ще е на първа страница във вестниците, писателче, и вие знаете как става - няма да минат и три часа, и в цялата страна ще твърдят, че нито книгата ви, нито разследването са достойни за доверие.

Онази вечер не вечерях с Лидия Глор. Дъглас изкара Барнаски от делова среща, Барнаски изкара Ричардсън от юридическия екип от дома му и проведохме особено бурно кризисно съвещание в една от заседателните зали на „Шмид и Хансън“. Снимката беше всъщност взета от местен вестник от областта на Джаксън. Барнаски бе прекарал два часа в напразни опити да убеди главния редактор на „Конкорд Хералд“ да не я публикува на първа страница на другия ден.

- Представяте ли си какво ще кажат хората, когато научат, че книгата ви е пълна с лъжи! - разкрещя ми се той. - Но да му се не види, Голдман, не си ли проверявате източниците?

- Не знам и аз, това е някакво безумие! Хари ми разказваше за майката. Често ми е говорел за нея. Вече нищо не разбирам. Майката е биела Нола! Той ми го каза! Разправяше ми за удари и за давене.

- А сега какво казва Куебърт?

- Не мога да се свържа с него. Тази вечер поне десет пъти му звънях. Впрочем аз от два месеца нямам вести от него.

- Продължавайте да звъните! Оправете се някак си! Открийте някого, който може да ви отговори! Намерете ми обяснение, което да дам на журналистите утре сутрин, когато ми наскочат.

В двайсет и два часа се обадих на Ърни Пинкас.

- Добре де, а ти защо реши, че майката е жива? - попита ме той.

Останах като гръмнат. Накрая отвърнах тъпо:

- Никой не ми каза, че е мъртва!

- Но никой не ти е казал и че е жива!

- Напротив! Хари ми каза.

- Значи, се е подиграл с теб. Бащата Келерган дойде в Орора сам с дъщеря си. Тук никога не е имало майка.

- Вече нищо не разбирам! Изпитвам усещането, че полудявам. Как ще изглеждам сега в очите на хората?

- Като пълен мръсник, Маркъс. Мога да те уверя, че ние тук трудно преглъщаме хапа. Цял месец те гледаме да се надуваш по вестниците и телевизията. Всички си казвахме, че говориш каквото ти дойде наум.

- Защо никой не ме предупреди?

- Да те предупреди? За да ти каже какво? Да те попита дали случайно не бъркаш, като разправяш небивалици за майка, вече починала по време на събитията?

- От какво е починала?

- Нямам представа.

- А музиката? А синините? Имам свидетели, които потвърдиха всичко това.

- Свидетели на какво? Че преподобният е пускал грамофона си на макс, за да може спокойно да пребива дъщеря си? Да, подозирахме това. Но в твоята книга ти разказваш, че отец Келерган се е криел в гаража, докато майката е пердашела момичето. Проблемът обаче е, че майката не е стъпвала в Орора, тъй като е починала, преди двамата да се преместят. Как сега да повярват в останалата част на книгата? А ти ми каза, че ще ме цитираш в благодарностите...

- Цитирах те!

- Сред другите имена: Ърни Пинкас, Орора. Исках името ми да е с големи букви. Исках да говорят за мен.

- Какво? Но...

Той ми тресна телефона. Барнаски, който гледаше лошо, насочи заплашителен пръст към мен.

- Голдман, утре вземате първия самолет за Конкорд и отивате да оправите този лайнарник.

- Рой, ако отида в Орора, ще ме линчуват.

Той се засмя насила и каза:

- Смятайте се за щастлив, ако само ви линчуват.

*

Дали момиченцето, което развълнува Америка, бе родено от болния мозък на писател в творческа криза? Как подобна подробност бе така безотговорно пренебрегната? Информацията от „Конкорд Хералд“, подхваната от всички медии, сееше съмнение в истината за случая „Хари Куебърт“.

Сутринта в петък на 24 октомври взех самолета за Конкорд, където пристигнах в ранния следобед. Наех кола на летището и отидох право в щатската полиция, там ме очакваше Гахалоуд. Той ми разказа това, което бе научил за миналото на семейство Келерган в Алабама.

- Дейвид и Луиза Келерган се женят през петдесет и пета година -започна. - Той вече е пастор на процъфтяваща енория, а Луиза му помага да я доразвие. Нола се ражда през шейсета. През следващите години не се случва нищо необичайно. Но една нощ през лятото на шейсет и девета в къщата избухва пожар. Момиченцето е спасено от пламъците в последния момент, майката обаче загива. Няколко седмици по-късно преподобният напуска Джаксън.

- Няколко седмици?

- Да. И отиват в Орора.

- Но тогава защо Хари ми каза, че майката е пребивала Нола?

- Трябва да е бил бащата.

- Не, не! - извиках. - Хари говореше за майката! Била е майката! Имам запис!

- Ами да го чуем записа - предложи Гахалоуд.

Носех със себе си минидисковете. Разпръснах ги на бюрото на Гахалоуд и се опитах да намеря по етикета този, който ми трябваше. Бях ги подредил много стриктно, по свидетели и по дати, но не успявах да открия въпросния запис. Тогава изпразних чантата си и от нея изпадна един последен диск, без дата. Веднага го пъхнах в рекордера.

- Странно - казах. - Защо не съм му сложил дата?

Включих машинката. Чух гласа си, който обявяваше, че е вторник, 1 юли 2008 година. Бях записал Хари в стаята за посещения в затвора.

-

Затова ли искахте да заминете? Казвате, били сте го решили заедно, но защо точно на трийсети август вечерта?

-

Това, Маркъс, беше заради една ужасна история. Записвате ли?

- Да.

-

Сега ще ви разкажа един много сериозен епизод. За да разберете. Само не искам да се разчува.

-

Разчитайте на мен.

-

Знаете ли, през седмицата, когато бяхме па Мартас Винярд, Нола не бе казала, че е с приятелка, а просто бе избягала от къщи. Потеглила, без да каже нищо на никого. Като я видях отново, в деня след завръщането ни, изглеждаше ужасно тъжна. Каза, че майка й я набила. Имаше следи по тялото. Плачеше. Тогава ми разправи, че майка й я наказва за дреболии. Че я удря с метална линия и й прилага онази гадост, като в „Гуантанамо“, давенето - пълни леген с вода, хваща дъщеря си за косите и потапя главата й във водата. Това можело да я освободи.

- Да я освободи?

- Да я освободи от злото. Нещо като кръщение, предполагам. Исус в река Йордан или нещо такова. Отначало не можех да повярвам, ала доказателствата бяха налице. Попитах я: „Но кой ти стори това? “. „Мама.“ „А защо баща ти не реагира?“ „Татко се затваря в гаража и слуша музика, много силна. Така прави, когато мама ме наказва. Не иска да чува. “Нола не издържаше повече, Маркъс. Не издържаше повече. Поисках да оправя нещата, да поговоря с Келерганови. Това трябваше да се прекрати. Но Нола ме умоляваше да не се намесвам, каза ми, че ще има ужасни неприятности, че родителите й сигурно ще я изпратят далече от града и никога вече няма да се видим. И все пак това положение не можеше да продължава. Затова към края на август, някъде към двайсети, решихме, че трябва да заминем. Бързо. И тайно, разбира се. Избрахме датата трийсети август. Искахме да караме до Канада, да пресечем границата във Върмонт. Да отидем може би е Британска Колумбия, да се настаним е дървена колиба. На брега на езеро. Представяхме си, че ще живеем прекрасен живот. Никой никога нямаше да узнае къде сме.

- Значи, затова смятахте да избягате?

- Да.

- Но защо не искате да говоря за това?

- Защото това е само началото на историята, Маркъс. После направих ужасно откритие за майката на Нола...

В този момент ни прекъсна надзирателят. Посещението бе завършило.

-

Ще продължим разговора следващия път, Маркъс - рече ми Хари, изправяйки се. - А дотогава, нито дума за това!

- И какво е открил за майката на Нола? - нетърпеливо попита Гахалоуд.

- Не си спомням продължението - отвърнах, обезпокоен, докато ровех из дисковете.

Внезапно спрях, усетих, че пребледнявам, и извиках:

- Не е истина!

- Кое, писателче?

- Това беше последният запис на Хари! Затова няма дата на диска! Напълно го бях забравил. Така и не завършихме този разговор! Защото след това дойдоха разкритията за Прат, после Хари вече не искаше да го записвам и аз продължих интервютата, като си водех бележки в един бележник. После онези страници излязоха във вестниците и Хари ми се разсърди. Как съм можел да съм толкова глупав?

- Трябва спешно да поговорим с Хари - заяви Гахалоуд и грабна палтото си. - Да разберем какво е открил за Луиза Келерган.

И двамата тръгнахме към Сий Сайд Мотел.

За наша огромна изненада, вратата на стая № 8 ни отвори не Хари, а една висока блондинка. Отидохме да питаме служителя на рецепцията, който ни обясни:

- Не сме имали Хари Куебърт.

- Невъзможно - казах. - Той прекара тук много седмици.

По настояване на Гахалоуд служителят провери в регистъра си последните шест месеца. След което категорично повтори:

- Не сме имали Хари Куебърт.

- Не е възможно - нервирах се аз. - Виждал съм го точно тук! Висок мъж с рошави побелели коси.

- А, той ли! Да, имаше такъв човек, мотаеше се по паркинга. Само че не е наемал стая.

- Наемаше стая № 8! - избухнах аз. - Знам това, често съм го виждал седнал пред вратата.

- Да, седеше пред вратата. Нерядко съм го приканвал да си върви, но той всеки път ми даваше по сто долара! За толкова пари можеше да седи колкото иска. Разправяше, че имал хубави спомени от тук.

- И откога не сте го виждали? - попита Гахалоуд.

- Ами... Поне от няколко седмици. Спомням си, че в деня, когато си тръгна, ми даде сто долара, та ако някой го търси по телефона, да прехвърлям обаждането в стая № 8 и да оставям телефона да звъни. Изглежда, бързаше. Това беше веднага след разправията.

- Разправията? - избоботи Гахалоуд. - Каква разправия? Каква е сега пък тази история е разправия?

- Ами вашият приятел се скара е един тип. Един дребен старец, който бе дошъл с кола специално за да му направи сцена. Беше доста оживена сцена. С викове и всичко останало. Готвех се да се намеся, но старецът в крайна сметка се качи в колата си и си замина. Тогава и вашият приятел реши да си тръгне. Аз, така или иначе, щях да го изгоня, защото не обичам такива работи. Клиентите се оплакват и после аз опирам пешкира.

- Но за какво беше разправията?

- За някакво писмо. Така мисля. „Вие сте били!“, така викаше старецът на приятеля ви.

- Писмо ли? Какво писмо?

- Ама откъде да знам аз?

- После какво стана?

После старецът си замина и приятелят ви също се измете.

- Можете ли да го разпознаете?

- Стареца ли? Не, не мисля. Но питайте колегите си. Защото този чешит се върна. Струваше ми се, че иска да очисти приятеля ви. Разбирам аз от тия работи, гледам сума ти сериали по телевизията.

- Приятелят ви вече беше хванал пътя, обаче аз усещах, че има нещо шило. Тогава извиках ченгетата. Две магистрални патрулки пристигнаха много бързо и го провериха. После го пуснаха да си ходи. Казаха, че няма нищо.

Гахалоуд веднага позвъни в централата, за да поиска да го уведомят кого са проверявали наскоро в Сий Сайд Мотел пътните полицаи.

- Ще ми се обадят, щом получат информацията - рече ми той, като затвори.

Нищо не разбирах. Прокарах ръка през косата си и казах:

- Това е лудост! Лудост!

Служителят внезапно ме изгледа странно и попита:

- Вие да не сте господин Маркъс?

- Да, защо?

- Защото приятелят ви остави за вас плик. Каза, че един млад мъж сигурно ще дойде да го търси и че сигурно ще каже „Това е лудост! Лудост!“. Заръча, ако този тип дойде, да му дам това.

И ми подаде един плик от амбалажна хартия с ключ вътре.

- Ключ? - възкликна Гахалоуд. - И нищо друго?

- Нищо.

- Но ключ от къде?

Огледах го внимателно. И внезапно го разпознах.

- От шкафчето му във фитнеса в Монтбъри!

Двайсет минути по-късно бяхме в съблекалнята на залата за фитнес. В шкафче 201 имаше купчина листове и написано на ръка писмо.

Драги Маркъс,

Ако четете тези редове, значи, е настанала голяма бъркотия около книгата ви и имате нужда от отговори. Това би могло да ви заинтересува. Истината е в тази книга.

Хари

Купчината листове бяха напечатан на машина ръкопис, подвързан, не много дебел, чието заглавие бе

Чайките на Орора

от Хари Л. Куебърт

- Какво значи това? - попита Гахалоуд.

- Нямам представа. Прилича на неиздаден текст на Хари.

- Хартията е стара - установи Гахалоуд, който разглеждаше страниците внимателно.

Бързо ги прелистих.

- Нола е говорила за чайки - казах. - Хари ми разправяше, че тя обичала чайките. Трябва да има някаква връзка.

- Но защо говори за истина? Да не би това да е текст за случилото се през седемдесет и пета година?

- Не знам.

Решихме да отложим проучването на ръкописа за по-късно и да отидем в Орора. Пристигането ми не остана незабелязано. Минувачите не криеха презрението си и ми казваха в очите какво мислят за мен. Пред „Кларкс“ Джени, бясна заради начина, по който бях описал майка й, и отказвайки да повярва, че баща й е бил авторът на анонимните писма до Хари, ме оскърби публично.

Единствена Нанси Хатауей благоволи да разговаря с нас, като отидохме при нея в магазина й.

- Не разбирам - каза ми тя. - Никога не съм ви говорила за майката на Нола.

- Но ми разказахте за следите от удари, които сте забелязали. И онзи епизод, когато Нола била избягала от дома си и не се прибрала цяла седмица, а родителите й твърдели, че е болна.

- Ама само баща й беше. Той отказваше да ме пусне в дома си, когато Нола се изпари през онази прословута седмица в края на юли. Никога не съм ви говорила за майка й.

- Разказвахте ми за удари с метална линия по гърдите. Спомняте ни си?

- Да, имаше следи от удари. Но не съм казвала, че майка и я е биела.

- Записал съм ви! Беше на двайсет и шести юни. Нося със себе си лиска, погледнете датата отгоре.

Пуснах рекордера.

-

Странно е това, което ми казвате за преподобния Келерган, госпожо Хатауей. Видях се с него преди няколко дни и ми направи впечатление на по-скоро мек човек.

- Прави такова впечатление. Поне пред хора. Бяха го повикали на помощ, да съживи енорията „ Сейнт Джеймс“, която западаше, след като, както разправяха, бе сътворил чудеса в Алабама. И наистина, скоро след като той пое нещата в свои ръце, храмът „Сейнт Джеймс“ започна да се пълни в неделя. Но иначе е трудно да се каже какво точно ставаше у семейство Келерган.

- Какво имате предвид?

- Нола беше малтретирана.

- Моля?

- Да, беше жестоко бита. Спомням си за един ужасен епизод, господин Голдман. В началото на лятото.

За първи път виждах такива следи по тялото на Нола.

Бяхме отишли да се къпем на Гранд Бийч. Нола изглеждаше тъжна и аз си мислех, че е заради едно момче. Онзи Коуди, един тип от единайсети клас, който се навърташе покрай нея. После обаче ми призна, че я тормозят вкъщи, казвали й, че е лошо момиче. Попитах я защо и тя спомена някакви събития в Алабама, но отказа да ми разкаже повече. По-късно, на плажа, когато се съблече, видях, че има ужасни белези от удари по гърдите. Веднага я попитах откъде са и тя ми отговори: „ Мама ме удари в събота с метална линия “. Тогава аз, разбира се, бях напълно изумена и помислих, че не съм разбрала. Но тя продължи: „ Това е истина.

Каза ми, че съм лошо момиче “. Нола изглеждаше толкова отчаяна, че не настоях. След Гранд Бийч отидохме вкъщи и аз намазах гърдите й с балсам. Казах й, че трябва да поговори с някого за майка си, например с медицинската сестра в училище, госпожа Сандърс. Но Нола отвърна, че не иска повече да зачеква тази тема.

- Ето! - възкликнах, като спрях рекордера. - Виждате ли, говорите за майка й.

- Не - възрази Нанси. - Споделям с вас учудването си от това, че Нола споменава майка си. Просто за да ви внуша, че нещо не е било наред в дома на Келерганови. Толкова бях сигурна, че знаете, че тя е мъртва.

- Та аз нямах представа! Искам да кажа, знаех, че майката е починала, но мислех, че това е станало след изчезването на дъщеря й. Спомням си, че Дейвид Келерган дори ми показа снимка на жена си, първия път когато отидох да се срещна с него. Спомням си, че бях по-скоро изненадан от дружелюбния му прием. И също, че му казах нещо от рода на „А съпругата ви?“. И той ми отговори: „Отдавна починала“.

- Сега, като слушам записа, ми става ясно, че сте могли да ме разберете погрешно. Какво ужасно недоразумение, господин Голдман. Много съжалявам.

Отново включих апарата.

...медицинската сестра в училище, госпожа Сандърс. Но Нола отвърна, че не иска повече да зачеква тази тема.

- Какво е станало в Алабама?

- Нямам представа. Никога не узнах. Нола не ми каза.

-

Свързано ли е със заминаването им?

- Не знам. Бих искала да ви помогна, но наистина не знам.

- Моя е грешката, госпожо Хатауей - казах. - След това се насочих към Алабама.

- Значи, ако е била бита, то е от бащата? - попита Гахалоуд озадачено.

Нанси помисли малко, изглеждаше объркана. Накрая отвърна:

- Да. Или не. Имаше ги тези следи по тялото. Когато я питах какво се е случило, тя ми казваше, че вкъщи я наказват.

- За какво я наказват?

- Нищо повече не казваше. Но и не твърдеше, че баща й я бие. Всъщност нищо не е ясно. Майка ми също бе видяла следите от удари веднъж на плажа. А и тази оглушителна музика, която гърмеше периодично. Хората подозираха, че Келерган бие дъщеря си, но никой не смееше да се обади. Беше ни пастор все пак.

След разговора ни с Нанси Хатауей двамата с Гахалоуд дълго седяхме мълчаливо на една пейка пред магазина. Бях отчаян.

- Тъпо недоразумение! - възкликнах накрая. - Всичко заради едно тъпо недоразумение! Как съм могъл да бъда толкова глупав?

Гахалоуд се опита да ме успокои.

- Спокойно, писателче, не бъдете толкова строг към себе си. Всички се заблудихме. Толкова бяхме погълнати от разследването, че не видяхме най-очевидното. На всеки може да се случи.

В този миг звънна телефонът му. Той вдигна. Обаждаха се от щатската полиция.

- Изровили са името на онзи от мотела - прошепна ми, докато слушаше какво му говорят от другата страна.

След това придоби странно изражение. Отдръпна слушалката от ухото си и каза:

- Бил е Дейвид Келерган.

Вечната музика дънеше в къщата на Теръс Авеню 245 - пастор Келерган си беше у дома.

- Непременно трябва да узнаем какво е искал от Хари - каза ми Гахалоуд, докато излизахме от колата. - Само, за бога, писателче, оставете аз да водя разговора!

По време на проверката в Сий Сайд Мотел пътната полиция бе открила ловна пушка в колата на Дейвид Келерган. Но не го безпокоили, защото имал разрешително. Обяснил, че е тръгнал към един клуб по стрелба и искал да спре, за да си купи кафе от ресторанта на мотела. Полицаите нямало в какво да го упрекнат и го пуснали.

- Преслушайте го, сержант - казах аз, докато вървяхме по павираната алея към къщата. - Любопитно ми е да узная каква е тази история с писмото... Келерган ме беше уверил, че едва познава Хари. Мислите ли, че ме е излъгал?

- Точно това ще разберем, писателче.

Предполагам, че пастор Келерган ни видя, защото още преди да позвъним, отвори вратата, въоръжен с пушката си. Беше вън от себе си и имаше вид на човек, който много иска да ме убие. „Омърсихте паметта на жена ми и на дъщеря ми! - разкрещя се той. - Мръсен боклук! Гаден кучи син!“ Гахалоуд се опита да го усмири, помоли го да остави пушката, като му обясни, че сме дошли точно за да разберем какво се е случило с Нола. Няколко зяпачи, привлечени от виковете и шума, притечаха да видят какво става. Скоро пред къщата се събра любопитно множество, докато пастор Келерган продължаваше да врещи, а Гахалоуд ми правеше знак да се оттеглим бавно. Пристигнаха две патрулки от Орора с включени сирени. От едната излезе Травис Дон, видимо не особено доволен да ме завари тук. Каза ми: „Мислиш, че не си направил достатъчно мръсотии в този град?“, после попита Гахалоуд дали има основателна причина щатската полиция да бъде в Орора, без да са го уведомили предварително. Знаех, че времето ни е ограничено, затова извиках към Дейвид Келерган:

- Отговорете ми, преподобни. Пускахте музиката докрай и се кефехте, а?

Той отново размаха пушката си.

- С пръст не съм я пипнал! Никой никога не я е бил! Вие сте лайно, Голдман! Ще наема адвокат и ще ви дам под съд!

- А, така ли? И защо още не сте го направили? Защо вече не сте в съда? Може би защото нямате желание да се ровят в миналото ви? Какво се случи в Алабама?

Той се изплю и каза:

- Типове като вас не могат да разберат, Голдман!

- За какво ходихте при Хари Куебърт в Сий Сайд Мотел? Какво криете от нас?

В този момент Травис също се развика, заплашвайки Гахалоуд, че ще съобщи на началството му, така че трябваше да си тръгнем.

Качихме се на колата и мълчаливо се отправихме към Конкорд. Накрая Гахалоуд каза:

- Какво сме пропуснали, писателче? Какво ни е минало пред очите, без да го видим?

- Сега знаем, че Хари е бил в течение на нещо, свързано с майката на Нола, за което не ми е разказвал.

- И можем да предположим, че пастор Келерган знае, че Хари знае. Но какво знае, за бога!

- Сержант, мислите ли, че пастор Келерган може да е замесен в тази история?

*

Пресата ликуваше.

Ново развитие по случая „Хари Куебърт ". Несъответствия, открити в разказа на Маркъс Голдман, поставят под съмнение достоверността на книгата му, прехвалена от критиката и представена от магната на северноамериканското книгоиздаване Рой Барнаски като точен разказ за събитията, довели до убийството на младата Нола Келерган през 1975 година. Не можех да се върна в Ню Йорк, преди да разнищя тази история, затова се укрих в апартамента ми в „Риджънтс“ в Конкорд. Дадох координатите на мястото на пребиваването ми само на Дениз, за да ме информира как вървят нещата в Ню Йорк и какви са последните данни за призрачната майка Келерган.

Тази вечер Гахалоуд ме покани на вечеря в дома си. Дъщерите му участваха в кампанията в подкрепа на Обама и ми дадоха стикери за колата ми. По-късно в кухнята Хелън, на която помагах да измие чиниите, ми каза, че не изглеждам добре.

- Не разбирам какво съм направил - обясних й аз. - Как съм могъл до такава степен да се заблудя?

- Сигурно има основателна причина, Маркъс. Знаете ли, Пери много ви вярва. Казва, че сте изключителен човек. От трийсет години го познавам и не съм го чувала да използва това определение за когото и да било. Сигурна съм, че не сте направили нищо лошо и че има разумно обяснение на нещата.

През тази нощ с Гахалоуд се затворихме в кабинета му и в продължение на дълги часове проучвахме ръкописа, оставен ми от Хари. Така открих чудесния роман „Чайките на Орора“, в който той разказваше историята си с Нола. Нямаше никаква дата, но прецених, че е написал тази книга след „Произходът на злото“. Защото, ако първата бе посветил на невъзможната и неосъществена любов, в „Чайките па Орора“ разказваше как Нола го е вдъхновявала, как никога не е спряла да вярва в него и го е насърчавала, превръщайки го в големия писател, какъвто бе станал. И в края на романа Нола не умира. Няколко месеца след успеха на книгата му главният герой, наречен Хари, забогатява и изчезва - отива в Канада, където в една красива къща на брега на езеро го очаква неговата Нола.

В два часа през нощта Гахалоуд направи кафе и ме попита:

- Всъщност какво се опитва да ни каже с книгата си?

- Представя си своя живот, ако Нола не беше мъртва - отвърнах. Тази книга е раят на писателите.

- Раят на писателите? Това пък какво е?

Това е, когато умението да пишеш се обърне срещу теб. Вече не знаеш дали героите ти съществуват в главата ти, или в реалността.

- И с какво ни помага това?

- Нямам представа. Никаква. Книгата е много хубава, а той никога не я е издал. Защо я е държал в чекмеджето?

Гахалоуд сви рамене.

- Може би не се е осмелявал да я издаде, защото разказва за изчезнало момиче - каза той.

- Може би. Но в „Произходът на злото“ също говори за Нола и това не му е попречило да предложи романа на издателите. И защо ми пише: Истината е в тази книга? Истината за кое? За Нола? Какво иска да каже? Че Нола не е мъртва и живее в дървена колиба?

- Това би било безсмислено - отсъди Гахалоуд. Изследванията бяха категорични - откритият скелет е нейният.

- Какво тогава?

- Тогава не напредваме особено, писателче.

На другата сутрин Дениз ми телефонира, за да ми каже, че някаква жена се обадила в „Шмид и Хансън“ и я насочили към нея.

- Искаше да говори с вас - обясни ми Дениз. - Настоя, че било важно.

- Важно ли? За какво се отнася?

- Каза, че в Орора е била в един клас с Нола Келерган. И че Нола й е разказвала за майка си.

*

Кеймбридж, Масачусетс, събота, 25 октомври 2008 г.

Тя фигурираше в годишника за 1975-а на гимназията в Орора под името Стефани Хендорф. Снимката й беше две снимки преди тази на Нола. Ърни Пинкас не бе открил следите й. Тъй като съпругът й беше от полски произход, сега се наричаше Стефани Ларжиняк и живееше в богатска къща в Кеймбридж, бостънското луксозно предградие. Там отидохме с Гахалоуд на 25 октомври 2008-а. Жената беше на четирийсет и осем години, на колкото щеше да е Нола сега. Хубава жена, с два брака и три деца, тя бе преподавала история на изкуството в Харвард и в момента управляваше собствена картинна галерия. Бе отраснала в Орора и учила в един клас с Нола, Нанси Хатауей и някои други, с които се бях срещал по време на разследването си. Като я слушах да се връща към миналото си, си мислех, че е от оцелелите. Че имаме, от една страна, Нола, убита на петнайсетгодишна възраст, и от друга, Стефани, получила правото да живее, да отвори картинна галерия и дори да се омъжи два пъти.

На ниската масичка в дневната тя бе подредила няколко снимки от младежките си години.

- Следя случая от самото начало - обясни ни. - Спомням си деня, в който Нола изчезна, всичко си спомням, предполагам, като останалите момичета на моята възраст, които по онова време живееха в Орора. Каква история... Много харесах книгата ви, господин Голдман. Толкова добре сте описали Нола. Благодарение на вас сякаш отново съм с нея. Наистина ли ще правят филм?

- От „Уорнър Брадърс“ искат да купят правата - отвърнах.

Тя ни показа снимките - бяха от годишен празник, на който присъстваше и Нола, годината беше 1973-та. После подзе:

- С Нола бяхме много близки. Всички в Орора я обичаха. Несъмнено защото с баща си бяха затрогваща двойка - любезният пастор и преданата му дъщеря, винаги усмихнати, никога намръщени. Спомням си, че когато капризничех, мама ми казваше: „Вземай пример от малката Нола! Горката, Бог й е отнел майката и въпреки това тя е винаги мила и признателна“.

- Боже мили - прекъснах я, - как не съм разбрал, че майка й е била починала? И вие казвате, че сте харесали книгата ми? Сигурно сте се питали що за некадърен писател съм!

- Нищо подобно. Напротив! Дори си мислех, че е било нарочно. Защото аз изживях това с Нола.

- Как така сте изживели това с Нола!

- Веднъж се случи нещо много странно. Едно събитие, което ме накара да се отдръпна от нея.

*

Март 1973 г.

Родителите Хендорф държаха универсалния магазин на главната улица. Понякога след училище Стефани водеше там Нола и двете тайно се тъпчеха с бонбони от склада. Така направиха и този следобед скрити зад чувалите с брашно, нагъваха плодови резанки, докато ги заболи коремът, и се смееха с ръка на устата, за да не ги чуят. По изведнъж Стефани забеляза, че нещо не е наред с Нола. Погледът й се бе променил, бе престанала да слуша.

- Нола, добре ли си? - попита Стефани.

Никакъв отговор. Стефани повтори въпроса си и накрая чу Нола да казва:

- Аз... трябва да се прибирам.

- Вече? Но защо?

- Мама иска да се прибера.

Стефани помисли, че не е разбрала.

Моля? Майка ти ли?

Нола скочи, обзета от паника. И повтори:

- Трябва да тръгвам!

- Но, Нола! Майка ти е починала!

Нола бързо се отправи към вратата на склада и тъй като Стефани се опитваше да я задържи за ръката, тя се обърна и я хвана за роклята.

- Майка ми! - изкрещя ужасена. - Не знаеш какво ще ми направи! Когато съм лоша, ме наказва!

И избяга тичешком.

Стефани дълго стоя, онемяла от изумление. Вечерта разказа за сцената на майка си, но госпожа Хендорф не й повярва. Само нежно я погали по главата.

- Не знам откъде ги измисляш тези истории, миличка. Хайде, спри да говориш глупости и иди си измий ръцете. Баща ти се прибра и е гладен. Сядаме да вечеряме.

На другия ден в училище Нола изглеждаше спокойна, все едно нищо не се бе случило. Стефани не посмя да спомене епизода от предишния ден. Обезпокоена, накрая реши да поговори с пастор Келерган и десетина дни по-късно отиде в кабинета му, където той я прие мило както винаги. Предложи й сироп, после се приготви да я изслуша, като мислеше, че е дошла при него в качеството му на пастор. Ала когато тя му разказа на какво е присъствала, той също не й повярва.

- Трябва да си недочула нещо - каза й.

- Знам, че изглежда налудничаво, преподобни. Но е истина.

-Та в това няма никакъв смисъл. Защо Нола би ти разказвала

подобни глупости? Не знаеш ли, че майка й е починала? Искаш да ни огорчиш ли?

- Не, но...

Дейвид Келерган бързаше да приключи разговора, ала Стефани настоя. Лицето на духовника внезапно се промени. Стефани никога не го бе виждала в такова състояние. За пръв път сърдечният пастор бе придобил мрачно и почти плашещо изражение.

- Повече да не съм те чул да говориш за тази история! - нареди й той. - Нито пред мен, нито пред когото и да било, ясно ли е? Иначе ще кажа на родителите ти, че си малка лъжкиня. И че съм те сварил да крадеш в храма. Ще кажа, че си ми откраднала петдесет долара. Не искаш да имаш неприятности, нали? Тогава бъди добро момиче.

*

Стефани замълча и запремята снимките в ръцете си, преди да се обърне към мен.

- Така че повече не отворих дума за това, никога - каза тя. - Но и никога не забравих случилото се. С времето взех да се убеждавам, че не съм чула добре, че не съм разбрала и че нищо подобно не бе станало. И ето че излиза вашата книга и намирам в нея същата обсебваща и съвършено жива майка. Не можете да си представите как се почувствах. Вие имате невероятен талант, господин Голдман. Преди няколко дни, когато във вестниците започнаха да пишат, че сте разказвали каквото ви дойде наум, си казах, че трябва да се свържа с вас. Защото знам, че разказвате истината.

- Но коя истина? - възкликнах. - Майката е отдавна мъртва.

- Знам това. Ала знам и че сте прав.

- Мислите ли, че Нола е била бита от баща си?

- Във всеки случай така разправяха. В училище виждахме следите по тялото й. Но кой би се опълчил срещу преподобния? В Орора през седемдесет и пета година не се бъркахме в чуждите работи. А и нравите бяха различни. Всеки получаваше по някой шамар от време на време.

- Нещо друго идва ли ви наум? - попитах още. - За Нола или за някой друг?

Тя се замисли, после отвърна:

- Не. Освен че е почти... забавно да откриеш след всички тези години, че Нола е била влюбена точно в Хари Куебърт.

- Какво искате да кажете?

- Знаете ли, аз бях такова наивно дете... След епизода в склада по-малко се срещах с Нола. Но през лятото, когато изчезна, редовно я виждах. През онова лято на седемдесет и пета доста работих и магазина на родителите ми, който се намираше срещу пощата. И представете си, точно там непрекъснато попадах на Нола. Ходеше в пощата да пуска писма. Разбрах това, защото все минаваше покрай магазина, и накрая я попитах. И тя изплю камъчето. Каза ми, че е лудо влюбена в някого, с когото си пише. Никога не уточни за кого става дума. Мислех, че за Коуди, едно момче от единайсети клас от баскетболния отбор. Така и не успях да видя името на получателя, но веднъж забелязах, че адресът е в Орора. И се запитах какъв е смисълът да пишеш от Орора на някого, който живее в Орора.

Когато си тръгнахме от Стефани Ларжиняк, Гахалоуд ме изгледа с големи озадачени очи и каза:

- Но какво точно става, писателче?

- Щях да ви попитам същото, сержант. Според вас какво трябва да направим сега?

- Това, което отдавна трябваше да направим - да отидем в Джаксън, Алабама. Вие открай време задавате правилния въпрос, писателче: какво се е случило в Алабама?

4.

Sweet Home Alabama^11

- Към края на книгата, Маркъс, предложете на читателя още един обрат.

- Защо?

- Защо ли? Но защото трябва да го държите в напрежение до последния момент. То е, все едно че играете на карти пазите си някой коз за накрая.

Джаксън, Алабама, 28 октомври 2008 г.

И отидохме в Алабама.

На аерогарата в Джаксън ни посрещна млад офицер от щатската полиция, Филип Томас, с когото Гахалоуд се бе свързал няколко дни ио-рано. Чакаше ни в сектора на пристигащите, облякъл униформа, прав като бастун, прихлупил фуражка над очите си. Поздрави Гахалоуд почтително, после ме погледна и леко повдигна фуражката си.

- Не съм ли ви виждал някъде? - попита ме. - По телевизията?

- Възможно е - отвърнах.

- Ще ви помогна - намеси се Гахалоуд. - За книгата му говорят всички. Но внимавайте с него, той е способен да забърка такава каша, каквато не можете да си представите.

- Значи, в книгата си описвате семейство Келерган? - продължи Томас, опитвайки се да прикрие учудването си.

- Точно така - отговори Гахалоуд вместо мен. - Стойте по-далече от този тип. Преди да го срещна, и аз водех мирно и тихо разследване.

Томас вземаше ролята си много на сериозно. По молба на Гахалоуд ни бе подготвил неголямо досие за семейство Келерган, което прегледахме в един ресторант близо до летището.

- Дейвид Дж. Келерган е роден в Монтгомъри през двайсет и трета г одина - обясни ни Томас. - Следвал е теология, преди да стане пастор и да дойде в Джаксън, за да служи в църквата „Маунт Плезънт“. Жени се за Луиза Бонвил през петдесет и пета. Живели са в северната част на града, в къща в спокоен квартал. През шейсета година Луиза Келерган ражда момиче, Нола. Няма какво повече да се каже. Кротко и вярващо семейство от Алабама. До драмата през шейсет и девета.

- Драма? - повтори Гахалоуд.

- Имало е пожар. През една нощ къщата е пламнала. Луиза Келерган загива в пожара.

Томас бе прибавил към досието копия от вестникарски статии от онова време.

Смъртоносен пожар на Лоуър Стрийт

Една жена е загинала снощи при пожар, възникнал в къщата й на Лоуър Стрийт. Според пожарникарите причината за пожара може да е запалена свещ. Къщата е напълно опожарена. Жертвата е съпруга на местния пастор.

В приложен откъс от полицейския доклад се казваше, че към един часа през нощта на 30 август 1969 година, когато преподобният Дейвид Келерган е отишъл на смъртния одър на свой енориаш, Луиза и Нола са изненадани от пожар, възникнал, докато са спели. Връщайки се вкъщи, преподобният забелязал гъст дим. Втурнал се вътре, горният етаж вече горял. Успял все пак да стигне до стаята на дъщеря си, която намерил в полусъзнание в леглото й. Изнесъл я в градината, после поискал да се върне за жена си, ала пламъците се били разнесли по стълбите. Разбудени от виковете, притичали съседи, но само за да установят, че са безпомощни. Когато дошли пожарникарите, целият първи етаж горял. Пламъците излизали от прозорците и пълзели по покрива. Луиза Келерган била открита мъртва, задушена. В полицейския доклад се казваше още, че запалена свещ вероятно е подпалила завесите, преди пожарът бързо да се разпространи из останалата част на къщата, строена предимно от дърво. Преподобният Келерган впрочем уточнил в показанията си, че преди да заспи, жена му често оставяла да гори парфюмирана свещ на скрина.

- Датата! - извиках, докато четях доклада. - Вижте датата на пожара, сержант!

- Боже мили, трийсети август шейсет и девета година!

- Полицаят, който е водил разследването, дълго време е подозирал бащата - обясни Томас.

- Откъде знаете?

- Говорих с него. Казва се Едуард Хоровиц. Сега е пенсионер. По цял ден ремонтира една лодка пред къщата си.

- Възможно ли е да отидем да го видим? попита Гахалоуд.

- Уредил съм го. Ще ни чака в три часа.

Пенсионираният инспектор Хоровиц стоеше невъзмутимо пред дома си и усърдно лъскаше корпуса на дървена лодка. Тъй като се задаваше буря, той бе отворил вратата на гаража си, за да се приюти вътре. Покани ни да си вземем бира от един изтърбушен кашон, който се търкаляше на земята, и заговори, без да прекъсва работата си. Разказа ни за пожара в дома на Келерганови и повтори това, което вече знаехме от полицейския доклад, без повече подробности.

- Всъщност този пожар беше доста странен - заключи той.

- Как така? - попитах.

- Дълго време мислехме, че Дейвид Келерган е подпалил къщата и е убил жена си. Нямаше никакво доказателство в подкрепа на неговата версия - като по чудо пристигнал навреме, за да спаси дъщеря си, но твърде късно, за да спаси жена си. Изкушавахме се да вярваме, че сам е запалил къщата. Още повече че няколко седмици по-късно се разкара от града. Къщата изгаря, жена му умира, той си вдига чуковете. Имаше нещо не съвсем ясно, но никога не сме разполагали и с най-малката улика, за да го обявим за виновен.

- Същият сценарий като при изчезването на дъщеря му - констатира Гахалоуд. - През седемдесет и пета година Нола просто се изпарява. Смята се, че е убита, но нищо не дава основание да се твърди това със сигурност.

- Какво имате предвид, сержант? - попитах. - Че преподобният е убил жена си, после дъщеря си? Мислите, че сме сбъркали виновния?

- Ако е така, ще е истинска катастрофа - изпъшка Гахалоуд. - С кого бихме могли да разговаряме, господин Хоровиц?

- Трудно е да се каже. Можете да отидете в храма „Маунт Плезънт“. Там е възможно да имат регистър на енориашите, някои от тих са познавали пастор Келерган. Но трийсет и девет години след събитията... Ще изгубите сума време.

- Нямаме никакво време - изруга Гахалоуд.

- Знам, че Дейвид Келерган беше доста близък с една местна секта на петдесетниците - подзе Хоровиц. - Живеят в общност в имение ма час път от тук. Те дадоха подслон на преподобния след пожара. Знам, защото ходех да разговарям с него, докато траеше разследването. Остана при тях до заминаването си. Поискайте да говорите с пастор Луис, ако е още там. Той им е нещо като гуру.

Пастор Луис, за когото говореше Хоровиц, управляваше Общността на Новата църква на Спасителя. Отидохме на другата сутрин. Томас ни взе от хотел „Холидей Ин“ покрай магистралата, където си бяхме запазили две стаи - едната заплатена от щата Ню Хампшър, другата от мен, - и ни заведе в огромно имение, голяма част от което се състоеше от обработени ниви. След като се отклонихме от пътя и се изгубихме сред царевичака, срещнахме един трактор, чийто водач ни отведе до група къщи и ни посочи къщата на пастора.

Една мила дебела жена ни прие най-любезно и ни настани в кабинет, където след няколко минути се появи въпросният Луис. Знаех, че трябва да беше към деветдесетгодишен, но спокойно можеха да му се дадат двайсет години по-малко. Изглеждаше по-скоро симпатичен, нищо общо с описанието, направено му от Хоровиц.

- От полицията ли сте? - попита той, след като се ръкува и с двама ни.

От щатската полиция на Ню Хампшър и Алабама - уточни Гахалоуд. - Разследваме смъртта на Нола Келерган.

- Имам чувството, че напоследък само за това се говори.

Докато ми стискаше ръката, ме изгледа и попита:

- Вие не стели...?

- Да, той е - раздразнено каза Гахалоуд.

- Ами тогава... Какво мога да направя за вас, господа?

Гахалоуд започна разпита.

- Пастор Луис, ако не се лъжа, вие сте познавали Нола Келерган.

- Да. По-точно, познавах добре родителите й. Очарователни хора. Много близки до нашата общност.

- Какво представлява вашата „общност“?

- Ние сме петдесетници, сержант. Нищо повече. Имаме християнски идеали и ги споделяме с другите. Да, знам, някои казват, че сме секта. Социалните служби ни посещават два пъти годишно, за да проверят дали децата ходят на училище, дали са добре хранени и дали не са малтретирани. Идват да видят и дали нямаме оръжие, дали не сме някакво разклонение на „Куклукс-клан“. Направо стават смешни. Децата ни до едно ходят в общинското училище, аз никога не съм държал карабина в ръката си и участвам активно в предизборната кампания на Барак Обама в нашия избирателен район. Какво точно искате да знаете?

- Какво стана през шейсет и девета година - отвърна Гахалоуд.

- „Аполо 11“ кацна на Луната - каза Луис. - Голяма победа на Америка над съветския враг.

- Знаете много добре какво имам предвид. Пожарът у Келерганови. Какво стана в действителност? Какво се случи с Луиза Келерган?

Не бях произнесъл и една дума, но Луис се втренчи в мен и каза:

- Напоследък все ви гледам по телевизията, господин Голдман. Мисля, че сте добър писател, а как така не сте се осведомили за Луиза? Защото предполагам, че причината да сте тук е тя, нали? Книгата ви се разминава с истината, или, за да употребя един по-говорим израз, издънили сте се. Така ли е? Какво търсите тук? Потвърждение на лъжите си?

- Истината - отговорих.

Той тъжно се усмихна.

- Истината? Но коя, господин Голдман? Божията или човешката?

- Вашата. Каква е вашата истина за смъртта на Луиза Келерган? Дейвид Келерган ли уби жена си?

Пастор Луис стана от стола си и отиде да затвори вратата на кабинета, която бе останала открехната. Приближи се до прозореца и се загледа навън. Тази сцена ми напомни посещението ни при началника Прат. Гахалоуд ми направи знак, че той поема щафетата.

- Дейвид беше толкова добър човек - прошепна накрая Луис.

- Беше? - повтори Гахалоуд.

- От трийсет и девет години не съм го виждал.

- Биеше ли дъщеря си?

- Не! Не. Беше човек с чисто сърце. Вярващ човек. Когато дойде в църквата „Маунт Плезънт“, редиците бяха празни. Шест месеца по-късно залата беше препълнена в неделя сутрин. Никога не би направил зло на жена си, нито на дъщеря си.

- Кои тогава бяха те? - тихо попита Гахалоуд. - Кои бяха Келерганови?

Пастор Луис отиде да повика жена си. Помоли я да донесе чай с мед за всички. Върна се да седне на стола си и ни изгледа един по един. Погледът му беше благ, гласът - топъл. Каза ни:

- Затворете си очите, господа. Затворете си очите. Сега се намираме в Джаксън, Алабама, през петдесет и трета година.

*

Джаксън, Алабама, януари 1953 г.

Беше от онези истории, които Америка особено обича. Един ден н началото на 1953 година дошлият от Монтгомъри млад пастор влязъл в порутената сграда на църквата „Маунт Плезънт“ в центъра на Джаксън. Навън бушувала буря - леел се проливен дъжд, по улиците вилнеела яростна вихрушка. Дърветата се люлеели, вестниците, изтръгнати от продавача, който се бил укрил под една стряха, се разпитали във въздуха, а минувачите притичвали от вход на вход, за да стигат закъдето били тръгнали.

Пасторът бутнал вратата на храма, която се затръшнала от вятъра. Вътре било мрачно и ледено. Мъжът бавно минал покрай редовете столове. Дъждът прониквал през пробития покрив и образувал локви по пода. Помещението било пусто, нямало нито един вярващ и твърде малко следи от посещения. На мястото на свещите били останали само няколко парченца восък. Пасторът се приближил до олтара, после сложил крак на първото стъпало на дървената стълба, за да се качи на амвона.

- Не правете това!

Прозвучалият от неизвестно къде глас го стреснал. Обърнал се и видял да излиза от тъмното дребен закръглен човечец.

- Не правете това - повторил той. - Стълбата е прогнила, рискувате да си счупите врата. Вие ли сте преподобният Келерган?

- Да - отвърнал Дейвид смутено.

- Добре дошли в новата ви енория, преподобни. Аз съм пастор Джереми Луис, ръководя Общността на Новата църква на Спасителя. Когато предшественикът ви си тръгна, ме помолиха да бдя над тази конгрегация. Сега тя е ваша.

Двамата мъже се здрависали топло. Дейвид Келерган треперел от студ.

- Но вие треперите - установил Луис. - Съвсем сте замръзнали! Елате, има едно кафене на ъгъла. Да пийнем по един грог и да поговорим.

Ето така се запознали Джереми Луис и Дейвид Келерган. Настанени в близкото кафене, те изчакали да премине бурята.

- Казаха ми, че,Маунт Плезънт“ не я бива много - усмихнал се Дейвид Келерган с неудобство, - но трябва да кажа, че не очаквах чак това.

- Да. Няма да скрия от вас, че се готвите да служите в църква в окаяно състояние. Енориашите вече не идват, не правят дарения. Сградата се руши. Има много работа да се върши. Надявам се това да не ви плаши.

- Ще видите, преподобни Луис, че трябва много повече, за да ме уплаши.

Луис се усмихнал. Вече бил покорен от силната личност и чара на младия си събеседник.

- Женен ли сте? - попитал.

- Не, преподобни Луис. Още съм ерген.

В продължение на шест месеца новият пастор Келерган обикалял енорията, като влизал във всяка къща, за да се представи на вярващите и да ги убеди да се върнат на пейките на „Маунт Плезънт“ в неделя. После събрал средства за поправка на покрива на храма и тъй като не бил служил в Корея, допринесъл за военното начинание, като изготвил програма за социална интеграция на ветераните. По-късно някои от тях участвали с доброволен труд в ремонта на църковния интериор. Постепенно религиозната общност се оживила, храмът „Маунт Плезънт“ преоткрил старото си великолепие и доста бързо Дейвид Келерган се превърнал в изгряваща звезда за жителите на Джаксън. Някои местни величия, членове на църковното настоятелство, го виждали в политиката. Смятали, че би могъл да стане кмет. И след това евентуално да кандидатства за федерален мандат. Може би за сенатор. Имал достатъчно потенциал.

Една вечер в края на 1953 година Дейвид Келерган отишъл да вечеря в един малък ресторант близо до църквата. Настанил се на бара, както често правел. Младата жена до него, която не бил забелязал, внезапно се обърнала и като го познала, му се усмихнала.

- Добър ден, преподобни - казала тя.

Той малко смутено се усмихнал в отговор.

- Извинете ме, госпожице, познаваме ли се?

Тя се разсмяла и разтърсила русите си къдрици.

- Аз съм от вашите енориаши. Казвам се Луиза. Луиза Бонвил.

Притеснен, задето не я бил познал, той се изчервил, а тя се заляла

от смях. За да прикрие смущението си, той запалил цигара.

- Може ли и на мен една? - попитала тя.

Той й поднесъл пакета.

- Няма да кажете на никого, че пуша, нали, преподобни? - прошепнала Луиза.

Той се усмихнал.

- Обещавам.

Луиза била дъщеря на един от градските първенци. С Дейвид започнали да излизат и скоро се влюбили един в друг. Всички казвали, че са великолепна и хармонична двойка. Оженили се през лятото на 1955 година. Сияели от щастие. Искали да имат много деца, поне шест, три момчета и три момичета, весели и засмени, които да оживят къщата на Лоуър Стрийт, където младата двойка Келерган се била нанесла. Но Луиза не успявала да забременее. Тръгнала по консултации със специалисти, отначало без успех. Накрая, през лятото па 1959-а, лекарят й съобщил добрата вест - била бременна.

На 12 април 1960 година, в многопрофилната болница в Джаксън Луиза Келерган родила своето първо и единствено дете.

- Момиче е - съобщил лекарят на Дейвид Келерган, който нервно се разхождал в коридора.

- Момиче! възкликнал преподобният Келерган, засиял от щастие.

И побързал да отиде при жена си, която притискала новороденото до гърдите си. Прегърнал я и се загледал в бебето, което още не било отворило очи. Щяло да е русичко, като майка си.

- Да я наречем ли Нола? - предложила Луиза.

Преподобният намерил, че това е много красиво име, и кимнал.

- Добре дошла, Нола - казал той на дъщеря си.

През следващите години семейство Келерган било давано за пример по всякакъв повод. Заради добротата на бащата, заради нежността на майката, заради чудесната им дъщеря. Дейвид Келерган не пестял усилията си. Той преливал от идеи и проекти, винаги подкрепяни от жена му. През летните недели ходели на пикник в Общността на Новата църква на Спасителя от приятелски чувства към пастор Джереми Луис, с когото Дейвид Келерган поддържал тесни връзки, откакто преди почти десет години се били запознали в един ветровит и дъждовен ден. Хората, с които общували по това време, говорели с възхищение за щастливото семейство Келерган.

*

- Не съм познавал по-щастливи хора от тях - каза ни пастор Луис. Дейвид и Луиза изпитваха един към друг невероятна любов. Беше истинско чудо. Сякаш Бог ги бе създал да се обичат. Освен това бяха забележителни родители. Нола беше изключително дете, живо, прелестно. Бяха семейство, което ви кара да искате и вие да имате такова и ви вдъхва вечна надежда в човешкия род. Прекрасно бе да ги гледаш. Особено в отвратителната атмосфера в Алабама през шейсетте, годините на сегрегацията.

- Но всичко рухна - вметна Гахалоуд.

- Да.

- Как?

Настъпи дълго мълчание. Лицето на пастор Луис помръкна. Неспособен да стои на едно място, той стана и направи няколко крачки из стаята.

- Защо трябва да говорим за всичко това? - попита. - Беше толкова отдавна...

- Преподобни Луис, какво се случи през шейсет и девета година? Пасторът се обърна към един голям кръст, закачен на стената, и каза:

- Изгонихме демоните от нея. Но не мина добре.

- Какво? За какво говорите?

- За малката... Малката Нола. Изгонихме демоните от нея. Беше истинска катастрофа. Мисля, че у нея имаше твърде много от Дявола.

- Какво се опитвате да ни кажете?

- Пожарът... Нощта на пожара. През онази нощ нещата не се развиха точно както Дейвид Келерган е разказал на полицията. Той наистина беше при една умираща енориашка. И когато се прибрал у дома към един през нощта, къщата горяла. Но... Как да ви го кажа... Не било точно както Дейвид Келерган разказал на полицията.

*

30 август 1969 г.

Потънал в дълбок сън, Джереми Луис не чул звънеца. Жена му Матилда отишла да отвори и веднага го събудила. Било четири часът сутринта. „Джереми, събуди се! - казала тя със сълзи на очи. - Станало е нещо лошо... Преподобният Келерган е тук. Имало е пожар. Луиза е... мъртва е!“

Луис скочил от леглото си. Заварил преподобния в дневната, обезумял, рухнал, облян в сълзи. Матилда отишла да сложи Нола да спи в стаята за гости.

- Господи! Дейвид, какво стана? - попитал Луис.

- Имаше пожар... Къщата изгоря. Луиза е мъртва. Мъртва е!

Дейвид Келерган не успявал да си възвърне спокойствието. Седял в едно кресло и сълзите се стичали по лицето му. Цялото му тяло треперело. Джереми Луис му сипал голяма чаша уиски.

- А Нола? Добре ли е? - попитал той.

- Да, слава богу. Лекарите я прегледаха. Нищо й няма.

Очите на Джереми Луис се изпълнили със сълзи.

- Господи... Дейвид, каква трагедия. Каква трагедия!

Поставил ръце на раменете на приятеля си, за да го поуспокои.

- Не знам какво се е случило, Джереми. Бях при една умираща енориашка. Като се върнах, къщата гореше. Пламъците бяха вече огромни.

- Вие ли извадихте Нола?

- Джереми, трябва да ви кажа нещо.

- Какво? Кажете ми всичко, с вас съм!

- Джереми:.. Когато стигнах до къщата и видях пламъците... Целият етаж гореше! Исках да се кача да потърся жена си, но стълбите пламтяха! Нищо не можах да сторя! Нищо!

- Небеса... А Нола?

Дейвид Келерган направи жест на отвращение.

- Казах на полицията, че съм се качил горе, че съм извел Нола от къщата, но не съм могъл да се върна за жена си...

- И това не е ли истината?

- Не, Джереми. Когато пристигнах, къщата гореше. А Нола... Нола пееше под навеса.

На другата сутрин Дейвид Келерган се усамотил с дъщеря си в стаята за гости. Искал най-напред да й обясни, че майка й е мъртва.

- Миличка - казал той, - спомняш ли си нещо за снощи? Имаше пожар, помниш ли?

- Да.

- Стана нещо много страшно. Много страшно и много тъжно, което много ще те наскърби. Мама е била в стаята си, когато е започнал пожарът, и не е могла да избяга.

- Да, знам. Мама е мъртва - обяснила Нола. - Тя беше лоша. Затова запалих стаята й.

- Моля? Но какво говориш?

- Влязох в стаята й, тя спеше. Имаше лош вид. Лоша мама! Лоша мама! Исках да умре. Затова взех кибрита от скрина й и подпалих завесите.

Нола се усмихвала на баща си, а той я помолил да повтори. И Нола повторила. В този миг Келерган чул подът да проскърцва и се обърнал. Луис бил дошъл да види как е малката и бил чул всичко.

Затворили се в кабинета.

- Нола е подпалила къщата? Нола е убила майка си? - възкликнал Луис изумен.

- Шт! Не толкова високо, Джереми! Тя... тя... казва, че е подпалила къщата, но боже мой, това не може да е вярно!

- Нола има ли демони? - попитал Луис.

- Демони ли? Не, не! Може да се е случвало с майка й да сме забелязвали понякога у нея нещо странно, но нищо особено лошо.

- Нола е убила майка си, Дейвид. Давате ли си сметка колко сериозно е положението?

Дейвид Келерган треперел. Плачел, виел му се свят, в главата му царяла пълна бъркотия. Повдигало му се. Джереми Луис му подал хартиен плик, за да се облекчи.

- Не казвайте нищо на полицията, Джереми, умолявам ви!

- Но нещата са много сериозни, Дейвид!

- Не им казвайте! В името на небето, не им казвайте. Ако полицията узнае, ще изпратят Нола в поправителен дом или кой знае къде. Тя е само на девет години...

- Тогава трябва да я лекуваме - казал Луис. - Нола е обладана от Дявола, трябва да я излекуваме.

- Не, Джереми! Не това!

- Трябва да я подложим на екзорсизъм, Дейвид. Това е единственият начин да я отървем от Лукавия.

*

- Аз я подложих на екзорсизъм - обясни пастор Луис. - В продължение на няколко дни се опитвахме да прогоним Демона от тялото й.

- Ама какъв е този кошмар? - прошепнах аз.

- Добре де - възмути се Луис. - Защо сте толкова скептични? Нола не беше Нола. Дяволът бе обладал тялото й!

- Какво й направихте? - изръмжа Гахалоуд.

- Обикновено молитвите са достатъчни, сержант!

- Нека отгатна. В този случай не са били достатъчни!

- Дяволът беше силен! Затова й потопихме главата във ведро със светена вода, за да се справим с него.

- Давенето - казах аз.

- Но и това се оказа недостатъчно. Тогава, за да поразим Демона и да го накараме да напусне тялото на Нола, прибягнахме до удари.

- Били сте малката? - избухна Гахалоуд.

- Не, не малката, Лукавия!

- Вие сте луд, Луис!

- Трябваше да я освободим! И мислехме, че сме успели. Но Нола започна да получава някакви пристъпи. С баща й поживяха известно време у нас и малката стана неконтролируема. Започна да вижда майка си.

- Искате да кажете, че Нола е имала халюцинации? - попита Гахалоуд.

- По-лошо. Започна да развива някакво раздвояване на личността. Случваше й се да се превръща в собствената си майка и да се наказва за това, което е направила. Един ден я заварих да крещи в банята. Беше напълнила ваната и с една ръка се държеше здраво за косата и се опитваше да си потопи главата в ледената вода. Не можеше да продължава така. Тогава Дейвид реши да избяга надалече. Много надалече. Каза, че трябва да напусне Джаксън, да напусне Алабама, че отдалечаването и времето сигурно ще помогнат на Нола да се оправи. Бях чул, че енорията в Орора си търси нов пастор. Дейвид не се колеба нито секунда. И замина, укри се на другия край на страната, в Ню Хампшър.

3.

Денят на изборите

- Животът ви ще бъде белязан от големи събития. Споменете ги в книгите си, Маркъс. Защото, ако се окажат много лоши, ще имат поне заслугата да са написали няколко страници от Историята.

Откъс от броя на „ Конкорд Хералд

от 5 ноември 2008 г.

БАРАК ОБАМА Е 44-тият ПРЕЗИДЕНТ

НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ

Кандидатът на демократите Барак Обама печели президентските избори срещу републиканеца Маккейн и става 44-тият президент на Съединените щати. Ню Хампшър, където през 2004 г. победител бе Джон Кери, се завърна в лагера на демократите [...]

6 ноември 2008 г.

В деня след изборите Ню Йорк ликуваше. Хората бяха празнували по улиците победата на демократите до късно през нощта, сякаш за да прогонят демоните на последния двоен мандат. Аз лично участвах във всенародната радост само чрез телевизора в кабинета ми, където се бях затворил от три дни.

Тази сутрин Дениз пристигна в офиса в осем часа с пуловер с лика на Обама, чаша с лика на Обама, значки с лика на Обама и пакет стикери с лика на Обама. „О, вие вече сте тук, Маркъс - каза ми, като влезе в антрето и видя, че навсякъде свети. - Бяхте ли навън снощи? Каква победа! Донесох ви стикери за колата.“ Докато говореше, тя остави нещата си, пусна кафе машината и изключи телефонния секретар, после влезе в моя кабинет. Като видя в какво състояние е стаята, се ококори и възкликна:

- Маркъс, за бога, какво е ставало тук?

Седях на стола си и съзерцавах една от стените, която през част от нощта бях претапицирал с бележките и схемите от разследването. Бях прослушвал и записите на Хари, на Нанси Хатауей, на Робърт Куин.

- Има нещо в тази история, което не разбирам - казах аз. - Напрало ме побърква.

- Тук ли прекарахте нощта?

- Да.

- О, Маркъс, а аз си мислех, че сте навън и се забавлявате. От толкова отдавна не сте се забавлявали. Романът ли ви тормози?

- Това, което открих миналата седмица, ме тормози.

- Какво сте открили?

- Там е работата, че не съм сигурен. Какво правите, когато откриете, че човек, от когото винаги сте се възхищавали и ви е служил за пример, ви е предал и ви е лъгал?

Тя поразмисли, после отвърна:

- Случвало ми се е. С първия ми съпруг. Заварих го в леглото с най-добрата ми приятелка.

- И какво направихте?

- Нищо. Не казах нищо. Не направих нищо. Това стана в Хамптънс, бяхме отишли да прекараме края на седмицата с най-добрата ми приятелка и съпруга й в хотел на брега на океана. В съботата, в късния следобед излязох да се разходя покрай океана. Сама, защо-то съпругът ми бил уморен, така ми каза. Прибрах се доста по-рано от предвиденото. В крайна сметка самотната ми разходка не се бе оказала толкова приятна. Върнах се в стаята ни, отворих вратата с магнитната карта и ги видях в леглото. Той лежеше върху нея, върху най-добрата ми приятелка. С тия магнитни карти можете да влезете, без да вдигнете и най-малкия шум. Те нито ме видяха, нито ме чуха. Погледах ги малко, погледах съпруга си, който се тресеше като луд, за да я накара да стене като кученце, после тихо напуснах стаята, отидох да повърна в тоалетната на партера и отново излязох на разходка. Прибрах се час по-късно. Съпругът ми беше в бара на хотела, пиеше джин и се смееше с мъжа на най-добрата ми приятелка. Нищо не казах. Вечеряхме заедно. Държах се сякаш нищо не е било. Вечерта той заспа като къпан, обясни ми, че бил изтощен. Аз пак нищо не казах. И така шест месеца.

- И тогава поискахте развод.

- Не. Той ме напусна заради нея.

- Съжалявате ли, че не сте направили нищо?

- Всеки ден.

- Значи, трябва да действам. Това ли се опитвате да ми кажете?

-Да. Действайте, Маркъс. Не ставайте жалка измамена гъска като моя милост.

Усмихнах се.

- Вие сте всичко друго, само не и гъска, Дениз.

- Маркъс, какво се случи миналата седмица? Какво открихте?

*

5 дни по-рано

На 31 октомври професор Гидиън Алканор, един от големите специалисти по педопсихиатрия на Източния бряг, когото Гахалоуд добре познаваше, потвърди това, което вече беше очевидно: Нола е страдала от сериозни психически смущения.

На другия ден след връщането ни от Джаксън с Гахалоуд отидохме с кола до Бостън, където Алканор ни прие в кабинета си в детската болница. Въз основа на предварително съобщените му данни той можа да постави диагнозата детска психоза.

- Какво значи това? - нетърпеливо попита Гахалоуд.

Алканор свали очилата си и бавно почисти стъклата им, сякаш за да размисли какво да ни каже. Накрая се обърна към мен.

- Това значи, че според мен вие имате право, господин Голдман. Прочетох книгата ви преди няколко седмици. В светлината на описаното от вас и на съобщеното ми от Пери, бих казал, че Нола понякога е губила връзка с действителността. Вероятно в такъв кризисен момент е подпалила стаята на майка си. През нощта на 30 август шейсет и девета година Нола е имала нереален поглед върху реалността. В този момент тя е искала да убие майка си, но за нея да убие не е означавало нищо. Извършила е нещо, чието значение не е осъзнавала. Към този първи травматичен епизод се е прибавил след това екзорсизмът, споменът за който спокойно може да е отключвал раздвоението на личността, когато Нола се е превръщала в убитата от самата нея майка. И точно тогава всичко се е усложнявало - когато Нола е изгубвала връзка с действителността, споменът за майката и за собственото й деяние е започвал да я обсебва.

Загледах го с изумление.

- Значи, искате да кажете, че...

Алканор кимна, преди да съм завършил изречението, и каза:

- Нола сама си е нанасяла удари в моментите на декомпенсация.

- Но кое е предизвиквало кризите? - попита Гахалоуд.

- Вероятно силни емоционални състояния: стрес, голяма тъга. Това, което описвате в книгата си, господин Голдман - срещата с Хари Куебърт, в когото се влюбва лудо, после моментът, в който той я отхвърля и така я подтиква да направи опит за самоубийство. Схемата е, бих казал, почти „класическа“. Когато емоциите се натрупат, тя декомпенсира. А когато декомпенсира, вижда майка си, която идва да я накаже за това, което е извършила.

През всичките онези години Нола и майка й са били един човек. Трябваше ни потвърждението на пастор Келерган и в събота, на 1 ноември 2008-а, отидохме с Гахалоуд и Травис Дон на Теръс Авеню 245. На Травис разказахме какво сме научили в Алабама и Гахалоуд го покани да дойде с нас с надеждата, че ще подейства успокоително на Дейвид Келерган.

Когато ни видя пред вратата си, той веднага заяви:

- Нямам какво да ви кажа. Нито на вас, нито на когото и да било.

- Аз имам нещо да ви кажа - спокойно обясни Гахалоуд. - Знам какво е станало в Алабама през август шейсет и девета година. Знам за пожара, знам всичко.

- Нищо не знаете.

- По-добре ги изслушай - обади се Травис. - Пусни ни да влезем, Дейвид. Вътре ще е по-удобно да говорим.

Накрая Дейвид Келерган отстъпи. Пусна ни вътре и ни заведе в кухнята. Наля си чаша кафе, на нас не предложи, и седна до масата.

Гахалоуд и Травис се настаниха срещу него, аз застанах прав малко встрани.

- Е, какво? - попита Келерган.

- Бях в Джаксън - отвърна Гахалоуд. - Говорих с пастор Джереми Луис. Знам какво е направила Нола.

- Замълчете!

- Страдала е от детска психоза. Получавала е шизофренични кризи. На трийсети август шейсет и девета година е подпалила стаята на майка си.

- Не! - изкрещя Дейвид Келерган. - Лъжете!

- Онази вечер сте заварили Нола да пее под навеса. Разбрали сте какво се е случило. И сте позволили да я подложат на екзорсизъм. Като сте мислили, че е за нейно добро. Било е обаче истинска катастрофа. Тя е започнала да страда от раздвоение на личността, като по време на кризите се е опитвала да се самонакаже. Тогава сте избягали далече от Алабама, прекосили сте страната с надеждата да оставите призраците зад себе си, но призракът на жена ви ви е преследвал, защото е продължавал да съществуващ главата на Нола.

По бузата му се стече сълза.

- Понякога тя получаваше кризи - задави се той. - Нищо не можех да направя. Биеше се сама. Беше едновременно дъщерята и майката. Нанасяше си удари, после сама се молеше да спре.

- А вие пускахте музика и се затваряхте в гаража, защото гледката е била непоносима.

- Да! Да! Непоносима! Но не знаех какво да сторя. Дъщеря ми, скъпата ми дъщеря, беше толкова болна.

Той зарида. Травис го гледаше, ужасен от това, на което ставаше свидетел.

- Защо не я лекувахте? - попита Гахалоуд.

- Страх ме беше да не ми я вземат. Да не я затворят! А и с времето кризите се разредиха. В продължение на няколко години ми се струваше, че споменът за пожара избледнява, дори взех да си мисля, че кризите ще изчезнат окончателно. Тя се подобряваше все повече. До лятото на седемдесет и пета. Тогава внезапно, без да мога да разбера защо, отново получи няколко силни пристъпа.

- Заради Хари - каза Гахалоуд. - Емоциите от срещата с Хари са били прекалено силни.

- Беше ужасно лято - продължи пастор Келерган. - Усещах приближаването на кризите. Почти можех да ги предскажа. Беше жестоко. Тя си нанасяше удари с линията по пръстите и по гърдите. Пълнеше леген с вода и потапяше вътре главата си, като молеше майка си да спре. А майка й чрез собствения й глас я наричаше каква ли не.

Самият вие сте я подлагали на такова давене, нали?

- Джереми Луис твърдеше, че това е единственият изход! Бяха ми казали, че Луис се смята за екзорсист, но никога не бяхме говорили на тази тема. И после изведнъж обяви, че Лукавият е обладал тялото на Нола и че трябва да я освободим от него. Приех само за да не предаде Нола на полицията. Джереми беше абсолютно луд, ала какво можех да сторя? Нямах избор... В тази страна хвърлят децата в затвора!

- А бягствата? - попита Гахалоуд.

- Случваше й се да бяга от къщи. Веднъж я нямаше цяла седмица. Спомням си, беше в края на юли седемдесет и пета. Какво трябваше да направя? Да извикам полицията? За да й кажа какво? Че дъщеря ми полудява? Реших, че ще изчакам края на седмицата, преди да бия тревога. И тогава тя се върна.

- А на трийсети август какво стана?

- Получи жестока криза. Никога не я бях виждал в такова състояние. Опитах се да я успокоя, но нищо не постигнах. Тогава се укрих в гаража и се заех да поправям проклетия мотор. Пуснах си музика възможно най-силно. Стоях там голяма част от следобеда. Знаете продължението. Когато отидох да я видя, тя вече не беше там. Излязох да обиколя квартала и чух, че били забелязали ранено момиче близо до Сайд Крийк. Разбрах, че положението е сериозно.

- Какво си помислихте?

- Честно казано, отначало помислих, че Нола е избягала от къщи и че носи следи от това, което сама си е причинила. Помислих, че Дебора Купър е видяла Нола в разгара на кризата й. В края на краищата беше трийсети август, датата на пожара в къщата ни в Джаксън.

- Беше ли имала и други подобни пристъпи на същата дата?

- Не.

- Какво тогава би могло да отключи такава криза?

Дейвид Келерган се поколеба, преди да отговори. Травис Дон разбра, че трябва да го насърчи.

- Ако знаеш нещо, Дейвид, трябва да ни го кажеш. Много е важно. Направи го за Нола.

- Когато през онзи ден влязох в стаята й и нея я нямаше, намерих на леглото й един разпечатан плик. Надписан с нейното име. Вътре имаше писмо. Прощално писмо.

- Писмо? Но ти никога не си ни споменавал за това писмо! възкликна Травис.

- Защото беше написано от мъж, чийто почерк сочеше, че едва ли е на възраст да изживява любовна история с дъщеря ми. Какво искаш? Целият град да мисли Нола за пачавра? В онзи момент бях сигурен, че полицията ще я намери и ще я доведе вкъщи. Тогава вече щях да я лекувам! Истински!

- И кой беше авторът на това прощално писмо? - попита Гахалоуд.

- Хари Куебърт.

Замълчахме поразени. Пастор Келерган стана и излезе за малко. После се върна с картонена кутия, пълна с писма.

- Намерих ги след изчезването й, скрити в стаята й зад една разклатена летва. Нола си беше писала с Хари Куебърт.

Гахалоуд взе едно от писмата и бързо го прегледа.

- Откъде знаете, че е от Хари Куебърт? - попита той. - Не са подписани...

- Знам, защото... Защото тези текстове фигурират в книгата му. Порових из кутията. В нея наистина бяха писмата, цитирани в

„Произходът на злото“, поне писмата, получени от Нола. Всичко беше вътре: писмата, в които говореха за тях двамата, писмата, до-като тя е била в клиниката „Шарлотс Хил“. Отново видях ясния и съвършен почерк от ръкописа, бях почти ужасен - всичко това бе съвсем реално.

- Ето го прословутото прощално писмо - каза пастор Келерган и подаде един плик на Гахалоуд.

Той го прочете, после ми го даде.

Любима моя,

Това е последното ми писмо. Това са последните ми думи.

Пиша ви, за да ви кажа сбогом.

От днес нататък вече няма да има „ ние “.

Влюбените се разделят и повече не се събират.

Така свършват любовните истории.

Любима моя, ще ми липсвате. Толкова ще ми липсвате.

Очите ми плачат. Всичко в мен гори.

Никога вече няма да се видим. Толкова ми липсвате.

Надявам се да бъдете щастлива.

Казвам си, че нашата история беше само сън и че е време да се събудим.

Ще ми липсвате цял живот.

Сбогом. Обичам ви така, както никога вече няма да обичам.

- Съответства на последната страница на „Произходът на злото“ - обясни ни тогава Келерган.

Кимнах. Познавах текста. Бях изумен.

- Откога знаете, че Хари и Нола са си пишели? - попита Гахалоуд.

- Разбрах едва преди няколко седмици. В супера попаднах на „Произходът на злото“. Отново го бяха пуснали в продажба. Не знам защо, но го купих. Имах нужда да прочета този роман, да се опитам да разбера. Скоро осъзнах, че вече съм чел някои изречения някъде. Страхотна сила притежава човешката памет. Замислих се и накрая се сетих: писмата, които бях намерил в стаята на Нола. Не ги бях докосвал от трийсет и три години, но явно са се били запечатали нейде в главата ми. Препрочетох ги и разбрах... Заради това ужасно писмо, сержант, дъщеричката ми се побърка от мъка. Лутър Кейлъб може и да е убил Нола, но за мен Куебърт е не по-малко виновен. Без тази криза тя може би нямаше да избяга от къщи и да срещне Кейлъб.

- И затова отидохте при Хари в мотела... - заключи Гахалоуд.

- Да! Трийсет и три години съм се питал кой е писал тези проклети писма. А отговорът открай време е бил в библиотеките на цяла Америка. Отидох в Сий Сайд Мотел и се скарахме. Толкова бях бесен, че се върнах да си взема пушката, но когато отново отидох в мотела, беше изчезнал. Мисля, че щях да го убия. Той знаеше колко крехка е тя и не я е пощадил!

Стори ми се, че падам от небето.

- Какво искате да кажете с това той знаеше? - попитах.

- Той знаеше всичко за Нола! Всичко! - извика Дейвид Келерган.

- Имате предвид, че Хари е знаел за психотичните кризи на Нола?

- Да! Бях в течение на посещенията й в Гуз Коув, където тя понякога ходеше с пишещата си машина. Останалото не ми беше известно, разбира се. Дори ми се струваше полезно за Нола, че се познава с писател. Беше през лятната ваканция и това запълваше времето й. Докато този злощастен писател не дойде да се заяжда с мен, защото мислеше, че жена ми я бие.

- Хари е идвал при вас през онова лято?

- Да. В средата на август. Няколко дни преди Нола да изчезне.

*

15 август 1975 г.

Било средата на следобеда. От прозореца на кабинета си преподобният Келерган забелязал черен шевролет да спира на паркинга на църквата. Хари Куебърт слязъл от колата и с бърза крачка се отправил към главния вход на сградата. Пасторът се запитал каква ли е причината за това посещение - откакто бил пристигнал в Орора, Хари Куебърт никога не бил идвал в храма. Чул захлопването на входната врата, после стъпките в коридора и след няколко мига писателят се появил на прага на кабинета му.

- Добър ден, Хари - казал той. - Каква приятна изненада.

- Добър ден, преподобни. Удобно ли е?

- Напълно. Заповядайте, моля ви.

Хари влязъл в стаята и затворил вратата зад себе си.

- Всичко наред ли е? - попитал преподобният Келерган. - Не изглеждате добре.

- Дошъл съм да поговорим за Нола.

- О, тъкмо исках да ви благодаря. Знам, че понякога ви ходи на гости, и винаги се връща в много ведро настроение. Надявам се, че не ви пречи... Благодарение на вас добре си уплътнява свободното време.

Изражението на Хари оставало сериозно.

- Плачеше, когато дойде тази сутрин. Разказа ми всичко за жена ви...

Преподобният побледнял.

- За... за жена ми? Какво ви каза?

- Че я бие! Че й потапя главата в леген с ледена вода!

- Хари, аз...

- Не отричайте, знам всичко.

- Хари, не е толкова просто... Аз...

- Не е просто? Сега да не започнете да ме убеждавате, че мъченията си имат основателна причина? Ще отида в полицията, преподобни. Всичко ще им разкажа.

- Не, Хари... Само не това...

- Напротив, ще отида. Какво си мислите? Че няма да посмея да ви издам, защото сте духовник? Но вие сте нищожество! Що за човек трябва да сте, за да оставяте жена си да пребива дъщеря ви?

- Хари, изслушайте ме, моля ви. Мисля, че има ужасно недоразумение и че трябва да поговорим спокойно.

*

- Не знам какво Нола беше разказала на Хари - обясни преподобният. - Хари не бе първият, който подозираше, че нещо не е наред, но дотогава си бях имал работа само с нейни приятелки, деца, с които лесно можех да се оправя. Сега беше различно. Наложи се да му призная, че майката на Нола съществува само в главата й. Помолих го да не казва на никого, обаче той започна да се меси в неща, които не го засягаха, и да ми нарежда какво да правя със собствената си дъщеря. Искаше да я лекувам! Казах му да си гледа работата... А две седмици по-късно тя изчезна.

- И после повече от трийсет години сте избягвали Хари - отбелязах аз. - Защото само вие двамата сте знаели тайната на Нола.

- Тя ми беше единствено дете, разбирате ли! Исках всички да запазят хубав спомен от нея. А не да мислят, че е била луда. Впрочем тя не беше луда! Просто чувствителна! Освен това, ако в полицията узнаеха истината за кризите й, нямаше да предприемат всички онези издирвания. Щяха да кажат, че е луда и е избягала от къщи!

Гахалоуд се обърна към мен.

- Какво означава всичко това, писателче?

- Че Хари ни е излъгал. Не я е чакал в мотела. Искал е да скъса с нея. Отдавна е знаел, че иска да скъса. Никога не е смятал да бягат заедно. На трийсети август седемдесет и пета година тя е получила последно писмо от Хари, в което той й пишел, че е заминал без нея.

След разкритията на пастор Келерган двамата с Гахалоуд веднага се върнахме в щатската полиция в Конкорд, за да сравним писмото с последната страница от намерения с останките на Нола ръкопис -бяха идентични.

- Всичко е бил предвидил! - възкликнах аз. - Знаел е, че ще я напусне. Открай време е знаел.

Гахалоуд кимна.

- Когато тя му предлага да избягат, той знае, че няма да замине с нея. Не си се представя с петнайсетгодишно момиче, което да му усложнява живота.

- И все пак тя е чела ръкописа - забелязах.

- Разбира се, но смята, че това е роман. Не знае, че става дума за истинската им история и че краят е вече предрешен. Хари не я иска. Стефани Ларжиняк ни каза, че двамата са си пишели. Нола е чакала с нетърпение минаването на пощальона. В събота сутринта, денят на бягството, в който тя си въобразява, че ще тръгне към щастието с мъжа на живота си, за последен път проверява пощенската кутия. Иска да се увери, че няма някое забравено писмо, което да провали бягството им със съдържащата се в него информация. И намира писъмцето, в което той й казва, че всичко между тях е свършено.

Гахалоуд огледа плика на последното писмо.

- Има адрес, но няма нито марка, нито печат - рече той. - Трябва да е било пуснато направо в пощенската кутия.

- Искате да кажете, от Хари?

- Да. Несъмнено го е пуснал през нощта, преди да избяга надалече. Прави го може би в последната минута, през нощта на петък срещу събота. За да не дойде тя в мотела. За да разбере, че вече няма да има срещи. В съботата, като открива писмото, Нола изпада в дива ярост, декомпенсира, получава жесток пристъп и се самонаранява.

Паникьосаният татко Келерган за пореден път се укрива в гаража. Когато идва на себе си, тя прави връзката с ръкописа. И иска да получи обяснения. Взема ръкописа и тръгва за мотела. Надява се, че не е вярно, че Хари ще е там. Но по пътя среща Лутър. И нещата вземат лош обрат.

- А тогава защо Хари се връща в Орора на другия ден след изчезването?

- Той научава, че Нола е изчезнала. Оставил й е онова писмо и изпада в паника. Сигурно се безпокои и за нея, вероятно се чувства отговорен, но главно се бои някой да не сложи ръка на писмото или на ръкописа и да му създаде неприятности. Предпочита да е в Орора, за да следи развитието на ситуацията, може би дори да прибере някои компрометиращи го доказателства.

Трябваше да открия Хари. Непременно трябваше да говоря с него. Защо ми каза, че е чакал Нола, след като й е бил написал прощално писмо? Гахалоуд обяви всеобщо издирване на базата на извлечения от кредитни карти и телефонни разговори. Но кредитната карта на Хари не беше използвана, а телефонът му не отговаряше. Проверката на данните от митниците показа, че е напуснал страната през граничния пункт Дерби Лайн във Върмонт и е влязъл в Канада.

- Значи, е преминал границата с Канада - каза Гахалоуд. - Защо Канада?

- Той мисли, че там е раят на писателите - отвърнах. - В ръкописа, който ми е оставил, „Чайките на Орора“, накрая отива там с Нола.

Да, но ви напомням, че тази книга не казва истината. Не само че Нола е мъртва, ами и както изглежда, той никога не е възнамерявал да бяга с нея. А ви оставя ръкописа, в който с Нола се озовават в Канада. Та къде е истината?

- Нищо не разбирам! - признах ядосано. - Защо, да му се не види, е избягал?

- Защото крие нещо. Но не знаем какво точно.

В този миг наистина още не го знаехме, а и изненадите ни далеч не свършваха. Две важни събития скоро щяха да дадат отговори на въпросите ни.

Същата вечер съобщих на Гахалоуд, че на другия ден ще летя за Ню Йорк.

- Как така, прибирате се в Ню Йорк? Да не сте полудели, писателче, сега, когато му се вижда краят! Я дайте да ви конфискувам личната карта!

Усмихнах се.

- Няма да ви зарежа, сержант. Но вече е време.

- Време за какво?

- За гласуване. Америка има среща с Историята.

На 5 ноември 2008 година по обед, когато Ню Йорк все още празнуваше избирането на Обама, аз имах среща с Барнаски. Щяхме да обядваме в „У Пиер“. Победата на демократите му бе подобрила настроението. „Обичам черните! - каза ми. - Обичам красивите черни! Ако ви поканят в Белия дом, вземете ме със себе си! Хубаво, какво толкова важно имате да ми казвате?“

Разказах му какво бях открил за Нола, за диагнозата й детска психоза, и той светна.

- Значи, сцените, в които описвате малтретирането... всъщност самата Нола си нанася побои и се дави?

- Да.

- Но това е забележително! - прогърмя гласът му в ресторанта. -Книгата ви полага основите на нов жанр! Читателят изживява момент на безумие, след като персонажът на майката съществува, без да съществува. Вие сте гений, Голдман! Гений!

- Не, просто се издъних. Хванах се на въдицата на Хари.

- Хари е знаел?

- Да. И сега е изчезнал от лицето на земята.

- Как така?

- Ненамираем е. Явно е преминал границата с Канада. Оставил ми е само едно неразбираемо послание и един неиздаден ръкопис за Нола.

- Държите ли правата?

- Моля?

- На неиздадения ръкопис, държите ли правата? Купувам ги!

- Но по дяволите, Рой! Не е там въпросът!

- О, пардон. Само питах.

- Липсва ми една подробност. Има нещо, което не разбирам. Тази история е детската психоза, изчезването на Хари. Липсва частица от пъзела, знам това, ала не мога да я открия.

- Вие сте неспокойна душа, Маркъс, а вярвайте ми, няма полза да се тревожите. Идете на гости на доктор Фройд и му поискайте да ви предпише успокоителни хапчета. Аз от моя страна ще се свържа с пресата, ще изготвим комюнике за болестта на момичето, ще внушим на всички, че сме го знаели от самото начало и че това е бил специалитетът на заведението - начин да покажем, че понякога истината е другаде и че не трябва да се задоволяваме с първите впечатления. Тези, които са ви плюли, ще станат за смях, а вие ще се превърнете в голям новатор. Отново ще се заговори за книгата ви и продажбите ще скочат. Защото с този удар дори онези, дето не са имали никакво намерение да я купят, няма да могат да сдържат любопитството си и ще пожелаят да разберат как сте представили майката. Голдман, вие сте гений. Аз плащам обяда.

Направих гримаса и казах:

- Не съм убеден, Рой. Бих искал да разполагам с време още малко да се поровя.

- Но вие никога не сте достатъчно убеден, приятелю! Нямаме време да ровим, както се изразявате. Вие сте поет, мислите си, че отминаващото време има смисъл, докато всъщност отминаващото време е идентично или със спечелените, или с изгубените пари. И аз съм страстен привърженик на първата възможност. А вие може би сте в течение, че от вчера имаме нов президент, красив, чернокож и много популярен. По моите изчисления ще чуваме да се говори за него по всякакъв повод в продължение на една седмица. Седмица, през която ще има място единствено за него. Така че през този период е излишно да си общуваме с медиите, можем да получим само някое антрефиле в рубриката за премазаните кучета. Ще се обърна към пресата след седмица, а това ви оставя малко време. Освен, разбира се, ако някой отбор южняци с островърхи шапки не очисти новия ни президент, което ще ни попречи да излезем на първа страница поне още месец. О, да, цял един месец. Представете си катастрофата - след месец идват коледните празници и тогава никой няма да обръща внимание на нашите истории. Следователно след една седмица разпространяваме историята с детската психоза. С притурки към вестниците и всичко, както му се полага. Ако имах още време, щях спешно да издам малка книжка за родителите. От рода на „Как да открием детската психоза, или как да избегнем детето ни да стане втора Нола Келерган и да не ни изгори живи, докато спим“. Ще се купува като топъл хляб. Но все едно, нямаме време.

Имах само една седмица, преди Барнаски да изплюе камъчето. Една седмица, за да разбера това, което още ми се изплъзваше. Изминаха четири дни. Четири безплодни дни. Непрекъснато се обаждах на Гахалоуд, който не желаеше да се признае за победен. Разследването беше в задънена улица, а той тъпчеше на едно място. После, в нощта на петия ден, едно събитие щеше да промени развоя на разследването. Беше 10 ноември, малко след полунощ. По време на дежурство полицаят от пътната полиция Дийн Форсит забелязал, че на пътя Монтбъри - Орора една кола преминава на червено и се движи с превишена скорост. Това би могло да е банално нарушение и полицаят щял да се задоволи с обикновена глоба, ако поведението на водача, който изглеждал възбуден и силно се потял, не го заинтригувало.

- Откъде идвате, господине? - попитал Форсит.

- От Монтбъри.

- Какво сте правили там?

- Бях... бях у приятели.

- Имената им?

Колебанието и проблесналата в очите на водача паника още повече заинтригували Форсит. Той насочил джобното си фенерче към лицето на мъжа и забелязал драскотина на бузата му.

- Какво ви е на лицето?

- Одраска ме един нисък клон, който не бях видял.

Това не убедило полицая.

- Защо карахте толкова бързо?

- Аз... съжалявам. Бързах. Прав сте, не трябваше да...

- Пили ли сте, господине?

- Не.

Дрегерът показал, че мъжът наистина не бил консумирал алкохол. Колата изглеждала в ред и като разгледал вътрешността на светлината на фенера си, полицаят не видял празна кутийка от лекарства или други опаковки, които обикновено се търкалят по задните седалки на автомобилите на наркоманите. Но интуицията му заработила - нещо му подсказвало, че този човек е прекалено възбуден и в същото време твърде спокоен, за да го остави да си тръгне. Внезапно забелязал това, което дотогава му било убягнало: ръцете на мъжа били мръсни, обувките му - покрити с кал, панталоните - мокри.

- Излезте от колата, господине - наредил Форсит.

- Защо? А? Защо? - замънкал водачът.

- Не спорете, излезте от колата.

Човекът се противял и раздразненият полицай решил да го измъкне насила и да го арестува за опит за възпрепятстване на органите на реда. Отвел го в централното управление на полицията в региона, където сам направил изискуемите от регламента снимки и отворил базата данни с пръстови отпечатъци. Информацията, която се появила на екрана на компютъра му, за миг го озадачила. После, макар че било един и половина през нощта, вдигнал телефона, тъй като преценил, че откритието е достатъчно важно, за да изкара от леглото сержант Пери Гахалоуд от Криминалния отдел на щатската полиция.

Три часа по-късно, около четири и половина сутринта, и мен ме събуди звънът на телефона.

- Писателче? Сержант Гахалоуд на телефона. Къде сте?

- Сержант? - отвърнах в полусъзнание. - В леглото си съм, в Ню Йорк, къде да бъда? Какво става?

- Хванахме птичето - каза той.

- Моля?

- Подпалвача на къщата на Хари... Арестувахме го тази нощ.

- Какво?

- Седнали ли сте?

- Дори съм легнал.

- Толкова по-добре. Че иначе току-виж сте получили удар.

2.

Краят на играта

- Понякога ще се чувствате обезсърчен, Маркъс. Нормално е. Казах ви, че да пишеш, е, като да се боксираш, но то е и като да тичаш. Затова непрекъснато ви пращам да търчите - ако имате моралната сила да извършвате дълги преходи, да устоявате до края, да влагате всичко, на което сте способен, цялото си сърце, и да стигнете до финиша, значи, можете да пишете. Никога не оставяйте умората или страхът да ви пречат. Напротив, използвайте ги, за да продължавате напред.

- Кажете все пак.

- Бенджамин Рот.

Въздъхнах.

- Значи, вие мислите, че Робърт Куин е убил Нола Келерган?

- Да кажем, че е възможно.

- Нека да поговоря с него.

- Няма начин.

В този момент в кабинета влезе, без да чука, някакъв човек и Гахалоуд веднага застана мирно. Беше Лансдейн, началникът на щатската полиция.

- Цяла сутрин говорих по телефона с губернатора, с журналисти и с това бедствие Рот.

- Журналисти ли? За какво?

- За онзи тип, когото сте арестувани през нощта.

- Да, господине. Мисля, че имаме сериозна следа.

Началникът сложи приятелска ръка на рамото на Гахалоуд.

- Пери... Повече не можем да продължаваме.

- Как така?

- Тази история няма край. Да бъдем сериозни, Пери. Вие сменяте виновните като носни кърпички. Рот казва, че ще направи скандал. Губернаторът иска на това да се сложи край. Време е да затворим досието.

- Но, началник, разполагаме с нови улики! Смъртта на майката на Нола, арестът на Робърт Куин. На път сме да открием нещо!

-Първо беше Куебърт, после Кейлъб, сега бащата или Куин, или Стърн, или Господ. Какво имаме срещу бащата? Нищо. Против Стърн? Нищо. Против Робърт Куин? Нищо.

- Имаме проклетия бидон от бензин...

- Рот казва, че без проблеми ще убеди кой да е съдия в невинността на Куин. Смятате ли да го обвините официално?

- Естествено.

- Значи, ще изгубите, Пери. Повтарям, ще изгубите. Вие сте добро ченге, Пери. Несъмнено най-доброто. Понякога обаче човек трябва да умее да се отказва.

- Но, началник...

- Не си проваляйте края на кариерата, Пери. Няма да ви обиждам, като веднага ви отнема разследването. От приятелски чувства към вас ви давам двайсет и четири часа. Утре в седемнайсет часа ще дойдете в кабинета ми и ще ми съобщите официално, че прекратявате разследването по случая „Келерган“. Така че, за да спазите приличие, имате двайсет и четири часа да информирате колегите си, че предпочитате да се откажете. Заведете някъде семейството си през уикенда, заслужили сте го.

- Началник, аз...

- Трябва да знаете кога да спрете, Пери. До утре.

Лансдейн излезе от кабинета и Гахалоуд се отпусна на стола си. И сякаш това не беше достатъчно, та ми се обади Рой Барнаски.

- Привет, Голдман. Бях ви дал време, една седмица, преди да уведомя пресата за развитието на случая „Нола Келерган“. Нали не сте забравили? Предполагам, че не сте открили нищо ново.

- Вижте, тръгнали сме по следа, Рой. Може би ще е добре да отложите пресконференцията.

- О, я стига! Следи, следи, все следи, Голдман. Хайде, време е да престанете с тези истории. Свикал съм журналистите утре в седемнайсет часа. Разчитам на присъствието ви.

- Невъзможно. В Ню Хампшър съм.

- Какво? Голдман, но вие сте главната атракция! Нужен сте ми!

- Съжалявам, Рой.

Затворих.

- Кой беше? - попита Гахалоуд.

- Барнаски, издателят ми. Иска да свика пресконференция утре следобед и да хвърли бомбата. Да разкаже за болестта на Нола и да обясни, че книгата ми е гениална, защото в нея се разправя за раздвоението на личността на петнайсетгодишно момиче.

- Ясно, значи, утре в късния следобед официално ще сме прецакали всичко.

Гахалоуд разполагаше с още двайсет и четири часа, през които не желаеше да стои, без нищо да прави. Предложи ми да отидем в Орора и да разпитаме Тамара и Джени, за да научим нещо повече за Робърт.

По пътя телефонира на Травис да го предупреди за пристигането ни. Заварихме го пред къщата на Куин. Беше напълно потресен.

- Отпечатъците по бидона наистина ли са на Робърт? - попита той.

- Да отвърна Гахалоуд.

Боже, не мога да повярвам! Но защо е направил това?

- Не знам...

- Вие... смятате ли, че е замесен в убийството на Нола?

- На този стадий нищо не може да се изключи. Как са Джени и Тамара?

- Зле. Много зле! В шок са. Аз също. Това е истински кошмар! Кошмар!

Той, покрусен, седна на капака на колата.

- Какво има? - попита Гахалоуд, който разбра, че нещо не е наред.

-Сержант, от сутринта не спирам да мисля за... Тази история буди толкова спомени.

- Какви спомени?

Робърт Куин се интересуваше много от разследването. По онова време често виждах Джени и в неделя обядвах у родителите й. Той непрекъснато ми говореше за разследването.

- Мислех, че жена му непрекъснато е говорила за това.

- На масата да. Но щом пристигнех, бащата ми отваряше една бира на терасата и ме разпитваше. Имаме ли заподозрян? Имаме ли следи? След обяда ме изпращаше до колата и пак говорехме за същото. Едва се отървавах от него.

- Опитвате се да ми кажете нещо ли?

- Нищо не се опитвам. Но...

- Но какво?

Той бръкна в джоба на сакото си и извади една снимка.

- Тази сутрин намерих това в един семеен албум, който Джени държи вкъщи.

Снимката беше на Робърт Куин, застанал до черен шевролет „Монте Карло“, паркиран пред „Кларкс“. На гърба пишеше Орора, август 1975 г.

- Какво значи това? - недоумяваше Гахалоуд.

- Попитах Джени и тя ми каза, че през онова лято баща й искал да купи нова кола, но се колебаел за модела. Направил постъпки пред някои дистрибутори от областта и през няколко уикенда изпробвал различни модели.

- Сред които черен „Монте Карло“? - прекъсна го Гахалоуд.

- Именно - потвърди Травис.

- Искате да кажете, че в деня на изчезването на Нола Робърт Куин може да е карал тази кцла?

- Да.

Гахалоуд поглади с ръка косата си и поиска да задържи снимката.

- Травис - каза той после, - трябва да поговорим с Тамара и Джени. Вкъщи ли са?

- Да, разбира се. Елате. В дневната са.

Тамара и Джени се бяха проснали на едно канапе. Прекарахме повече от час в опити да ги накараме да говорят, но те бяха толкова шокирани, че не можеха да си съберат ума. Накрая между две ридания Тамара успя да си припомни предишната вечер. С Робърт вечеряли рано, после гледали телевизия.

Забелязахте ли нещо странно в поведението на съпруга ви? -попита Гахалоуд.

- Не... Всъщност да, много държеше да ме накара да изпия чаша чай. Аз не исках, а той повтаряше: „Пий, миличка, пий. Това е диуретичен чай, ще ти се отрази добре“. Накрая го изпих, проклетия чай. И заспах на канапето.

- Колко беше часът?

- Бих казала, около двайсет и три.

- И после?

- После черна дупка. Спала съм като пън. Когато се събудих, беше седем и половина сутринта. Бях все така на канапето и на вратата ми чукаха полицаи.

- Госпожо Куин, вярно ли е, че съпругът ви е смятал да купи шевролет „Монте Карло“?

- Ами аз... вече не знам. Да... може би... но... Мислите, че е направил нещо лошо на малката? Че е бил той?

След тези думи тя се втурна в тоалетната да повръща.

Разговорът не ни водеше доникъде. Тръгнахме си, без да сме научили нищо ново. Времето беше срещу нас. В колата предложих на Гахалоуд да покаже на Робърт снимката на черния „Монте Карло“, която беше смазващо доказателство.

- Няма да има полза - отвърна той. - Рот знае, че Лансдейн е на път да се откаже, и вероятно е посъветвал Куин да печели време. Куин няма да проговори. А ние ще сме окончателно прецакани. Утре в седемнайсет часа следствието ще е приключило, другарчето ви Барнаски ще си изпълни номера пред всички телевизии в страната. Робърт Куин ще е свободен, а на нас цяла Америка ще ни се подиграва.

- Освен ако...

- Освен ако не стане чудо, писателче. Освен ако не разберем какво е правел Куин снощи, та толкова е бързал. Жена му казва, че е заспала в единайсет часа. Той е бил арестуван към полунощ. Значи, след един час. Поне знаем, че е бил в областта. Но къде?

Според Гахалоуд можехме да предприемем само едно: да отидем там, където Робърт Куин е бил арестуван, и да се опитаме да възстановим маршрута му. Сержантът дори си позволи лукса да прекъсне почивния ден на полицай Форсит и да го извика да дойде на място. Срещнахме се час по-късно, на изхода на Орора. Тогава той ни заведе до един участък от пътя за Монтбъри.

- Тук беше - каза ни.

Пътят беше прав, обграден от шубраци. Което с нищо не ни помагаше.

- Какво точно стана? - попита Гахалоуд.

- Идвах от Монтбъри. Рутинно патрулиране. Когато тази кола внезапно изникна пред мен.

- Как така изникна?

- Появи се на кръстовището, на пет-шестстотин метра по-нататък.

- Какво кръстовище?

- Не знам с кой път се пресича, но със сигурност е кръстовище, има знак „Стоп“. Знам го, защото това е единственият „Стоп“ в този участък.

- Онзи „Стоп“ там ли? - рече Гахалоуд, като гледаше в указаната посока.

- Онзи „Стоп“ там - потвърди Форсит.

Внезапно нещо прищрака в главата ми. Извиках:

- Това е пътят към езерото!

- Какво езеро? - попита Гахалоуд.

- Това е пресечката с пътя, който води към езерото на Монтбъри.

Тръгнахме към кръстовището, откъдето поехме по пътя за езерото. След стотина метра стигнахме до паркинга. Бреговете на езерото бяха в плачевно състояние. Есенните проливни дъждове ги бяха буквално изорали. Всичко бе потънало в кал.

*

Вторник, 11 ноември 2008 г., 8 ч.

Цяла колона полицейски автомобили пристигнаха на паркинга край езерото. С Гахалоуд изчакахме малко в колата му. Като видях камионетките на екипите от водолази, го попитах:

- Добре ли знаете какво правите, сержант?

- Не. Но нямаме избор.

Това ни беше последният коз. Краят на играта. Робърт Куин със сигурност бе идвал тук. Бе газил в калта, за да стигне до водата, бе идвал, за да хвърли нещо в езерото. Такава поне беше нашата хипотеза.

Излязохме от колата и отидохме при водолазите, които се готвеха за работа. Шефът на екипа даде някои наставления на своите хора, после се обърна към Гахалоуд.

- Какво търсим, сержант?

- Всичко. Каквото и да е. Документи, оръжие. Нямам представа. Нещо свързано със случая „Келерган“.

- Знаете, че в това езеро се хвърлят отпадъци. Ако можете да бъдете малко по-точен...

- Мисля, че това, което търсим, е достатъчно очевидно и хората ви ще го познаят, когато го намерят. Но още не знам какво е.

- На каква дълбочина в езерото според вас?

- Близо до брега. Да кажем, на разстояние едно хвърляне от брега. Бих търсил на отсрещната страна. Заподозреният е бил покрит с кал и е имал драскотина на лицето, вероятно от нисък клон. Възможно е да е искал да скрие предмет там, където никой не би имал желание да ходи да търси. Затова мисля, че е бил на отсрещния бряг, който е обрасъл с храсти и тръни.

Търсенето започна. Застанахме край водата близо до паркинга и се загледахме във водолазите, които изчезваха под водата. Беше голям студ. Измина един час, без да се случи нищо. Стояхме точно до шефа на водолазите и слушахме редките съобщения по радиостанцията.

В девет и трийсет Лансдейн се обади на Гахалоуд, за да го наругае. Викаше толкова силно, че чух целия разговор.

- Кажете ми, че не е вярно, Пери!

- Кое не е вярно, началник?

- Мобилизирали сте водолазите?

- Да, господине.

- Вие сте напълно откачили. На път сте да си провалите кариерата. Мога да ви уволня за подобна инициатива! В седемнайсет часа давам пресконференция, на която вие ще присъствате. Ще обявите, че разследването е приключено. И се оправяйте с журналистите. Вече няма да ви прикривам задника, Пери! Писна ми!

- Добре, господине.

Гахалоуд затвори. Помълчахме.

Измина още час. Претърсването оставаше безплодно. Въпреки студа ние двамата продължавахме да наблюдаваме операцията. Накрая аз казах:

- Сержант, ами ако...

- Мълчете, писателче. Ако обичате. Не говорете. Не искам да чувам въпросите и съмненията ви.

Продължихме да чакаме. Внезапно радиостанцията на началника на водолазите изпука по особен начин. Нещо ставаше. Няколко водолази излязоха на повърхността. Настъпи вълнение и всички се втурнахме към водата.

- Какво става? - обърна се Гахалоуд към шефа на водолазите.

- Намерили са! Намерили са!

- Но какво са намерили?

На десетина метра от брега водолазите бяха изровили от тинята един колт, калибър 38, и златен пандантив с изписано отгоре му име НОЛА.

По обед на същия ден, изправен зад огледалото без амалгама в една стая за разпити в щатската полиция, изслушах признанията на Робърт Куин, пред когото Гахалоуд постави намерените в езерото оръжие и пандантив.

- Значи, това правехте миналата нощ? - попита той с почти нежен глас. - Отървавахте се от уликите?

- Ка... Как ги открихте?

- Край на играта, господин Куин. Край на вашата игра. Вие бяхте с черния „Монте Карло“, нали? Нерегистриран автомобил, взет от дистрибутора. Никой нямаше да стигне до вас, ако не бяхте имали глупавата идея да се снимате с него.

- Аз... аз...

- Защо, а? Защо убихте това момиче? И онази нещастна жена?

- Не знам. Мисля, че не бях аз. Всъщност беше нещастен случай.

- Какво точно стана?

- Нола вървеше покрай пътя, предложих й да я повозя малко. Тя прие и се качи. И после... Чувствах се самотен. Искаше ми се да я погаля по косата... Тя избяга в гората. Трябваше да я хвана, за да я помоля да не казва на никого. А после тя изтича у Дебора Купър. Принуден бях... Иначе те щяха да се разприказват. Беше момент на лудост!

Робърт Куин рухна.

Когато излезе от стаята за разпити, Гахалоуд се обади на Травис, за да му съобщи, че Робърт Куин е направил пълни признания.

- Ще има пресконференция в седемнайсет часа - каза му той. - Не исках да го научите от телевизията.

- Благодаря, сержант. Аз... Какво да кажа на жена ми?

- Не знам. Но трябва да й кажете. Новината ще избухне като бомба.

- Ще го направя.

- Началник Дон, можете ли евентуално да дойдете в Конкорд за някои уточнения, свързани с Робърт Куин? Искам да спестя това на жена ви или на тъщата ви.

- Разбира се. В момента съм на работа и ме чакат за едно пътнотранспортно произшествие. А и трябва да говоря с Джени. Най-добре е да дойда довечера или утре.

- Спокойно може и утре. Вече нищо не е спешно.

Гахалоуд затвори. Изглеждаше доволен.

- А сега? - попитах.

- Сега ви каня да хапнем. Мисля, че си го заслужихме.

Обядвахме в кафетерията на полицията. Гахалоуд имаше замислен вид и не се докосна до чинията си. Носеше досието със себе си, бе го поставил на масата и в продължение на четвърт час съзерцава снимката на Робърт и на черния „Монте Карло“. Осмелих се да прекъсна размислите му.

- Какво ви тормози, сержант?

- Нищо. Питам се само защо Куин е носел оръжие. Каза ни, че е срещнал момичето случайно и го е качил в колата. Само че или всичко е било предварително замислено, и колата, и оръжието, или е срещнал Нола случайно, но тогава се питам защо е имал патлак и откъде се е снабдил с него?

- Мислите, че се е бил подготвил и се опитва да се оправдае?

- Възможно е.

Той продължи да се взира в снимката. Приближи я до лицето си, за да я огледа подробно. Внезапно забеляза нещо и погледът му се промени. Попитах:

- Какво има, сержант?

- Заглавието...

Минах от неговата страна на масата, за да разгледам снимката. Той ми посочи с пръст една будка за вестници на заден план, близо до „Кларкс“. Като се вгледах по-внимателно, успях да разчета едно от заглавията на първа страница:

НИКСЪН ПОДАВА ОСТАВКА

- Ричард Никсън си подаде оставката през август седемдесет и четвърта година! - извика Гахалоуд. - Тази снимка не е направена през август седемдесет и пета!

- Тогава кой е написал грешната дата на гърба на снимката?

- Нямам представа. Но това означава, че Робърт Куин лъже. Той не е убил никого!

Гахалоуд изскочи от кафетерията и хукна нагоре по главното стълбище, като прескачаше през три стъпала. Последвах го по коридорите до крилото с килиите. Той поиска незабавно да говори с Робърт Куин.

- Кого пазите? - извика сержантът веднага щом го видя зад решетките на килията. - Не сте изпробвали черен „Монте Карло“ през август седемдесет и пета! Предпазвате някого и искам да знам кого! Жена си? Дъщеря си?

- Джени. Предпазвам Джени.

- Джени? - повтори Гахалоуд изумен. - Дъщеря ви е...

Той извади телефона си и набра някакъв номер.

- На кого се обаждате? - попитах го.

- На Травис Дон. За да не предупреди жена си. Ако знае, че баща й всичко си е признал, тя ще се паникьоса и ще избяга.

Травис не вдигна мобилния си телефон. Тогава Гахалоуд се обади в управлението в Орора, за да ги свържат по радиостанцията.

- Тук сержант Гахалоуд, щатска полиция на Ню Хампшър - каза той на дежурния полицай. - Трябва незабавно да говоря с началника Дон.

- С началника Дон? Обадете му се на мобилния. Днес не е на работа.

- Как така? Днес говорих с него и той ми каза, че е извикан на пътнотранспортно произшествие.

- Не е възможно, сержант. Повтарям ви, че днес не е на работа.

Гахалоуд затвори пребледнял и обяви обща тревога.

*

Няколко часа по-късно Травис и Джени бяха арестувани на бостънското летище „Логан“, от което смятаха да излетят за Каракас.

С Гахалоуд напуснахме полицейското управление в Конкорд късно през нощта. Глутницата журналисти, които чакаха близо до изхода на сградата, моментално ни се нахвърлиха. Преминахме през тълпата без никакъв коментар и се качихме в колата на Гахалоуд. Той подкара мълчаливо. Попитах:

- Къде отиваме, сержант?

- Не знам.

- Какво правят ченгетата в такива моменти?

- Отиват да пийнат. А писателите?

- Отиват да пийнат.

Спряхме пред любимото му заведение на изхода на Конкорд. Влязохме и си поръчахме двойно уиски. Зад нас по телевизията течеше последната новина:

ПОЛИЦАЙ ОТ ОРОРА ПРИЗНАВА,

ЧЕ Е УБИЛ НОЛА КЕЛЕРГАН

1.

Истината за случая „Хари Куебърт“

- Последната глава на книгата, Маркъс, трябва да е най-хубавата.

Ню Йорк, четвъртък, 18 декември 2008 г.

Един месец след разкриването на истината

Тогава го видях за последен път.

Беше двайсет и един часът. Седях вкъщи и слушах любимите си минидискове, когато на вратата се позвъни. Отворих и двамата мълчаливо се загледахме. Накрая той каза:

- Добър вечер, Маркъс.

След миг колебание отвърнах:

- Мислех, че сте мъртъв.

Той поклати глава в знак на потвърждение.

- Вече съм само призрак.

- Искате ли кафе?

- Искам. Сам ли сте?

- Да.

- Вече не трябва да бъдете сам.

- Влезте, Хари.

Отидох в кухнята да стопля кафето. Той ме изчака в хола, беше нервен, играеше си със снимките по рафтовете на библиотеката ми. Когато се върнах с кафеника и чашите, разглеждаше една, на която бяхме аз и той в деня на дипломирането ми в Бъроус.

- За първи път идвам у вас - каза.

- Стаята за гости ви чака. От няколко седмици вече.

- Знаели сте, че ще дойда, така ли?

- Да.

- Добре ме познавате, Маркъс.

- Приятелите усещат тези неща.

Той тъжно се усмихна.

- Благодаря за гостоприемството, Маркъс, но няма да остана.

- Защо дойдохте тогава?

- За да ви кажа сбогом.

Опитах се да прикрия объркването си и налях кафето.

- Ако ме зарежете, няма да имам повече приятели - казах.

- Не казвайте това. Не като приятел, като син ви обичах, Маркъс.

- А аз ви обичах като баща, Хари.

- Въпреки истината?

- Истината по никакъв начин не променя това, което изпитваме към някого. Такава е голямата драма на чувствата.

- Прав сте, Маркъс. Значи, знаете всичко?

- Да.

- Как разбрахте?

- Досетих се.

- Само вие можехте да ме разкриете.

- Значи, за това ми говорехте на паркинга на мотела. Това е била причината да смятате, че между нас вече нищо няма да е същото. Знаехте, че всичко ще разкрия.

- Да.

- Как стигнахте дотам, Хари?

- Не знам...

- Имам видеозаписи на разпитите на Травис и Джени Дон. Искате ли да ги видите?

- Да, ако обичате.

Той седна на канапето. Вкарах диска в четеца и включих видеото. На екрана се появи Джени. Беше заснета във фас в една от стаите на щатската полиция в Ню Хампшър. Плачеше.

*

Откъс от разпита на Джени Е. Дон

Сержант П. Гахалоуд: Госпожо Дон, откога знаете?

Джени Дон (плаче): Аз... Никога нищо не съм подозирала. Никога! До деня, в който откриха Останките на Нола в Гуз Коув. Градът бръмчеше като кошер. В „Кларкс“ беше пълно с клиенти, с журналисти, които задаваха въпроси. Истински ад. Накрая ми прилоша и си тръгнах по-рано от обикновено, исках да си почина. Пред нас имаше кола, която не бях виждала друг път. Влязох вкъщи и чух гласове. Разпознах гласа на началника Прат. Той се караше с Травис. Не ме чуха.

12 юни 2008 е.

- Спокойно, Травис! - викаше Прат. - Никой нищо няма да разбере, ще видиш.

- Но как можеш да си толкова сигурен?

-

Куебърт ще го отнесе! Тялото беше до къщата му! Всичко е против него!

- По дяволите, а ако го оправдаят?

-

Няма. Повече никога не споменавай тази история, ясно?

Джени долови някакво движение и се скри в дневната. Видя началника Прат да излиза от къщата. Щом чу, че колата потегля, се втурна в кухнята, където завари мъжа си, напълно смазан.

- Какво става, Травис? Чух целия ви разговор! Какво криеш от мен? Какво криеш за Нола Келерган?

Джени Дон: Тогава Травис ми разказа всичко. Показа ми пандантива, обясни, че го бил запазил, за да не забравя никога какво е направил. Взех пандантива, казах, че ще се погрижа за всичко. Исках да предпазя съпруга си, исках да предпазя двойката ни. Винаги съм била сама, сержант. Нямам деца. Имам само Травис. Не исках да рискувам да го изгубя... Много се надявах, че разследването бързо ще приключи и че ще обвинят Хари. Но ето че Маркъс Голдман взе да рови в миналото, уверен, че Хари е невинен. Беше прав, обаче не можех да го оставя да го докаже. Не можех да го оставя да открие истината. Тогава реших да му изпращам писма. Подпалих проклетия корвет. Но той не обръщаше внимание на предупрежденията ми! Затова реших да подпаля къщата му.

Откъс от разпита на Робърт Куин

Сержант П. Гахалоуд: Защо направихте това?

Робърт Куин: Заради дъщеря ми. Тя много се безпокоеше от вълнението, което цареше в града, след като откриха тялото на Нола. Беше загрижена, държеше се странно. Тръгваше си от „Кларкс“ без причина. В деня, в който вестниците публикуваха откъса от книгата на Голдман, изпадна в дива ярост. Беше ужасяващо. Като излизах от служебната тоалетна, я видях да се измъква от задния вход. Реших да я проследя.

Четвъртък, 10 юли 2008 г.

Тя паркира на горския път и бързо излезе от колата, като грабна бидона с бензин и спрея с боя. Беше си сложила градински ръкавици, за да не оставя отпечатъци. Той с мъка я следваше отдалече. Когато се появи изпод дърветата, тя вече беше намацала с боя рейндж роувъра и изливаше бензин под навеса на входа.

- Джени! Спри! - изкрещя баща й.

Тя побърза да драсне една кибритена клечка и да я хвърли на земята. Входът на къщата веднага пламна. Изненадана от силата на пламъците, отстъпи няколко метра, като криеше лице с ръцете си. Баща й я хвана за раменете.

- Джени! Луда ли си!

- Ти не разбираш, татко! Какво правиш тук? Махай се! Махай се!

Той изтръгна бидона от ръцете й.

- Бягай! - нареди й. - Бягай, преди да са те пипнали!

Тя изчезна в гората и се качи в колата си. Той трябваше да се отърве от бидона, но паниката му пречеше да разсъждава. Накрая изтича до плажа и го скри в гъсталака.

Откъс от разпита на Джени Е. Дон

Сержант П. Гахалоуд: И после?

Джени Дон: Умолявах баща ми да стои настрана от всичко това. Не исках да се замесва.

Сержант П. Гахалоуд: Но той вече е бил замесен. Какво направихте след това?

Джени Дон: Откакто беше признал, че е принуждавал Нола да му прави фелацио, натискът върху началника Прат се усилваше. Той, който в началото беше толкова уверен в себе си, взе да омеква. Щеше всичко да признае. Трябваше да се отървем от него. И да приберем оръжието.

Сержант П. Гахалоуд: Той е бил запазил оръжието...

Джени Дон: Да. Това^1 беше служебното му оръжие. Открай време.

Откъс от разпита на Травис С. Дон

Травис Дон: Никога няма да си простя това, което направих, сержант. Трийсет и три години не мога да го забравя. От трийсет и три години ме преследва.

Сержант П. Гахалоуд: Едно не разбирам. Вие сте ченге, а сте запазили пандантива, който е сериозна улика.

Травис Дон: Не можех да се отърва от него. Този пандантив е моето наказание. Напомня ми за миналото. От трийсети август седемдесет и пета насам не е минал ден, без да се затворя някъде, за да го съзерцавам. А и какъв риск имаше някой да го намери?

Сержант П. Гахалоуд: Ами Прат?

Травис Дон: Той щеше да проговори. Откакто разбрахте за него и Нола, беше уплашен до смърт. Един ден ми се обади по телефона. Настояваше да ме види. Срещнахме се на плажа. Каза ми, че иска всичко да си признае, след което да сключи сделка с прокурора, и че аз трябва да направя същото, защото, тъй или инак, истината ще излезе наяве. Същата вечер отидох в мотела. Опитах се да го вразумя. Но той отказа да ме чуе. Показа ми стария си колт, който държеше в чекмеджето на нощното си шкафче, и заяви, че още на другия ден ще ви го донесе. Щеше да проговори, сержант. Тогава изчаках да ми обърне гръб и го убих с един удар на палката. Взех колта и избягах.

Сержант П. Гахалоуд С един удар на палката? Като Нола!

Травис Дон: Да.

Сержант П. Гахалоуд: Същото оръжие?

Травис Дон: Да.

Сержант П. Гахалоуд: Къде е сега?

Травис Дон: Това е служебната ми палка. Така решихме с Прат по онова време. Той каза, че най-добрият начин да скриеш оръдието иа престъплението е да го оставиш пред очите на всички. Колтът и палката, които носехме на коланите си, докато търсехме Нола, бяха оръдията на престъплението.

Сержант П. Гахалоуд: Тогава защо накрая решихте да се отървете от тях? И как колтът и пандантивът са попаднали у Робърт Куин?

Травис Дон: Джени ме притискаше. И аз отстъпих. След смъртта на Прат тя си бе изгубила съня. Беше на края на силите си. Каза, че не бива да ги държим вкъщи, че ако разследването на убийството на Прат стигне до нас, сме свършени. Накрая успя да ме убеди. Исках да ги хвърля в морето, там, където никой никога нямаше да ги намери. Но Джени се паникьоса и пое инициативата, без да се допита до мен. Помоли баща си да свърши работата.

Сержант П. Гахалоуд: Защо баща си?

Травис Дон: Мисля, че ми нямаше доверие. Не бях успял да се отърва от пандантива през трийсет и трите изминали години и тя се боеше, че и сега няма да мога. Винаги е имала непоклатима вяра в баща си, смяташе, че само той е способен да й помогне. А и той беше извън всяко подозрение... Милият Робърт Куин.

9 ноември 2008 г.

Джени се втурна в къщата на родителите си. Знаеше, че баща й е сам. Беше в дневната.

- Татко! - извика тя. - Татко, имам нужда от помощта ти!

- Джени! Какво става?

- Не задавай въпроси. Имам нужда да ме отървеш от това.

Тя му подаде един найлонов плик.

- Какво е това?

-

Не питай. Не го отваряй. Много е сериозно. Само ти можеш да ми помогнеш. Трябва да го хвърлиш някъде, където никой никога няма да го намери.

-

Неприятности ли имаш?

- Да. Така мисля.

- Тогава ще го направя, милинка. Бъди спокойна. Ще направя всичко, което мога, за да ти спестя неприятностите.

- Само не отваряй плика, татко. Трябва единствено да ме отървеш от него завинаги.

Но щом тя си тръгна, Робърт отвори плика. Изпадна в паника, като видя какво има вътре. Уплаши се дъщеря му да не е убийца и реши още същата нощ да изхвърли съдържанието на плика в езерото край Монтбъри.

Откъс от разпита на Травис С. Дон

Травис Дон: Когато научих, че Робърт Куин е арестуван, разбрах, че всичко е свършено. Че трябва да действам. Казах си, че трябва него да набедя. Поне временно. Знаех, че ще иска да защити дъщеря си и че ще издържи ден-два. Колкото щеше да ни е нужно на мен и Джени да отидем в страна, с която нямаме договор за екстрадиция. Заех се да търся доказателство срещу Робърт. Разрових се в семейните албуми на Джени, като се надявах да намеря някоя снимка на Робърт и Нола и да напиша на гърба й нещо компрометиращо. И ето че попаднах на тази снимка - той и черен шевролет „Монте Карло“. Какво изключително съвпадение! Написах с химикалка датата август седемдесет и пета и ви донесох снимката.

Сержант П. Гахалоуд: Началник Дон, време е да ни разкажете какво всъщност се случи на трийсети август седемдесет и пета година.

*

- Изключете го, Маркъс! - изкрещя Хари. - Умолявам ви, изключете го! Не мога да слушам това.

Веднага изключих видеото. Хари плачеше. Стана от канапето и се залепи за прозореца. Навън валеше едър сняг. Осветеният град беше великолепен.

- Съжалявам, Хари.

- Ню Йорк е забележително място - прошепна той. - Често се питам какъв щеше да е животът ми, ако бях останал тук, вместо да замина за Орора в началото на лятото на седемдесет и пета.

- Нямаше да познаете любовта - казах.

Той се загледа в нощта.

- Как разбрахте, Маркъс?

- Как разбрах кое? Че не вие сте написали „Произходът на злото“? Малко след арестуването на Травис Дон пресата започна да пише по случая и няколко дни по-късно ми се обади Елайджа Стърн. На всяка цена искаше да ме види.

*

Петък, 14 ноември 2008 г.

Имението на Елайджа Стърн, близо до Конкорд, Н. X.

- Благодаря ви, че дойдохте, господин Голдман.

Елайджа Стърн ме прие в кабинета си.

- Бях изненадан от обаждането ви, господин Стърн. Мислех, че не ме обичате особено.

- Вие сте надарен млад човек. Това, което пишат по вестниците за Травис Дон, истина ли е?

- Да, господине.

- Толкова е отвратително...

Кимнах, после казах:

- Сбърках тотално за Кейлъб. Съжалявам.

- Не сте сбъркали. Ако добре съм разбрал, в крайна сметка вашата упоритост позволи на полицията да приключи случая. Този полицай например, който се кълне във вас... Пери Гахалоуд се казваше, мисля.

- Поисках от издателя ми да изтегли от пазара „Случаят „Хари Куебърт“.

- Радвам се да го чуя. Ще публикувате ли коригирана версия?

- Вероятно. Още не знам под каква форма, но ще се въздаде справедливост. Борих се за името на Куебърт. Ще се боря и за името на Кейлъб.

Той се усмихна.

-Именно, господин Голдман. Точно за това исках да ви видя.

Трябва да ви кажа истината. И ще разберете защо не ви упреквам, че в продължение на няколко месеца сте вярвали, че Лутър е виновен. Самият аз живях трийсет и три години с дълбокото убеждение, че Лутър е убил Нола Келерган.

- Наистина ли?

- Бях абсолютно сигурен. Аб-со-лют-но.

- Защо не казахте на полицията?

- Не исках да убивам Лутър за втори път.

- Не разбирам какво имате предвид, господин Стърн.

- Лутър беше обсебен от Нола. Той прекарваше времето си в Орора, за да я наблюдава.

- Знам. Знам, че сте го изненадали в Гуз Коув. Казали сте на сержант Гахалоуд.

- Мисля, че подценявате обсебеността на Лутър. През онзи месец август седемдесет и пета година той прекарваше дните си в Гуз Коув, скрит в гората, и дебнеше Хари и Нола на терасата, на плажа, навсякъде. Навсякъде! Напълно се беше побъркал, знаеше всичко за тях! Всичко! Само за това ми говореше. Ден след ден ми разказваше какво са правили, какво са си казали. Цялата им история - че са се запознали на плажа, че работят по една книга, че са заминали заедно за цяла седмица. Всичко знаеше! Всичко! Постепенно разбрах, че чрез тях изживява своята любовна история. С тяхното посредничество изживяваше любовта, която не можеше да изживее заради отблъскващия си физически облик. Дотолкова, че по цял ден не го виждах! Налагаше се сам да шофирам, за да ходя по делови срещи!

- Извинявайте, че ви прекъсвам, господин Стърн, но нещо ми убягва. Защо не сте уволнили Лутър? Искам да кажа, изглежда налудничаво - човек има чувството, че сте се подчинявали на служителя си, когато е искал да рисува Нола или когато направо ви е зарязвал, за да прекарва дните си в Орора. Извинете ме за въпроса, но какво имаше между вас? Бяхте ли...

- Влюбен? Не.

- Тогава каква е била тази странна връзка? Вие сте влиятелен човек, не сте склонен да се оставяте да ви тъпчат. И въпреки това...

- Имах дълг към него. Аз... Аз... Бързо ще разберете. Лутър беше обсебен от Хари и Нола й постепенно нещата се влошиха. Един ден се прибра в окаяно състояние. Разказа ми, че един полицай от Орора го е пребил, защото го бил изненадал, че броди наоколо, и че една сервитьорка от „Кларкс“ дори подала оплакване срещу него. Тази история беше на път да се превърне в катастрофа. Казах му, че вече не искам да ходи в Орора, че настоявам да излезе в отпуск, да се отдалечи за известно време, да отиде при семейството си в Мейн или където и да е. Че ще му платя разноските...

- Но той отказа - предположих.

- Не само че отказа, а и ме помоли да му дам кола, защото според него синият мустанг бил станал много известен. Не се съгласих, естествено, заявих, че стига толкова. Тогава той извика: „Ти не разбираш, Елай! Те ще заминат! След десет дни ще заминат заедно завинаги! Завинаги! Решиха го на плажа! Ще заминат на трийсети! На трийсети ще изчезнат завинаги. Бих искал само да кажа сбогом на Нола, това са ми последните дни с нея. Не можеш да ме лишиш от нея, когато знам, че ще я изгубя“. Отново отказах. Държах го под око. И носле настъпи проклетият двайсет и девети август. През този

ден търсих Лутър навсякъде. Не го открих. Мустангът му беше паркиран на обичайното място. Накрая един от служителите ми изплю камъчето и разбрах, че Лутър е заминал е една от колите ми, с черния шевролет „Монте Карло“. Казал, че съм му разрешил, и тъй като всички знаеха, че всичко му прощавам, повече никой не му задавал въпроси. Това ме подлуди. Веднага отидох да претърся стаята му. Попаднах на портрета на Нола, от който отново ми се повдигна, и също, скрита под леглото му, намерих кутия е всичките онези писма. Писма, които бе откраднал. Разменени между Хари и Нола, явно ги беше вземал от пощенските им кутии. Тогава го изчаках и когато се прибра в края на деня, имахме ужасна разправия.

Стърн замълча и се загледа в празното.

- И какво стана? - попитах.

- Аз... Исках да спре да ходи там, разбирате ли! Исках да се освободи от тази обсесия! Но той не разбираше от дума! Не желаеше да ме чуе! Казваше, че между него и Нола има нещо много силно! Че никой не би могъл да им попречи да бъдат заедно. Побеснях и го ударих. Сграбчих го за яката, развиках се и го заудрях. Нарекох го селяндур. Той се озова на земята и се хвана за разбития нос. Бях ужасен. А той ми каза... Каза ми...

Стърн едва говореше. Изражението му излъчваше отвращение.

- Господин Стърн, какво ви каза? - попитах, за да не прекъсне нишката на историята.

- Каза ми: „Ти си бил!“. Закрещя: „Ти си бил! Ти си бил!“. Вкамених се. Той избяга, отиде да си вземе някои неща от стаята и потегли с шевролета, преди да успея да реагирам. Беше... Беше познал гласа ми.

Сега Стърн плачеше и стискаше юмруци от гняв.

- Познал е гласа ви? - повторих. - Какво искате да кажете?

- Той... Имаше едно време, когато се виждах с някои от бившите ми състуденти от Харвард. Беше някакво малоумно братство. През уикендите ходехме в Мейн. Прекарвахме два дни в някой голям хотел, пиехме и ядяхме омари. Обичахме да се бием, обичахме да пердашим местните. Казвахме, че жителите на Мейн са селяндури и че земната ни мисия е да ги налагаме. Нямахме още трийсет години, бяхме претенциозни богатски синчета. Падахме си малко расисти, бяхме нещастни и склонни към насилие. Бяхме измислили една игра: фийлд гоулс се казваше. Ритахме жертвите си, все едно че ритаме топка. Един ден през шейсет и четвърта година близо до Портланд бяхме много възбудени и много пияни. На пътя срещнахме един младеж. Аз карах колата. Спрях и предложих да се позабавляваме.

- Вие сте нападателят на Кейлъб?

Той избухна:

- Да! Да! Никога не си го простих! На другия ден се събудихме в хотелския си апартамент с адски махмурлук. Вестниците пишеха за нападението, момчето беше в кома. Полицията ни търсеше. Наричаха ни бандата Фийлд гоулс. Решихме повече никога да не говорим за това, да заровим тази история в паметта си. Но тя ме преследваше. През последвалите дни и месеци мислех само за това. Направо се бях разболял. Дори отидох в Портланд, за да видя какво става с момчето, което бяхме пребили. Така изминаха две години и накрая не издържах. Реших да му дам работа и шанс. Престорих се, че съм спукал гума, помолих го за помощ и го назначих за мой шофьор. Дадох му всичко, което искаше - ателие на верандата на къщата ми, за да рисува, пари, кола, но нищо не можа да ме освободи от чувството за вина. Правех все повече за него! Бях провалил кариерата му на художник, затова финансирах всички възможни изложби, често го оставях да рисува по цели дни. После започна да разправя, че се чувства самотен, че никой не го иска. Казваше, че единственото нещо, което може да прави с жена, е да я рисува. Искаше да рисува руси жени, казваше, че те му напомнят някогашната му годеница, отпреди нападението. Тогава му доставих цели вагони от руси проститутки, които да му позират. Но един ден срещна Нола в Орора. И се влюби в нея. Казваше, че за първи път след годеницата си обича отново. А после пристигна Хари, гениален писател и голям хубавец. И Нола се влюби в Хари. Лутър реши, че и той иска да бъде Хари... Какво можех да направя? Бях му откраднал живота, всичко му бях отнел. Можех ли да му попреча да обича?

- Значи, всичко това е било заради чувството ви за вина?

- Наричайте го както желаете.

- Двайсет и девети август... Какво стана след това?

- Когато Лутър разбра, че съм бил аз, който... той си взе сака и избяга с черния шевролет. Веднага тръгнах след него. Исках да му обясня. Исках да ми прости. Ала не можах да го открия. Търсих го през целия ден и през част от нощта. Напразно. Толкова ме беше яд на себе си. Надявах се, че сам ще се върне. Но на другия ден привечер по радиото обявиха изчезването на Нола Келерган. Заподозреният карал черен шевролет. Нямах нужда от повече обяснения. Реших никога да не казвам на когото и да било, за да не заподозрат Лутър. Или може би защото всъщност се смятах за не по-малко виновен от него. Поради тази причина не исках да съживявате призраците. Но ето че в крайна сметка благодарение на вас научавам, че Лутър не е убил Нола. Все едно че и аз не съм я убил. Вие облекчихте съвестта ми, господин Голдман.

- А мустангът?

- Той е в гаража ми, под чергило. От трийсет и три години го крия в гаража.

- А писмата?

- И тях пазя.

- Бих искал да ги видя, ако може.

Стърн откачи една картина от стената и отвори скритата там врата на сейф, от който извади кутия от обувки, пълна с писма. Така открих цялата кореспонденция между Хари и Нола, тази, по която беше написана книгата „Произходът на злото“. Веднага познах първото писмо - тъкмо с него започваше романът. Беше от 5 юли 1975 година, онова изпълнено с тъга писмо, което Нола бе написала, когато Хари я бе отхвърлил и когато бе научила, че е прекарал вечерта на 4 юли с Джени Куин. През този ден бе закачила на вратата на Хари плик, съдържащ писмото и две снимки, направени в Рокланд. На едната се виждаха ято чайки на брега на морето. Другата беше снимка на тях двамата заедно по време на пикника.

- Как, да му се не види, Лутър се е сдобил с всичко това? - попитах.

- Не знам - отвърна Стърн. - Но не бих се учудил, ако е прониквал в дома на Хари.

Замислих се. Спокойно е можел да открадне писмата през няколкото дни, през които Хари е отсъствал от Орора. Защо обаче Хари никога не ми беше казвал, че писмата са изчезнали? Помолих да взема със себе си кутията и Стърн ми я даде. У мен се зараждаше огромно подозрение.

*

В Ню Йорк Хари тихо плачеше, докато слушаше разказа ми.

- Когато видях тези писма - обясних му аз, - всичко в главата ми се обърка. Спомних си за вашата книга, тази, която бяхте оставили в шкафчето във фитнес залата, „Чайките на Орора“. И си дадох сметка за това, което не бях забелязал през цялото време - в „Произходът на злото“ няма чайки. Как е могло да ми убегне толкова дълго! Нито една чайка! А сте се били заклели да вкарате чайки! В този миг осъзнах, че не вие сте написали „Произходът на злото“. Книгата, която сте писали през лятото на седемдесет и пета година, е „Чайките на Орора“. Тази книга сте писали и нея Нола е преписвала на машина. Добих потвърждение за това, когато помолих Гахалоуд да сравни почерка на писмата, получени от Нола, с този от думите върху ръкописа, намерен до останките й. Разбрах, че почерците съвпадат, и ми стана ясно, че сте ме подвели, когато ме накарахте да изгоря прословутия написан на ръка текст. Той не е бил с вашия почерк. Не вие сте написали книгата, която ви превърна в прочут писател! Откраднали сте я от Лутър!

- Замълчете, Маркъс!

- Греша ли? Откраднали сте книга! Какво по-голямо престъпление може да извърши един писател? „Произходът на злото“ - ето защо сте озаглавили книгата така! А аз не разбирах защо една толкова красива история носи такова мрачно заглавие! Заглавието няма

връзка с книгата, а с вас. Вие дори ми го казахте: книгата няма отношение към думите, а към хората. От тази книга произхожда злото, което ви е разяждало оттогава насам, злото на угризението, изпитвано от самозванеца!

- Стига, Маркъс! Замълчете!

Хари плачеше. Аз продължих:

- Един ден Нола е оставила плик на вратата на къщата ви. Било е пети юли седемдесет и пета. Пликът е съдържал снимки на чайки и едно писмо, написано на любимата й хартия, в което е споменавала Рокланд и е казвала, че никога няма да ви забрави. Това е било през периода, когато сте се опитвали да не се виждате с нея. Но писмото никога не е стигнало до вас, защото Лутър, който я е шпионирал, го е взел веднага щом Нола е избягала. Ето как от този ден нататък той е започнал да си пише с Нола. Отговорил е на това писмо, като се е представил за вас. Тя на свой ред му е отговорила, мислела е, че пише на вас, но той е взел писмото й от вашата пощенска кутия. После е продължил да й пише, все така от ваше име. Ето защо е бродел край къщата ви. Нола е мислела, че си пише с вас, и тази кореспонденция с Лутър Кейлъб се е превърнала в „Произходът на злото“. Но, Хари! Как сте могли!

- Бях изпаднал в паника, Маркъс! През онова лято ми беше толкова трудно да пиша. Смятах, че никога няма да създам нещо свястно. Пишех тази книга, „Чайките на Орора“, но ми се струваше, че е пълен провал. Нола казваше, че е прекрасна, обаче нищо не можеше да ме успокои. Изпадах в кризи на дива ярост. Тя преписваше ръкописните ми страници, аз ги препрочитах и ги късах. Тя ме умоляваше да престана, повтаряше ми: „Не правете това, вие сте толкова блестящ. Моля ви, довършете я! Хари, лйбими, не бих понесла да не я довършите!“. Но аз не вярвах. Мислех, че никога няма да стана писател. Докато един ден Кейлъб позвъни на вратата ми. Каза ми, че не знае към кого да се обърне, затова бил дошъл при мен. Написал бил книга и се питаше струва ли си да я носи на издатели. Разбирате ли, Маркъс, той мислеше, че съм голям нюйоркски писател и че мога да му помогна.

*

20 август 1975 г.

- Лутър?

Хари отвори входната врата на къщата и не скри учудването си.

- До... Добър ден, Хари.

Настъпи смутено мълчание.

- Мога ли да направя нещо за вас, Лутър?

- Идфам по личен фъпрос. За съфет.

- Съвет? Слушам ви. Ще влезете ли?

- Благодаря. -

Двамата мъже се настаниха в дневната. Лутър беше нервен. Носеше дебел плик, който притискаше до гърдите си.

- Е, Лутър? Какво има?

- Аз... написах една книга. Люпофна книга.

- Наистина ли?

- Да. И не знам дали е допра. Искам да кажа, как се разбира, че една книга си струфа да се публикуфа?

- Не знам. Ако смятате, че сте направили най-доброто, на което сте способен... Носите ли текста?

- Да, само че той е ръкописен ексемпляр - извини се Лутър. -Сега видях. Имам напечатан фариант, но когато тръгфах, съм сбъркал плика. Да ида ли да го фсема и да ви го донеса по-късно?

- Не, покажете ми този.

- Ами...

- Не се стеснявайте. Сигурен съм, че пишете четливо.

Лутър му подаде плика. Хари извади страниците и прегледа няколко, поразен от съвършенството на почерка.

- Това вашият почерк ли е?

- Да.

- По дяволите, човек би казал, че... Това е невероятен почерк. Как го правите?

- Не знам. Тофа е моят почерк.

- Оставете ми го, ако нямате нищо против. Ще го прочета и честно ще ви кажа какво мисля.

- Наистина ли?

- Разбира се.

Лутър охотно прие и си тръгна. Но вместо да напусне Гуз Коув, той се скри в храстите и зачака да дойде Нола, както правеше винаги. Тя пристигна малко по-късно, беше щастлива - заминаването им наближаваше. Не забеляза свития в гъсталака силует, който я наблюдаваше. Влезе в къщата през главната врата, без да звъни, както правеше всеки ден.

- Хари, любими! - извика, за да извести идването си.

Нямаше отговор. Къщата изглеждаше пуста. Отново извика. Тишина. Прекоси трапезарията и дневната, без да го намери. Не беше и в кабинета си. Тогава тя слезе по стълбите към плажа и пак го повика. Да не е отишъл да се къпе? Правеше го понякога, когато е работил твърде много. Но и на плажа го нямаше. Нола усети, че я обзема паника. Къде можеше да е? Върна се в къщата, отново го повика. Никой. Обиколи всички стаи на партера, после се качи горе. Като отвори вратата на спалнята, го видя да седи на леглото и да чете някакви листове.

- Хари? Тук ли сте? От десет минути ви търся навсякъде.

Той се стресна.

- Извинявай, Нола, четях... Не те чух.

Стана, подреди страниците, които държеше, и ги прибра в едно чекмедже на скрина.

Тя се усмихна.

- И какво толкова интересно четяхте, че не чухте как ви викам из цялата къща?

- Нищо важно.

- Да не е продължението на романа ви? Покажете ми го!

- Нищо важно, ще ти го покажа при случай.

Тя го изгледа с вид на непослушно дете.

- Сигурен ли сте, че сте добре, Хари?

Той се засмя.

- Всичко е наред, Нола.

Отидоха на плажа. Тя искаше да види чайките. Разпери ръце, сякаш имаше криле, и се затича, като описваше големи кръгове.

- Бих искала да мога да летя, Хари! Остават само десет дни! След десет дни ще отлетим! Ще напуснем този ужасен град завинаги!

Мислеха, че са сами на плажа. Нито Хари, нито Нола подозираха, че Лутър Кейлъб ги наблюдава от гората над скалите. Той изчака да се приберат в къщата и излезе от скривалището си. Затича се по пътя от Гуз Коув и се качи в мустанга си, паркиран на успоредния горски път. Отправи се към Орора, където спря пред „Кларкс“. Трябваше да каже на някого. Имаше лошо предчувствие. Но Джени нямаше никакво желание да го вижда.

- Лутър? Не трябва да си тук - каза му тя, когато той се приближи до бара.

- Джени... Съшаляфам за онази сутрин. Не тряпфаше да те хфащам за ръката така. После ми стана синьо.

- Съшаляфам.

- Сега тръгвай.

- Не, чакай...

- Подадох оплакване срещу теб, Лутър. Травис каза, ако пак дойдеш в града, да го извикам, той щял да се разправя с теб. Най-добре си тръгвай, преди да те е видял тук.

Гигантът беше покрусен.

- Подала си жалба срещу мен?

- Да. Ти толкова ме уплаши онази сутрин...

- Но тряпфа да ти кажа нещо важно.

- Няма нищо важно, Лутър. Тръгвай си.

- За Хари Куепърт е.

- За Хари?

- Да, кажи ми какфо мислиш за Хари Куепърт.

- Защо ми говориш за него?

- Имаш ли му доферие?

- Доверие? Да, разбира се. Защо ми задаваш този въпрос?

- Тряпфа да ти кажа нещо...

- Да ми кажеш нещо? Какво?

В момента, когато Лутър се готвеше да отговори, на площада срещу „Кларкс“ спря полицейска кола.

- Това е Травис! извика Джени. - Бягай, Лутър, бягай! Не искам да имаш неприятности.

*

- Много е просто - каза ми Хари. Това беше най-прекрасната книга, която бях чел някога. И дори не знаех, че е за Нола! Името й не се появяваше. Беше изключителна любовна история. Повече не видях Кейлъб. Нямах възможност да му върна текста. Защото се случиха известните ви събития. Четири седмици по-късно научих, че Лутър Кейлъб е загинал на пътя. А у мен беше оригиналът на това, което знаех, че е шедьовър. Тогава реших да си го присвоя. Ето как изградих кариерата си и живота си върху една лъжа. Как можех да си представя успеха, който щеше да пожъне книгата? Този успех ме е тормозил през целия ми живот! През целия ми живот! И ето че трийсет и три години по-късно полицията открива Нола и ръкописа в градината ми. В моята градина! В този момент толкова се уплаших да не изгубя всичко, че казах, че съм написал тази книга за нея.

- От страх да не изгубите всичко? Бяхте готов да ви обвинят в убийство, но не и да разкриете истината за ръкописа?

- Да! Да! Защото целият ми живот е лъжа, Маркъс!

- Следователно Нола не е откраднала това копие. Казахте го с цел никой да не се усъмни, че вие сте авторът.

- Да. Но тогава откъде се е взел екземплярът, който намериха до нея?

- Лутър й го е бил оставил в пощенската кутия - отвърнах.

- В пощенската кутия?

- Лутър е знаел, че се готвите да бягате, чул ви е да говорите за това на плажа. Знаел е, че Нола ще замине без него, и точно така е завършил историята си - със заминаването на героинята. Написал й е едно последно писмо, в което й пожелава щастлив живот. И това писмо е включено в ръкописа, който ви е донесъл. Лутър е знаел всичко. Само че в деня на заминаването ви, вероятно в нощта на двайсет и девети срещу трийсети август, той изпитва нужда да затвори кръга. Иска да приключи историята си с Нола, както тя приключва в книгата му. И оставя едно последно писмо в пощенската кутия на Келерганови. Или по-скоро един последен пакет. Прощалното писмо и ръкописа, за да знае тя колко я обича. И тъй като съзнава, че никога вече няма да я види, написва на корицата: Сбогом, любима моя Нола. Най-вероятно е чакал до сутринта, за да е сигурен, че точно Нола ще прибере пощата. Както е правел винаги. Но когато намира писмото и пакета, Нола решава, че са от вас. Мисли, че няма да отидете в мотела. И декомпенсира. Подлудява.

Хари се свлече на пода - беше се хванал за сърцето си.

- Разкажете ми, Маркъс! Разкажете ми го вие! Искам да чуя вашите думи! Вашите думи са винаги толкова добре подбрани! Разкажете ми какво е станало на трийсети август седемдесет и пета година.

*

30 август 1975 г.

Един ден в края на август едно петнайсетгодишно момиче е убито в Орора. Името й е Нола Келерган. Всички, които ще чуете да говорят за нея, я описват като преливаща от живот и мечти.

Трудно е да се сведат причините за смъртта й до събитията от 30 август 1975-а. Може би всичко започва години по-рано: през шейсетте, когато родителите не виждат как болестта се настанява в детето им; или може би през една нощ на 1964-та, когато един младеж е пребит от банда пияни гамени, а един от тях, измъчван от угризения, се опитва да се откупи, като тайно се сближава с жертвата си; или през една нощ през 1969-а, когато един баща решава да премълчи тайната на дъщеря си. Или може би всичко започва през онзи юнски следобед на 1975-а, когато Хари Куебърт среща Нола и двамата се влюбват един в друг.

Това е историята на родителите, които не искат да видят истината за дъщеря си.

Това е историята на богат наследник, който в младостта си е бил дребно бандитче и е унищожил мечтите на един младеж, след което е живял, преследван от съвестта си.

Това е историята на един човек, който мечтае да стане голям писател и който се оставя бавно амбицията да го разяде.

Призори на 30 август 1975 година една кола спря пред къщата на Теръс Авеню 245. Лутър Кейлъб бе дошъл да се сбогува с Нола. Беше разтърсен - вече не знаеше дали са се обичали, или е сънувал, дали наистина си бяха писали всички тези писма. Но знаеше, че Нола и Хари смятат днес да избягат. Той също искаше да напусне Ню Хампшър и да избяга надалече, далече от Стърн. Мислите му се объркваха: човекът, възвърнал му вкуса към живота, се оказваше същият, който му го бе откраднал. Беше кошмарно. Сега бе важно единствено да завърши любовната си история. Трябваше да даде на Нола последното си писмо.

Бе го написал преди две седмици, в деня, когато чу Хари и Нола да казват, че ще избягат на 30 август. Побърза да завърши книгата си, даже занесе оригинала на Хари Куебърт. Искаше да знае дали си струва да го издаде. Само че сега нищо нямаше значение. Дори се отказа да си поиска текста. Имаше красиво подвързано напечатано копие за Нола. През тази събота, на този 30 август Лутър пусна в пощенската кутия на Келерганови последното писмо, което трябваше да сложи край на историята му, както и ръкописа, за да си спомня Нола за него. Как да озаглави тази книга? Нямаше представа. Никога нямаше да има книга, защо тогава да я озаглавява? Беше се задоволил да напише на корицата Сбогом, любима моя Нола. За да й пожелае добър път.

Паркирал на улицата, Лутър чакаше да се разсъмне. Чакаше Нола да излезе. Искаше само да се увери, че именно тя ще вземе книгата. Откакто си пишеха, винаги тя прибираше пощата. Продължи да чака, като се скри, доколкото можа. Никой не трябваше да го види, най-малко онзи грубиян Травис Дон. Бе получил достатъчно удари през живота си.

В единайсет часа тя най-после излезе от къщи. Огледа се, както правеше всеки път. Сияеше. Носеше очарователна червена рокля. Втурна се към пощенската кутия, усмихна се, като видя плика и пакета. Побърза да прочете писмото и внезапно залитна. Разплака се и се затича към къщи. Нямаше да заминат заедно, Хари нямаше да я чака в мотела. Последното му писмо беше прощално.

Тя се скри в стаята си и рухна върху леглото, поразена от мъка. Защо? Защо я отхвърляше? Защо я бе накарал да повярва, че ще се обичат винаги? Прелисти ръкописа - каква беше тази книга, за която никога не й бе споменал? Сълзите й капеха върху хартията и я зацапваха. Това бяха техните писма, всичките им писма бяха там, включително последното. С него завършваше книгата. Значи, открай време я е лъгал. Никога не е възнамерявал да бяга с нея. От много плач я заболя глава. Искаше да умре, толкова й беше мъчно.

Вратата на стаята тихо се отвори. Баща й я бе чул да плаче.

- Какво става, миличка?

- Нищо, татко.

- Не казвай нищо, виждам, че става нещо.

- О, татко! Толкова съм тъжна! Толкова ми е мъчно!

Тя се хвърли на врата на преподобния.

- Пусни я! - внезапно изкрещя Луиза Келерган. - Тя не заслужава да я обичаш! Пусни я, Дейвид, пусни я, ако обичаш!

- Стига, Нола... Не започвай пак!

-Мълчи, Дейвид! Толкова си жалък! Неспособен за действие! Принудена съм сама да свърша работата!

- Нола! За бога! Успокой се! Успокой се! Няма да ти позволя да се нараниш!

- Остави ни, Дейвид! - избухна Луиза, като рязко отблъсна мъжа си.

Той отстъпи към коридора и остана там, безсилен да направи нещо.

- Ела тук, Нола! - крещеше майката. - Ела тук! Ще ти дам да разбереш!

Вратата се затвори. Преподобният Келерган стоеше като парализиран. Можеше само да чува това, което се случваше в стаята.

- Мамо, милост! Спри! Спри!

- На ти! Ето какво става с момичетата, които са убили майка си.

И преподобният се затича към гаража, където включи грамофона си, като максимално усили звука.

През целия ден музиката ехтеше в къщата и около нея. Минувачите хвърляха неодобрителни погледи към прозорците. Някои се споглеждаха съучастнически - знаеха какво става у Келерганови, когато той пуска музика.

Лутър не бе помръднал. Все така на волана на шевролета, незабележим между паркираните покрай тротоара коли, не изпускаше къщата от поглед. Защо се разплака тя? Не бе ли харесала писмото му? Защо бяха тези сълзи? Той толкова се бе старал. Написал й бе книга за любовта, любовта не трябва да разплаква.

Чака там до осемнайсет часа. Вече не знаеше дали да я чака да излезе, или да отиде да позвъни на вратата. Искаше да я види, да й каже, че не бива да плаче. Тогава я видя да се появява в градината - беше излязла през прозореца. Огледа улицата, сякаш за да се увери, че никой няма да я забележи, и дискретно тръгна по тротоара. Носеше кожена чанта през рамо. След малко се затича. Лутър подкара колата.

Черният шевролет спря до нея.

- Лутър? каза Нола.

- Не плачи... Дойдох само да ти каша да не плачеш.

- О, Лутър, случва ми се нещо толкова тъжно... Отведи ме! Отведи ме!

- Къде отифаш?

- Далече от света.

Без дори да изчака отговора му, тя се качи в колата.

- Карай, добрички Лутър! Трябва да отида в Сий Сайд Мотел. Не е възможно да не ме обича! Ние се обичаме така, както никой друг не може да обича!

Лутър се подчини. Нито той, нито Нола забелязаха патрулката, която се приближаваше към кръстопътя. Травис Дон за стотен път минаваше покрай дома на семейство Куин, изчаквайки Джени да остане сама, за да й поднесе дивите рози, които бе набрал за нея. Не му се вярваше, но видя Нола да се качва в тази кола, която не познаваше. Разпозна Лутър на волана. Изчака шевролетът да се отдалечи, преди да поеме след него. Не трябваше да го изпуска от поглед, но и не трябваше да се залепва за него. Имаше твърдото намерение да разбере защо Лутър прекарваше толкова време в Орора. Джени ли дебнеше? Защо отвеждаше Нола? Дали нямаше да извърши престъпление? Докато караше, Травис взе микрофона на полицейската радиостанция - смяташе да извика подкрепления, за да е сигурен, че ще пипне Лутър, ако ситуацията добиеше лош обрат. Но се спря. Не искаше някой колега да му се пречка. Искаше да уреди нещата по свой начин - Орора беше спокоен град и той възнамеряваше да направи така, че да си остане спокоен град. Щеше да даде урок на Лутър, урок, за който винаги да си спомня. И кракът му никога повече нямаше да стъпи тук. Запита се също как бе могла Джени да се влюби в това чудовище.

- Ти си писал тези писма? - възмути се Нола в колата, след като изслуша обясненията на Кейлъб.

- Да...

Тя обърса сълзите си с опакото на ръката.

- Лутър, ти си луд! Кой краде кореспонденцията на хората! Не е хубаво това, което си направил!

Той засрамено наведе глава.

- Съшалявам... Чустфах се толкофа самотен...

Тя постави приятелска ръка на могъщото му рамо.

- Хайде, не е страшно, Лутър! Защото това означава, че Хари ме очаква! Очаква ме! Ще заминем заедно!

При тази мисъл лицето й светна.

- Имаш късмет, Нола. Вие се обичате... Това означафа, че никога няма да бъдете сами.

Сега се движеха по път № 1. Минаха покрай кръстовището с пътя за Гуз Коув.

- Сбогом, Гуз Коув! - извика Нола щастливо. - Тази къща е единственото място, от което имам хубави спомени.

Тя се разсмя. Без причина. Лутър също се засмя. С Нола се разделяха, но се разделяха в добри отношения. Внезапно чуха вой на полицейска сирена. Наближаваха гората и Травис бе решил точно там да хване Кейлъб и да му даде да разбере. Никой нямаше да ги види в гората.

- Тофа е Трафис! - извика Лутър. - Ако ни хфане, сфършено е с нас.

Нола също бе обзета от паника.

- Само не полицията! О, Лутър, моля те, направи нещо!

Шевролетът ускори ход. Беше мощен модел. Травис изруга, извади мегафона и заповяда на Лутър да спре до пътя.

- Не спирай! - молеше се Нола. - Карай! Карай!

Лутър натисна газта. Шевролетът увеличи още малко дистанцията с колата на Травис. След Гуз Коув по път № 1 имаше няколко завоя.

Лутър ги взе, без да намалява скоростта, и спечели още малко преднина. Чу звукът на сирената да се отдалечава.

- Ще извика подкрепления - каза той.

- Ако ни хване, никога няма да замина с Хари!

- Тогафа ще избягаме в гората. Гората е огромна, никой няма да ни намери там. Ще можеш да стигнеш до Сий Сайд Мотел. Ако ме хфанат, Нола, нищо няма да кажа. Няма да кажа, че си била с мен. Така ще можеш да избягаш с Хари.

- О, Лутър...

- Обещай ми, че ще пазиш книгата ми! За спомен от мен, обещай ми!

- Обещавам!

При тези думи Лутър рязко завъртя волана и колата се гмурна сред храсталаците в края на гората, преди да спре зад един гъсталак от тръни. Двамата бързо слязоха.

- Тичай! - заповяда Лутър на Нола. - Тичай!

Затичаха се сред трънливите храсталаци. Роклята й се разкъса, тръните издраскаха лицето й.

Травис изруга. Вече не виждаше черния шевролет. Ускори и не забеляза черната кола, скрита в храстите. Продължи да кара по път № 1.

Тичаха през гората. Нола отпред, Лутър след нея. Едрото му тяло затрудняваше промъкването им под ниските клони.

- Тичай, Нола! Не спирай! - извика той.

Без да си дават сметка, двамата се бяха приближили до края на гората. Бяха близо до Сайд Крийк Лейн.

От прозореца на кухнята си Дебора Купър наблюдаваше гората. Внезапно й се стори, че забелязва движение. Вгледа се по-внимателно и видя момиче, което тичаше с всички сили, а един мъж я преследваше. Хвърли се към телефона и набра номера на полицията.

Травис тъкмо бе спрял край пътя, когато дойде обаждане от централата - близо до Сайд Крийк Лейн е забелязано младо момиче, очевидно преследвано от мъж. Полицаят потвърди получаването на съобщението и веднага обърна към Сайд Крийк Лейн със запалени фарове и пусната сирена. След половин миля погледът му бе привлечен от някакъв отблясък - предно стъкло! Беше черният шевролет, скрит в гъсталака. Спря и се приближи до автомобила с извадено оръжие. Вътре нямаше никой. Веднага се върна при колата си и с пълна скорост потегли към Дебора Купър.

Спряха близо до плажа, за да си поемат дъх.

- Мислиш ли, че всичко е наред? - попита Нола.

Той наостри слух. Не се чуваше никакъв шум.

- Би тряпфало да почакаме тук - каза. - Гората ни пази.

Сърцето на Нола силно биеше. Тя мислеше за Хари. Мислеше за майка си. Липсваше й майка й.

- Момиче в червена рокля обясни Дебора на полицай Дон. - Тичаше към плажа. Един мъж я преследваше по петите. Не го видях много добре, но беше як.

- Те са - каза той. - Може ли да използвам телефона ви?

Разбира се.

Травис се обади на началника Прат в дома му.

- Началник, съжалявам, че ви безпокоя, когато сте в почивен ден, но тук става нещо странно. Изненадах Лутър Кейлъб в Орора...

- Пак ли?

- Да. Само че този път качи Нола Келерган в колата си. Опитах се да го спра, обаче той избяга. Влязъл е в гората с малката Нола. Мисля, че е лапнал по нея, началник. Гората е гъста и сам нищо не мога да направя.

- Боже господи. Добре, че се обади! Веднага идвам.

Ще отидем в Канада. Обичам Канада. Ще живеем в хубава къща на брега на езеро. Ще бъдем толкова щастливи.

Лутър се усмихна. Седнал на един пън, той слушаше мечтите на Нола.

- Хубаф план - каза.

- Да. Колко е часът?

- Почти осемнайсет и четирийсет и пет.

- Значи, трябва да тръгвам. Имам среща в деветнайсет часа, в стая № 8. Във всеки случай сега вече не рискуваме нищо.

В този момент чуха шум. После гласове.

- Полицията! - изплаши се Нола.

Началникът Прат и Травис претърсваха гората. Вървяха в края й, близо до плажа. После навлязоха навътре с палките в ръце.

- Фърфи, Нола - каза Лутър. - Аз ще остана тук.

- Не! Не мога да те оставя!

- Фърфи, моля те! Фърфи! Ще имаш фреме да стигнеш до мотела. Хари ще бъде там. Бягайте бързо! Бягайте фъсможно най-бързо. Бягайте и бъдете щастливи!

-Лутър, аз...

- Сбогом, Нола. Бъди щастлифа. Обичай книгата ми, както исках да обичаш мен.

Тя плачеше. Махна му с ръка и изчезна между дърветата.

Двамата полицаи напредваха бързо. След няколкостотин метра забелязаха силует.

- Това е Лутър! - изрева Травис. - Той е!

Лутър седеше на пъна. Не бе помръднал. Травис се спусна към него и го сграбчи за яката.

- Къде е момичето? - извика той, като го разтърси.

- Какфо момиче? - попита Лутър.

Опита се да изчисли мислено колко време ще трябва на Нола, за да стигне до мотела.

- Къде е Нола? Какво си й направил? - повтори Травис.

Тъй като Лутър не отговаряше, началникът Прат, който идваше отзад, го хвана за единия крак и със силен удар на палката му счупи коляното.

Нола чу крясък. Закова се на място и потрепери. Бяха хванали Лутър и го биеха. Поколеба се за част от секундата - трябваше да се върне, трябваше да се покаже на полицаите. Щеше да е прекалено несправедливо Лутър да има неприятности заради нея. Понечи да тръгне обратно към пъна, когато внезапно усети една ръка да я хваща за рамото. Обърна се и подскочи.

- Мамо? - прошепна тя.

С две счупени колене Лутър лежеше на земята и стенеше. Травис и Прат един след друг го ритаха и налагаха с палките си.

- Какво си направил на Нола? викаше Травис. Нарани ли я? А? Мръсен ненормалния! Не можа да се въздържиш да не я нараниш, нали?

Лутър крещеше от болка и молеше полицаите да спрат.

- Мамо?

Луиза Келерган нежно се усмихна на дъщеря си.

- Какво правиш тук, миличка? - попита тя.

- Избягах.

- Защо?

- Защото искам да отида при Хари. Толкова го обичам.

- Не трябва да оставяш баща си сам. Баща ти ще бъде много нещастен без теб. Не можеш да заминеш така.

- Мамо... Мамо, съжалявам за това, което ти направих.

- Прощавам ти, миличка. Но вече трябва да спреш да си причиняваш болка.

- Добре.

- Обещаваш ли ми?

- Обещавам ти, мамо. Какво трябва да правя сега?

- Да се прибереш при баща си. Баща ти има нужда от теб.

- А Хари? Не искам да го изгубя.

- Няма да го изгубиш. Той ще те чака.

- Наистина ли?

- Да. Ще те чака до края на живота си.

Нола чу още викове. Лутър! Хукна към пъна. Закрещя, закрещя с всички сили, призовавайки полицаите да спрат да го удрят. Изскочи от гъсталака. Лутър лежеше, беше мъртъв. Изправени пред него, началникът Прат и полицай Травис гледаха тялото с безумни очи. Навсякъде имаше кръв.

- Какво сте направили? - изкрещя Нола.

- Нола? - каза Прат. - Но...

- Убили сте Лутър!

Тя се хвърли върху началника Прат, който я отблъсна с един шамар. Ог носа й обилно потече кръв. Разтрепери се от страх.

- Извинявай, Нола - измънка Прат. - Не исках да ти причиня болка.

Тя отстъпи.

- Вие... Убили сте Лутър!

- Чакай, Нола!

Нола побягна. Травис хукна след нея и се опита да я задържи, като я хвана за косата. В ръката му остана рус кичур.

- Дръж я, за бога! - извика Прат на Травис. - Настигни я!

Тя тичаше сред храстите, които я драскаха по бузите, после премина през последните редове от дървета. Къща. Къща! Спусна се към вратата на кухнята. От носа й все така течеше кръв. По лицето й също имаше кръв. Дебора Купър й отвори, уплашена, и я пусна да влезе.

- Помощ - изстена Нола. - Извикайте помощ.

Дебора отново се втурна към телефона, за да предупреди полицията.

Нола усети една ръка да й запушва устата. С мощен жест Травис я вдиша във въздуха. Тя се бореше, но той я стискаше прекалено силно. Травис не успя да я изнесе от къщата - Дебора Купър, която се връщаше от дневната, нададе ужасен вик.

- Не се безпокойте - изрече Травис. - Аз съм от полицията. Всичко е наред.

Помощ! - извика Нола, опитвайки се да се изтръгне от ръцете му. - Те убиха един човек! Тези полицаи убиха един човек! В гората има мъртъв човек!

Не може да се каже колко време Дебора Купър и Травис се гледаха в мълчание. Тя не смееше да се втурне към телефона, той не смееше да избяга. След това прокънтя изстрел и Дебора рухна на пода. Началникът Прат я бе застрелял със служебното си оръжие.

- Вие сте луд! - изкрещя Травис. - Напълно луд! Защо направихте това?

- Нямаме избор, Травис. Знаеш какво щеше да стане, ако старата беше проговорила...

Травис трепереше.

- Сега какво ще правим? - попита младият полицай.

- Не знам.

С енергията на отчаянието ужасената Нола се възползва от този момент, за да се изтръгне от хватката на Травис. Преди началникът Прат да успее да реагира, тя изтича навън, ала загуби равновесие на стъпалата и падна. Веднага се изправи, но могъщата ръка на началника я задържа за косите. Тя изкрещя и му ухапа ръката, която той държеше близо до лицето й. Началникът я пусна, но не й остана време да избяга. Травис стовари палката върху задната част на главата й. Нола рухна на земята. Той ужасен отстъпи. Имаше кръв навсякъде. Нола беше мъртва.

Травис за миг остана наведен над тялото й. Повдигаше му се. Прат трепереше. От гората се разнасяше птича песен.

- Какво правим сега, началник? - прошепна Травис обезумял.

- Спокойно. Спокойно. Не е сега моментът да изпадаме в паника.

- Да, началник.

- Трябва да се отървем от Кейлъб и Нола. Иначе ни чака електрическият стол, нали ти е ясно?

- Да, началник. А Купър?

- Станало е убийство. Зле завършил опит за обир. Ще правиш точно каквото ти кажа.

Травис плачеше.

- Да, началник. Ще правя всичко, което е необходимо.

- Каза ми, че си видял колата на Кейлъб близо до път № 1.

- Да. Контактният ключ си е на мястото.

- Много добре. Ще поставим телата в колата. И ти ще се отървеш от тях, ясно?

- Да.

- Щом тръгнеш, ще се обадя за подкрепления,.та никой в нищо да не се усъмни. Трябва да действаме бързо, ясно? Когато дойдат, ти трябва да си вече далече. В суматохата никой няма да забележи, че те няма.

- Да, началник. Но мисля, че леля Купър пак се обади на спешния номер.

- Мамка му! Да побързаме тогава!

Замъкнаха телата на Лутър и Нола до шевролета и ги вкараха вътре. После Прат тичешком се отправи към къщата на Дебора Купър и полицейските коли. Включи радиостанцията и съобщи в централата, че е намерил Дебора Купър застреляна.

Травис седна зад волана на шевролета и потегли. В момента когато излезе от гъсталака, срещна патрулна кола на шерифската служба, изпратена от централата след второто обаждане на Дебора Купър.

Прат тъкмо се свързваше с централата, когато чу да се приближава надула сирената полицейска кола. По радиостанцията съобщаваха, че в момента на път № 1 кола на шерифската служба преследва черен шевролет „Монте Карло“, забелязан в близост до Сайд Крийк Лейн. Началникът Прат обяви, че веднага се включва в подкрепленията. Потегли, пусна сирената, мина по успоредния горски път. Като излезе на път № 1, за малко да блъсне Травис. Спогледаха се ужасени.

По време на преследването Травис бе успял да избяга от колата на заместник-шерифа. После пое по път № 1 в южна посока и зави към Гуз Коув. Прат караше след него, като се правеше, че го преследва. По радиостанцията съобщаваше погрешни координати, твърдейки, че е на пътя за Монтбъри. Изключи сирената, тръгна към Гуз Коув и спря пред къщата. Двамата мъже излязоха от колите, обзети от паника. Чувстваха се в безизходица.

- Луд ли си да спираш тук? - каза Прат.

- Куебърт го няма - отвърна Травис. - Знам, че от известно време отсъства от града. Казал е на Джени, а тя го каза на мен.

- Поисках полицейски заграждения на всички пътища. Нямаше как.

- Мамка му! Мамка му! - изстена Травис. - Свършено е с мен! Какво да правим?

Прат се огледа и забеляза празния гараж.

- Остави колата вътре, залости вратата и побързай да се върнеш на Сайд Крийк Лейн, като минеш по плажа. Направи се, че претърсваш къщата на Купър. Аз продължавам преследването. През нощта ще се отървем от телата. Имаш ли сако в колата?

- Да.

- Облечи го, целият си в кръв.

Четвърт час по-късно, докато Прат се разминаваше близо до Монтбъри с изпратените в подкрепление патрулни коли, Травис, облякъл сакото си и заедно с прииждащите от целия щат колеги, затваряше периметъра около Сайд Крийк Лейн, където бе намерено тялото на Дебора Купър.

През нощта Травис и Прат се върнаха в Гуз Коув. Заровиха Нола на двайсет метра от къщата. Прат вече се бе осведомил за обхвата на претърсването от капитан Родик от щатската полиция и знаеше, че Гуз Коув не влиза в него. Никой нямаше да идва да търси тук. Чантата, която Нола бе носила на рамо, заровиха до тялото, без дори да погледнат какво има вътре.

Когато засипаха дупката, Травис се качи в черния шевролет и изчезна по път № 1 с трупа на Лутър в багажника. Преди да премине в Масачусетс, на два пъти го проверяваха.

- Документите на колата - казваха полицаите нервно всеки път щом видеха автомобила.

И всеки път Травис размахваше значката си.

- Полиция на Орора, момчета. По следите му съм.

Полицаите с уважение поздравяваха колегата си и му пожелаваха кураж.

Травис продължи да кара, докато наближи малко крайбрежно градче, което добре познаваше. Сагамор. Пое по пътя покрай океана, този, който минаваше край скалите на Сънсет Коув. Стигна до пуст паркинг. През деня от тук се разкриваше великолепна гледка. Често си бе мислил да доведе Джени на романтична разходка. Спря колата, настани Лутър на мястото на шофьора и изля в устата му алкохол. После се погрижи колата да не е на скорост и я бутна - отначало тя бавно потегли по лекия затревен наклон, преди да се спусне по стръмната скала и да изчезне в празното с метално дрънчене.

След това тръгна по пътя. На няколкостотин метра надолу го чакаше кола. Качи се и седна на мястото до шофьора.

- Готово - каза на Прат, който седеше зад волана.

Началникът подкара колата.

- Никога не трябва да говорим за случилото се, Травис. А когато открият шевролета, ще трябва да потулим нещата. Да нямаме виновен, е единственият начин да не рискуваме да ни безпокоят. Ясно?

Травис кимна. Бръкна в джоба си и стисна пандантива, който тайно бе изскубнал от врата на Нола, преди да я зарови. Хубав златен пандантив с изписано отгоре му името НОЛА.

*

Хари отново бе седнал на канапето.

- Значи, са убили Нола, Лутър и Дебора Купър.

- Да. И са се погрижили разследването да остане без резултат. Хари, вие знаехте, че Нола е имала психотични кризи, нали? И сте говорили за тях с преподобния Келерган по онова време...

- Не знаех за пожара. Но открих, че Нола понякога изпадаше в странни състояния, и отидох да поговоря с родителите й за лошото им отношение към нея. Бях обещал на Нола да не ходя, обаче не можех да стоя със скръстени ръце, разбирате ли? Тогава разбрах, че родителите се свеждат само до бащата, вдовец от шест години и неспособен да се справи със ситуацията. Той... Той отказваше да погледне реалността в лицето. Трябваше да отведа Нола далече от Орора, за да я лекувам.

- Значи, бягството е било, за да я лекувате...

- За мен това наистина стана главната причина. Щях да я заведа при добри лекари и тя щеше да оздравее! Беше изключително мо-

миче, Маркъс! Щеше да направи от мен голям писател, а аз щях да прогоня лошите й мисли! Тя ме вдъхновяваше, направляваше ме! През целия ми живот ме е направлявала! Знаете това, нали? Знаете го по-добре от всеки друг!

- Да, Хари. Но защо не ми казахте нищо?

- Исках да го направя! Щях да го направя, ако не бяха онези публикувани откъси от книгата ви. Помислих, че сте предали доверието ми. Бях ви ядосан. Мисля, че исках книгата ви да се провали, знаех, че след историята с майката никой нямаше да ви взема на сериозно. Да, така е. Исках втората ви книга да няма никакъв успех. Като моята всъщност.

Той замълча. После подхвана:

- Съжалявам, Маркъс. Съжалявам за всичко. Сигурно сте много разочарован от мен.

- Не, не съм.

- Знам, че сте. Възлагахте толкова надежди на мен. А аз изградих живота си върху една лъжа!

- Винаги съм се възхищавал от вас, Хари, за това, което сте. Не ме интересува дали вие сте писали тази книга, или не. Ценя човека, който сте и от когото съм научил толкова много за живота. А това никой не може да го отрече.

- Не, Маркъс. Вече никога няма да гледате на мен като преди! Знаете го. Аз съм само една голяма измама! Самозванец! Затова ви казвах, че повече не можем да бъдем приятели - всичко е свършено. Всичко е свършено, Маркъс. Вие сте на път да станете забележителен писател, а аз никога не съм бил такъв. Вие се борихте за своята книга, вие се борихте, за да си върнете вдъхновението, преодоляхте препятствията! До-като аз, когато бях във вашето положение, си послужих с предателство.

- Хари, аз...

-Такъв е животът, Маркъс. Знаете, че съм прав. Вече няма да можете да ме гледате в очите. А аз няма да мога да ви гледам, без да ме залее унищожителна завист за това, че сте успели там, където аз съм се провалил.

Той ме притисна до себе си.

- Хари - прошепнах, - не искам да ви изгубя.

- Ще се справите, Маркъс. Вие станахте страхотен човек. И страхотен писател. Прекрасно ще се справите! Знам го. Сега пътищата ни се разминават завинаги. Това се нарича съдба. Моята съдба никога не е била да съм голям писател. А се опитах да я променя - откраднах една книга, лъгах в продължение на повече от трийсет години. Само че съдбата не се поддава на дресура, тя винаги побеждава.

- Хари...

- Вашата съдба, Маркъс, винаги е била да сте писател. Открай време го знам. И открай време знам, че моментът, който изживяваме сега, рано или късно, ще настъпи.

- Вие винаги ще останете мой приятел, Хари.

-Маркъс, довършете книгата си. Книгата за мен, довършете я! Сега, когато знаете всичко, разкажете истината на целия свят. Истината ще ни направи свободни. Напишете истината за случая „Хари Куебърт“. Освободете ме от злото, което ме разяжда от трийсет и три години. Това е последната ми молба.

- Но как? Не мога да залича миналото.

-Не, но можете да промените настоящето. Такава е властта на писателите. Раят на писателите, спомняте ли си? Убеден съм, че ще знаете как да го направите.

- Хари, вие сте човекът, който ми помогна да израсна! Вие направихте от мен това, което съм станал!

- Това е само илюзия, нищо не съм направил, Маркъс. Вие израснахте сам.

- Не! Не е вярно! Аз следвах съветите ви! Следвах вашите трийсет и един съвета! Така написах първата си книга! И следващата! И всички други! Вашите трийсет и един съвета, Хари. Спомняте ли си?

Той тъжно се усмихна.

- Разбира се, че си спомням, Маркъс.

*

Бъроус, Коледа, 1999 г.

- Честита Коледа, Маркъс!

Подарък? Благодаря, Хари. Какво има вътре?

- Отворете го. Това е минидиск рекордер. Изглежда, че е последната дума на технологията. Вие непрекъснато записвате това, което ви разправям, а после губите бележките си и трябва да повтарям. Казах си, че така ще можете всичко да записвате.

Чудесно. Давайте.

- Какво?

Дайте ми един първи съвет. Грижливо ще записвам всичките ви съвети.

- Добре. Какви съвети?

- Не знам... съвети за писатели. И за боксьори. И за хора.

За всичко това? Добре. Колко искате?

Поне сто!

- Сто? Все трябва да запазя нещо и за себе си, за да мога после да продължавам да ви съветвам.

- Винаги ще имате съвети за мен. Вие сте големият Хари Куебърт.

- Ще ви дам трийсет и един съвета. Ще ви ги давам постепенно, през следващите години. Не всичките наведнъж.

- Защо трийсет и един?

- Защото трийсет и една години е важна възраст. На десет сте още дете. На двайсет съзрявате. На трийсет ставате или не ставате мъж. А на трийсет и една ще сте преминали рубикона. Как си се представяте на трийсет и една години?

- Като вас.

- Хайде, не говорете глупости. По-добре записвайте. Ще вървя отзад напред. Съвет номер трийсет и едно ще е съвет, свързан с книгите. Ето, трийсет и едно: първата глава, Маркъс, е най-важната. Ако не я харесат, читателите няма да прочетат останалата част от книгата ви. Как смятате да започнете вашата?

- Не знам, Хари. Мислите ли, че някой ден ще успея?

- Да направите какво?

- Да напиша книга.

- Уверен съм.

*

Той ме изгледа втренчено и се усмихна.

- Вие ставате на трийсет и една години, Маркъс. Успели сте да станете мъж. Станали сте забележителен човек. Не Знаменития, това не беше нищо, а забележителният човек увенча дългата и прекрасна битка, която водихте със себе си. Много съм горд с вас.

Той облече сакото и завърза шала си.

- Къде отивате, Хари?

- Трябва вече да заминавам.

- Не заминавайте! Останете!

- Не мога...

Останете, Хари! Останете още малко!

- Не мога.

- Не искам да ви изгубя!

- Довиждане, Маркъс. Любовта придава смисъл на живота. Когато обича, човек е най-силен! Най-велик! И стига най-далече!

- Хари! Не ме оставяйте!

- Довиждане, Маркъс.

Хари си тръгна. Не затвори след себе и аз дълго държах вратата отворена. Защото това бе последният път, когато видях моя учител и приятел Хари Куебърт.

*

Май 2002 г., финал на университетския шампионат по бокс

- Маркъс, готов ли сте? След три минути се качваме на ринга.

- Шубе ме е, Хари.

- Сигурен съм. И толкова по-добре. Когато не се страхува, човек не може да спечели. Не забравяйте, да се боксираш, е, като да пишеш книга... Спомняте ли си? Глава първа, глава втора...

- Да. Едно, замахваш. Две, удряш.

-Много добре, шампионе. Хайде, готов ли сте? На финала на шампионата сме, Маркъс! На финала! Като си помисля, че до неотдавна все още се биехте срещу боксови круши, а ето ви сега на финала на шампионата! Чувате говорителя: „Маркъс Голдман и треньорът му Хари Куебърт от Бъроуския университет“. Това сме ние! Напред!

- Чакайте, Хари...

- Какво?

- Имам подарък за вас.

- Подарък? Сигурен ли сте, че сега е моментът?

- Абсолютно. Искам да го получите преди мача. В сака ми е, вземете го. Аз не мога да ви го връча заради ръкавиците.

- Диск ли е?

- Да, компилация! Вашите трийсет и едно най-важни изречения. За бокса, за живота, за книгите.

- Благодаря, Маркъс. Трогнат съм. Готов ли сте за бой?

- Повече от всякога.

- Да вървим тогава.

- Чакайте, има още един въпрос, който си задавам...

- Маркъс! Време е!

- Но това е важно! Прослушах отново всички дискове и установих, че не сте ми отговорили.

- Добре, давайте. Слушам ви.

- Хари, как знае човек, че е завършил книгата?

- Книгите са като живота, Маркъс. Те никога не завършват напълно.

ОКТОМВРИ 2009 г.

(Една година след излизането на книгата)

- Хубавата книга, Маркъс, не се мери само с последните думи, а с общия ефект от всички думи, които са ги предшествали. Около половин секунда след като е свършил книгата, след като е прочел последната дума, читателят трябва да усеща, че го обзема могъщо чувство. В този момент той трябва да мисли за всичко, което е прочел, да погледне корицата и да се усмихне с малко тъга, защото героите ще му липсват. Хубавата книга, Маркъс, е книгата, за която съжаляваме, че е свършила.

Плажът на Гуз Коув, 17 октомври 2009 г.

Носи се слух, че сте готов със следващия ръкопис, писателче.

- Вярно е.

Седях с Гахалоуд на брега на океана и пиехме бира.

- Новият голям успех на забележителния Маркъс Голдман! - възкликна Гахалоуд. - За какво се разказва?

- Сигурно ще я прочетете. И вие сте вътре впрочем.

- Сериозно? Мога ли да хвърля едно око?

- Дори не си го помисляйте, сержант.

- Във всеки случай, ако не струва, ще ми върнете парите.

Голдман вече не връща пари, сержант.

Той се засмя.

- Кажете ми, писателче, откъде ви хрумна да преустроите тази къща в дом за млади писатели?

- Просто ми хрумна.

- „Писателски дом „Хари Куебърт“. Не е зле, мен ако питате. Всъщност вие, писателите, сте народ, който живот си живее. Да идвам тук, за да гледам океана и да пиша книги... и на мен би ми харесал такъв занаят... Четохте ли днес статията в „Ню Йорк Таймс“?

- Не.

Той извади от джоба си изрезка от вестник и я разгъна, след което прочете:

- Специална страница: „ Чайките на Орора ", пое роман, който на всяка цена трябва да прочетете. Лутър Кейлъб, несправедливо обвинен в убийството на Нола Келерган, е бил преди всичко гениален писател, за чийто талант не сме подозирали. Издателство „Шмид и Хансън “ му отдава дължимото, като публикува посмъртно яркия роман, който е написал за връзката между Нола Келерган и Хари Куебърт. В тази прекрасна творба се разказва за това, как Хари Куебърт се е вдъхновил от връзката си с Нола Келерган, за да напише „Произходът на злото

Гахалоуд избухна в смях.

- Какво има, сержант?

- Нищо. Вие сте истински гений, Голдман! Гений!

- Не само полицията може да въздава справедливост, сержант.

Допихме бирите си.

- Утре се прибирам в Ню Йорк - казах.

Той поклати глава.

- Минавайте оттук от време на време. За да си кажем здрасти. На жена ми ще й е много приятно.

- С удоволствие.

- Всъщност не ми казахте какво е заглавието на новия ви роман.

- „Истината за случая „Хари Куебърт“.

Той ме погледна замислено. Върнахме се при колите си. Ято чайки процепиха небето. Проследихме ги с поглед, после Гахалоуд ме попита:

- А сега какво ще правите, писателче?

- Един ден Хари ми каза: „Придайте смисъл на живота си. Две неща придават смисъл на живота - книгите и любовта“. Аз открих книгите. Благодарение на Хари открих книгите. Сега отивам да открия любовта.

БЪРОУСКИЯТ УНИВЕРСИТЕТ

е благодарен на

Маркъс П. ГОЛДМАН,

победител в университетския

шампионат по бокс, 2002 г.,

и на треньора му

Хари Л. Куебърт

БЛАГОДАРНОСТИ

Благодаря от цялото си сърце на Ърни Пинкас от Орора, Ню Хампшър, за ценната му помощ.

От щатските полиции на Ню Хампшър и Алабама благодаря на сержант Пери Гахалоуд (Криминален отдел на щатската полиция на Ню Хампшър) и на полицай Филип Томас (щатската пътна полиция в Алабама).

Особено съм признателен на моята асистентка Дениз, без която нямаше да завърша тази книга.

Жоел Дикер

ИСТИНАТА ЗА СЛУЧАЯ „ХАРИ КУЕБЪРТ“

Белгийска. Първо издание

Превела от френски Росица Ташева

Редактор Елена Константинова

Коректор Соня Илиева

Художник на корицата Росен Дуков

ИК „Колибри“

1000 София, ул. „Иван Вазов“ № 36

тел. 987 48 10

e-mail: colibri@colibri.bg

Предпечатна подготовка „Пре Принт БГ”

Печатница „Инвестпрес“

Notes

[←1]

Diner

(англ.) - крайпътен ресторант. - Б. пр.

[←2]

Когато в повечето щати се провеждат първични избори. - Б. пр.

[←3]

Не-еврейка. - Б. пр.

[←4]

Слонът и магарето са символи съответно на Републиканската и на Демократическата партия. - Б. пр.

[←5]

Английското ghost writer означава това, което ние наричаме „литературен негър“, тоест писател, който пише от името на друг. Изобретявайки израза, англосаксонците са успели да предадат жестокостта на тази функция. - Б. а.

[←6]

Кубински коктейл от мента, бял ром, пудра захар и зелен лимон. - Б. пр.

[←7]

Коктейл от водка, кафеен ликьор и сметана. - Б. пр.

[←8]

В американския футбол начин на отбелязване на гол. - Б. а.

[←9]

Горещ (исп.). - Б. пр.

[←10]

Слух, мълва, клюка (пол.). - Б. пр.

[←11]

Песен на американската рок група „Линърд Скинърд“. - Б. пр.

Table of Contents

Notes

Content

Дикер Жоел Истината за случая Хари Куебърт

Notes