Правда

Від перекладача

Нижчеподаний текст завдячує своєю появою журналістці Наталці М., чудовому організатору, справжньому професіоналові та, як це не дивно за таких чеснот, дуже хорошій людині.

Точніше, не їй самій, а тому фактові, що серед вкрай нечисленних недоліків Наталки є такий, як незнання англійської мови. Натомість однією з більш ніж численних вад автора цих рядків є звичка немилосердно вантажити приятелів та колег усім тим, що йому, авторові, здається цікавим — в цілковитій незалежності від того, чи це здається цікавим зазначеним приятелям та колегам.

Саме тому співробітникам Інтернет-видання «Форпост» свого часу довелося витерпіти чимало його спроб переповісти цю з усіх боків повчальну книгу. Як справжній вождь, що завжди поділяє долю свого народу, найбільше від цього постраждала головний редактор «Форпосту» — тобто вже згадана Наталка.

Та врешті-решт до автора цих рядків дійшло, що переказування навіть хорошої книги аж ніяк не замінює прочитання навіть поганої. Відтак він, тобто автор цих рядків, прийняв рішення: перекладу! І презентую переклад Наталці. Скажімо, на день народження. Типу оригінально, а головне, нічого не коштує.

На той момент до Наталчиного дня народження лишалось півроку. Відтоді й до сьогодні, коли переклад завершено, вичитано й оздоблено коментарями, вона відсвяткувала не лише той свій день народження, але і власне весілля, народження сина та переїзд… Ніколи не сподівайтеся вчасно подарувати людині щось, зроблене своїми руками (чи головою), якщо це «щось» ви вже не робили раніше — хоча б із десяток разів.

Вживаючи слово «переклад», ваш покірний слуга цілком свідомий того факту (і хоче, щоб його усвідомив і читач), що насправді йдеться про щось середнє між перекладом та переказом. Коли вже на першому десяткові сторінок перекладач, у прагненні максимально наблизити текст до звичних нам реалій, українізував гномське прізвище «Goodmountain» («Доброгір») до «Вернигори», стало ясно, що буква не має жодного шансу. Про дух не ризикну й думати.

Втім, виправданням може служити те, що перекладач не переслідував ані освітніх, ані пропагандистських, ані комерційних цілей. Звісно, останнє йому і не вдалося б — популяризація іноземних творів українською мовою в сучасній Україні взагалі рідко приносить щось, крім головного болю. (Звичайно, доки на тих, хто займається створенням текстів українською, не звернули пильнішої уваги наші нові можновладці; але навіть коли це нарешті станеться, то, гадаю, попервах нас лише штрафуватимуть. Хоча не можна виключити, що до рецидивістів одразу ж почнуть застосовувати обмеження волі та/або адміністративний арешт;).

В кожному разі, автор страшенно радий, що, беручись до роботи, не знав про існування російських перекладів «Правди». Наважитись повністю прочитати ці переклади, що являють собою сукупність типово англійських конструкцій, викладених російськими словами, він не може й досі.

На завершення залишається сказати, що для особливо зацікавлених читачів в кінці подано перелік оригінальних імен та топонімів, а також кілька пратчеттівських жартів та зворотів. Частково вони наводяться й у примітках, вміщених після власне тексту. Ці примітки перекладача позначені цифрами — на відміну від зносок, які позначені зірочкою і зроблені самим Пратчеттом, а відтак являють собою невід’ємну частину книги.

Ось вам вся правда, як є — нехай же вона, як вчить Террі Пратчетт, зробить нас вільними.

P. S. Наталко, з днем народження, чи що…

Олександр Михельсон

Від автора

Інколи письменник-фантаст із подивом зауважує, як неймовірно влаштовано реальність. Наприклад, дії, до яких вдаються під час паводків в Анк-Морпорку, один в один подібні до методів, що їх використовували в місті Сіетл, штат Вашингтон, аж до кінця ХІХ сторіччя. Можете з’їздити переконатись; заразом спробуєте чудову юшку з молюсків.

Чутка поширилась містом, як пожежа (котрі помітно почастішали в Анк-Морпорку відтоді, як громадяни дізнались про значення слів «страхування на випадок пожежі»).

Гноми вміють перетворювати свинець на золото…

Вона збурила затхле повітря Кварталу алхіміків, мешканці якого століттями намагались зробити те саме — і щиро вірили, що вправляться до завтра, щонайбільше до наступного вівторка… ну, в крайньому разі, до кінця місяця.

Вона змусила губитися в здогадах чаклунів Невидної Академії{1}, де достеменно знали, що будь-який елемент справді можна перетворити на інший — от тільки наступного дня все стане як раніше, тож яка в тому користь?

Вона скочила в покручені, вкриті рубцями, а часом і геть відсутні вуха членів Гільдії злодіїв. Ці ні про що замислюватись не стали, а стали сталити свої фомки; їх ніколи не обходило, звідки бралося золото — головне, щоб воно бралося тобою!

Гноми вміють перетворювати свинець на золото…

Чутка досягла холодних, але неймовірно чутливих вух Патриція. І то дуже швидко, бо важко лишатись правителем Анк-Морпорку, не отримуючи новини першим.

Патрицій зітхнув, занотував почуте й додав нотатку до купи інших.

Чутка досягла загострених вух гномів.

— Ми справді це вміємо?

— Хай мені грець, коли я знаю. Особисто я не вмію.

— Авжеж, але якби ти вмів, ти б не сказав. Особисто я не сказав би, якби вмів.

— То ти вмієш?!

— Ні!

— А-га!..

О десятій годині чутка досягла вух міської Варти — точніше, Вартових, що чергували при міській брамі цього крижаного вечора.

Чергування при брамі Анк-Морпорку не полягало у зборі мита за в’їзд. Головним чином воно полягало в байдужому змахові рукою — проїзди! — кожному, хто бажав би потрапити до міста. Але мало хто рвався потрапляти куди б то не було в цій туманній нічній холоднечі.

Вартові щулилися під козирком на брамовій арці, пускаючи по колу вогку сигарету.

— Не мона перетворяти шось одне на шось друге, — сказав капрал Гноббс. — Алхіміки вже скіки років не можуть.

— Ну, мона, примірно, перетворити хату на дірку в землі, — зауважив сержант Колон.

— Так я ж про шо й кажу, — підхопив капрал Гноббс. — А на шось інше — не вийде. Це все зв’язано з цими, як його… з елементами. Мені один алхімік розказував. Все зроблено з елементів, правильно? Земля, Вода, Повітря, Вогонь і… ну, короче.

Він потупцював на місці, намагаючись хоч трохи зігріти ноги.

— Якби хтось міг перетворяти свинець на золото, це б усі робили, — завершив він.

— Чаклуни можуть, — сказав сержант Колон.

— Ах, чаклуни, — проговорив Гноббс таким тоном, що розмова припинилася.

Величезна фіра, гуркочучи, виплила з хмар жовтавого туману і, хитаючись, проїхала під аркою. При цьому вона обляпала Колона грязюкою з однієї з калабань, що споконвіку були невід’ємною рисою анк-морпоркських шосе.

— Трикляті гноми, — процідив той услід возові. Але не дуже голосно.

— Їх ціла купа штовхає того воза, — замислено промовив капрал Гноббс.

Фіра, нахилившись, повільно завернула за ріг і зникла з очей.

— Мабуть, золото повезли, — припустив Колон.

— Ги. Атож.

Врешті-решт, чутка досягла вух Вільяма де Ворда. У певному сенсі там вона й лишилася, оскільки він старанно її записав.

То була його робота. За це леді Марголотта з Убервальду надсилала йому п’ять доларів на місяць. Удова квірмійського герцога теж надсилала йому п’ять доларів. Так само чинили Веренц, король Ланкру, та кілька інших вельмож Крайгір’я. Так само робив і шариф Аль-Халі, хоча в його випадку платнею було пів-воза фігів двічі на рік.

Вільям волів уважати, що має шляхетний рід занять. Все, що він мусив зробити — це дуже акуратно написати одного-єдиного листа, скалькувати написане на самшитову дощечку, надану паном Кріпслоком, гравером з вулиці Вправних ремісників, а тоді сплатити панові Кріпслоку двадцять доларів, аби той акуратно все це вирізьбив і зробив п’ять відбитків тексту на паперових аркушах.

Звісно, все треба було робити вкрай уважно, з пробілами після «Моєму Вельможному Клієнтові» та іншими подібними пересторогами (пробіли заповнювались пізніше). Але навіть з вирахуванням витрат йому лишалася на місяць добра частка від тридцяти доларів, зароблених менше ніж за один день.

Скромний парубок без особливих зобов’язань може на тридцять-сорок доларів прожити в Анк-Морпорку місяць. (Він завжди продавав фіги, бо хоча людина й може сидіти на фіговій дієті, дуже скоро вона забажає чого-небудь іншого).

І завжди то тут, то там підверталась нагода підзаробити. Для багатьох громадян Анк-Морпорку світ письма був чимось заборонним, примарним, таємничим і не дуже пристойним. Але якщо їм вряди-годи таки треба було довірити справи паперу, мало хто міг пройти рипучими сходами повз табличку «Вільям де Ворд. Листи та Записи».

Взяти гномів. Гноми постійно прибували до міста в пошуках роботи, і перше, що вони робили — це надсилали листи додому, повідомляючи, як добре їм ведеться. Це було священною традицією, навіть якщо даному конкретному гномові велося настільки недобре, що він мусив харчуватися підкладкою власного шолома. Тож пан Кріпслок зробив спеціальний запас у кількадесят листів, де треба було лише заповнити по кілька пробілів для цілковитої відповідності замовленню.

Люблячі гноми-батьки на гірських пасмах як скарб зберігали листи, схожі десь на таке:

«Любі [Мамо й Тату],

Отож, я прибув сюди успішно і зупинився, заадресою [Вулиця Півнедзьоба, 109, Анк-Морпорк]. Все добре. Я отримав добру роботу у [пана В. Д. В. Нудля, комерсанта] і тепер дуже, скоро, почну заробляти справді добрі гроши. Я памятаю всі ваші добри поради і не пйу в барах, та, не звязуюся з Тролями. Отакі справи, тепер маю йти, з нетерпіньям чекаю зустрічі з вами та [Емелією], вашлюблячий син

[Томас Мордобій]»

…котрий зазвичай диктував усе це, п’янувато гойдаючись на стільці.

За таку роботу легко давали двадцять пенсів, і в якості додаткової послуги Вільям старанно пристосовував граматику під клієнтів, дозволяючи їм заразом і власну пунктуацію.

Цього конкретного вечора Вільям сидів у крихітному кабінеті над приміщенням Гільдії заклиначів, і дощова вода дзюрчала у водозливах за вікнами його найманої квартири. Він старанно писав, краєм вуха слухаючи безнадійно, але ретельно повторювану розминку: поверхом нижче початківцям з іще не розробленою артикуляцією проводили вечірні курси.

«— …уважно. Готові? Гаразд. Ґудзик. Ґава.

— Ґудзик. Ґава, — апатично-монотонно зумерив клас.

— Ґава. Ґудзик.

— Ґава. Ґудзик.

— Чарівне слово…

— Чарівне слово…

— Фазаммм. Ось так. Хе-хе.

— Фазаммм. Ось так. Хе-хе…»

Вільям поклав перед собою свіжий аркуш, нагострив нове перо, кілька секунд подивився у стіну й записав так:

«І насамкінець: хоча це й дещо кумедно, подейкують, ніби гноми навчилися перетворювати свинець на золото. Ніхто не знає, звідки пішла така чутка, але гноми, потрапляючи до міста у своїх законних справах, повсякчас чують вигуки, напр.: «Агов, малий, покажи-но, як ти робиш золото!». Втім, так чинять лише селюки, бо всі інші тут знають, що чекає на того, хто обізве гнома «малим». Тобто нагла смерть.

Щиро Ваш, В. де Ворд».

Він завжди волів завершувати новини на оптимістичній ноті.

Потому він приніс самшитову дощечку, запалив ще одну свічку і поклав листа, донизу текстом, на самшит. Натискаючи на аркуша вигнутим боком ложки, він перебивав чорнильний напис на матрицю — а відтак, тридцять доларів та достатня для шлункового розладу кількість фігів були все одно що в кишені.

Він занесе це до пана Кріпслока увечері, забере копії після неквапного ланчу завтра, і, якщо не станеться чогось надзвичайного, відішле їх ще до середини тижня.

Вільям вдягнув пальто, обережно загорнув дощечку в шматок провощеного паперу й ступив у крижану ніч.

Світ складається з чотирьох елементів: Землі, Повітря, Вогню й Води. Це — факт, відомий навіть капралові Гноббсу.

Також це — помилка.

Існує п’ятий елемент, і зазвичай він зветься Несподіванкою.

Наприклад, гноми навчилися перетворювати свинець на золото у важкий спосіб. Відмінність його від легкого полягає в тому, що важкий спосіб працює.

Гноми, докладаючи нелюдських, чи то пак — негномських зусиль, штовхали свою перевантажену рипучу фіру вулицею, вдивляючись у туман. Фіра обмерзала, і їхні бороди бралися кригою.

Все, що було треба — це одна замерзла калабаня.

Стара добра тітонька Фортуна. Ви таки можете на неї покластися.

Туман густішав, перетворюючи вуличні вогні на плями тьмяного світла та притлумлюючи всі звуки. Сержантові Колону та капралові Гноббсу було ясно, що жодна варварська орда не внесла завоювання Анк-Морпорку в свої плани на цей вечір. Вартові на це не ображалися.

Вони зачинили браму. Це була не така вже й велика справа, як можна було би подумати, оскільки ключі було загублено казна-коли. Спізнілі прибульці зазвичай кидали через міські мури камінці; вони цілились у вікна знайомих, що погодились би підняти засува.

Вважалося, що іноземні загарбники в разі чого не знатимуть, у які вікна кидати камінцями.

Потому двоє вартових попленталися через бруд і перегній до Річкової Брами, крізь яку мала честь входити до міста річка Анк. Вода в темряві була непомітна — тільки вряди-годи під парапетом примарною плямою пропливала крижина.

— Стривай, — мовив Гноббс, коли вони вже поклали руки на корбу підйомної решітки. — Там унизу хтось є.

— В річці? — спитав Колон.

Він прислухався. Далеко внизу почулось рипіння весла.

Сержант Колон склав долоні рупором і прокричав традиційний бойовий клич правоохоронців усіх часів та народів:

— Гей, ти!

Кілька митей не чулось ані звуку, крім вітру та води. Потім долинув голос:

— Так?

— Загарбуєш місто, чи що?

Знову запала пауза.

— Ще?

— Що «ще»? — гукнув Колон, відмовляючись здаватись.

— Ще які є варіанти?

— Не гай мого часу! Ти там, на човні, загарбуєш місто?

— Ні.

— Звучить щиро, — сказав Колон, котрий, з огляду на погодні умови цієї ночі, радо повірив би на слово будь-кому. — Тоді ворушися, бо ми збираємось зачинити ворота.

Ще за мить плюскотіння весел відновилося, віддаляючись за течією.

— Гадаєш, достатньо було просто поставити йому це питання? — поцікавився Гноббс.

— Ну, а кому ж іще його ставити?

— Та ясно, але…

— Гноббі, це був малесенький човник. Звісно, коли ти хочеш спуститися цією чудовою стежкою до самісінької дамби…

— Ні, сержанте!

— Тоді ходім до казарми, добро?

Поспішаючи до гравера Кріпслока, Вільям підняв комір. Завжди заюрмлені вулиці знелюдніли. Поткнути носа за двері наважувались лише ті, кого підштовхували найневідкладніші справи. Схоже було, що зима наближається справді мерзенна — гаспаччо із крижаного туману, снігу та вічного анк-морпоркського смогу.

В око йому впала пляма світла з вікна Гільдії годинникарів. На її тлі вималювалась низька згорблена постать.

Він наблизився.

Слабка подоба людського голосу безнадійно прошелестіла:

— Бажаєте гарячих перепічок?

— Пане Нудль? — спитав Вільям.

Нудль на прізвисько «Від-Душі-Відриваю», чи просто «ВДВ», найпідприємливіший та найнеуспішніший підприємець Анк-Морпорку, поглянув на Вільяма поверх свого візочка з гарячими сосисками. На застигаючому смальці шипіли сніжинки.

Вільям зітхнув.

— Ви працюєте допізна, пане Нудль, — ввічливо промовив він.

— Ах, пане де Ворде, зараз такі кепські часи для торгівлі перепічками, — пожалівся Нудль.

— Еге ж, як подумаєш, то аж нудить, — вставив Вільям.

Він не міг би стриматись і за сотню доларів та баржу фігів.

— Глобальна економічна криза, звуження ринків, — вів своєї Нудль, надто пригнічений, аби щось помітити. — Схоже, не так багато нині бажаючих придбати перепічку.

Вільям зазирнув до візочка. Якщо Нудль-ВДВ брався до продажу гарячих перепічок, це був достеменний знак, що його амбітніші задуми знову пішли за вітром. Продаж перепічок на вулицях у певному сенсі був основою Нудлевого існування, якої він завжди намагався позбутися, але до якої постійно повертався в міру того, як зазнавали краху його чергові починання. І це було ганебно, оскільки Нудль був пречудовим продавцем перепічок. Інакше й бути не могло, враховуючи, що його натура цілком відповідала натурі його товару.

— Треба було мені отримати добру освіту, як от ви, — засмучено сказав Нудль. — Гарна робота в теплому приміщені й ніяких фізичних трудів. Якби я мав добру освіту, я міг би знайти свою нищу.

— Нищу?

— Це мені розповідав один із тих чаклунів, — пояснив Нудль. — У всього є нища, ну, ви знаєте. Тобто ніби своє місце. Для чого все існує.

Вільям кивнув. Він тямив у словах.

— Ніша? — спитав він.

— Щось таке, ага, — Нудль зітхнув. — Я ж прохлопав можливість із семафорами, знаєте. Просто не помітив, до чого йде. А тут гульк — і всі вкладають у семафорні компанії. І мають величезні гроші. А мені не щастить, усе просто від душі відриваю. Хоча я вже намагався пробувати навіть той Фанг-Шуй… Чисте тобі кляте невезіння.

— А от мені однозначно допомогло, коли я пересунув крісло на робочому місці, — сказав Вільям.

Свого часу він заплатив за цю пораду два долари. Заразом йому порадили закривати кришку у вбиральні, щоб у живіт бува не залетів Дракон Печалі.

— Ви були моїм першим покупцем, і я вам за це вдячний, — сказав Нудль. — Я був так добре приготувався, у мене ж усе було розташовано для найповнішої гармонії — і тут… Все ляпнуло. Клята карма знову мене опустила.

— До того ж, минув цілий тиждень, доки пан Пасмур знову почав ходити, — зауважив Вільям.

Випадок із Нудлевим другим покупцем виявився вельми корисним для його новинного листа, що цілком компенсувало втрату двох доларів.

— Звідки ж я знав, що Дракон Печалі справді існує, — похнюпився Нудль.

— Не думаю, що він існував, доки ви його в цьому не переконали, — сказав Вільям.

Нудль трохи просвітлішав.

— Ах, кажіть собі що хочете, але я таки справді гарно продаю ідеї. Чи вдасться мені переконати вас, що смачненька гаряча перепічка — це саме та ідея, яка опановує зараз ваш розум?

— Власне, я збирався пошвидше дістатися до… — почав Вільям, і раптом затнувся. — Ви не чули, щойно хтось кричав?

— У мене ще десь є трохи холодних пиріжків зі свининою, — сказав Нудль, порпаючись у своєму візку. — І я пропоную серйозну знижку, адже…

— Я точно щось чув, — сказав Вільям.

Нудль прислухався.

— Наче якийсь гуркіт?

— Авжеж.

Вони втупилися в місиво туману, що повільно ворушився уздовж усього Брод-Вею.

Туману, який раптом окреслився величезним, критим парусиною возом, що рухався невпинно і дуже, дуже швидко.

Останнім, що почув Вільям, був чийсь крик:

— Спиніть верстат!!!{2}

Чутка, пришпилена Вільямовим пером до паперу, ніби метелик до картону, не потрапила до вух деяких осіб, оскільки вони мали на думці інші, значно неприємніші речі.

Їхній човник ковзав водами Анку, котрі з шипінням змикалися за його кормою.

Над веслами скоцюрбились двоє. Третій сидів на носі човна. Час від часу він бурмотів що-небудь на кшталт «мені ніс свербить».

— Просто дочекайся, доки прибудемо, — сказав один з веслярів.

— Ви б мене краще знову пустили на землю. Він справді свербить.

— Ми тебе пускали на землю, коли спинялись вечеряти.

— Тоді він не свербів.

Другий весляр сказав:

— Мля. Може, йому ще раз заїхати веслом в головешку, пане Шпилько?

— Гарна думка, пане Тюльпане.

У темряві почулось глухе «бух!».

— Ай.

— А тепер ша, друже, бо пан Тюльпан може розгніватись.

— Оце чиста правда, мля.

Почувся звук, як від роботи стаціонарного насосу.

— Гей, помалу з тим лайном, га?

— Воно ж мене ще не вбило, пане Шпилько.

Човен грузько ткнувся в маленьку занедбану пристань. Висока постать того, кому пан Шпилька щойно приділив стільки уваги, вистрибнула з човна і поквапилась алеєю в темряву.

Незабаром із темряви почувся, швидко віддаляючись, стукіт коліс.

Здавалось майже неможливим, щоб такої кепської ночі в подібної сцени знайшлися сторонні свідки. Але вони знайшлися. Кожна річ у всесвіті мусить мати спостерігача, інакше вона припиняє існувати.

З сутінків сусідньої алеї, човгаючи, виткнулася постать. Біля її ніг непевно коливалася тінь меншого розміру.

Обоє провели поглядами карету, що зникла в заметілі.

Менший сказав:

— Ну-ну. Цікава р-р-річ. Чолов’яга, закутаний по самісіньке горло, та ще й у капюшоні. Цікава річ, гр-р-рм?

Вищий невідомий кивнув. На ньому були гігантська, на кілька розмірів більша ніж треба, шинель, і фетровий капелюх, якому час та погода надали форми м’якого конуса, що вкривав голову господаря по вуха.

— Виродки, — сказав невідомий. — Трах сто разів, здоровий-коровий! Креветко, креветко! Я їм говорив, говорив!

По хвилі він сягнув у кишеню, видобув звідти сосиску з перепічки та розламав її навпіл. Один шматочок зник під капелюхом, а другий було пожбурено меншій постаті, якій належала більша частина діалогу — принаймні, його зв’язна частина.

— Щось тут нечисто, — сказав менший незнайомець, у якого проглядалося цілих чотири ноги.

Процес споживання сосиски відбувся в тиші. Потому парочка знову вирушила в ніч.

Так само, як голуб не вміє ходити, щоб не смикати головою, вищий незнайомець, схоже, не міг ступити кроку без тихого непевного бурмотіння:

— Я їм говорив, я їм говорив… О ні, виродки, о ні. Двері, стерня, стерня, двері, креветко, креветко!.. Я ж говорив, говорив…

До його вух чутка потрапила пізніше, але на той час він уже був її частиною.

Що ж до пана Шпильки та пана Тюльпана, то головне, що слід про них знати — це те, що вони належали до категорії людей, які зазвичай називають вас «братан». Як правило, такі люди не викликають братніх почуттів.

Вільям розплющив очі. Я осліп, подумав він.

Потім він стягнув із себе ковдру.

А потім на нього налетів біль.

Це був гострий і дуже нахабний біль, і зосередився він просто над очима. Там пекло, неначе від перцю. На тому місці, схоже, був не просто синець, а ціла вибоїна в плоті, якщо не в кості.

Вільям сів. Він був у кімнаті з похилою стелею. Під маленьким віконечком намерзла дещиця брудного снігу. Крім ліжка, яке являло собою лише матрац та ковдру, в кімнаті не було жодних меблів.

Щось гупнуло, і будівлю струсонув важкий поштовх. Зі стелі посипався пил. Вільям встав, притиснувши долоню до лоба, і непевно подався до дверей. Вони відчинилися до значно більшої кімнати — чи, точніше, майстерні.

Від другого поштовху йому мимоволі клацнули зуби. Вільям спробував сфокусувати погляд.

В кімнаті було повно гномів, що юрмилися довкола двох довжелезних дерев’яних столів. А в дальньому кінці кілька з них метушилися довкола якоїсь складної рухливої машини.

Будинок струсонувся знову.

Вільям потер голову.

— Що сталося? — спитався він.

Найближчий гном підняв на нього погляд і поспішно стусонув ліктем свого товариша. Стусани пішли вздовж усього ряду, і в кімнаті, від стіни до стіни, раптом запала сторожка мовчанка. На Вільяма пильно дивились десяток суворих гном’ячих облич.

Ніхто не вміє дивитись пильніше, ніж гном. Можливо, це тому, що між бородою та традиційним круглим залізним шоломом у них видно дуже небагато обличчя як такого. У гномів таки дійсно зосереджений погляд.

— Гм, — сказав Вільям. — Привіт?

Першим поворухнувся один із гномів біля машини.

— Вертайсь до праці, хлопці, — сказав він, після чого підійшов до Вільяма, дивлячись йому просто в пупок.

— Все в порядку, вельмишановний? — спитав він.

Обличчям Вільяма промайнула гримаса болю.

— Е-е-е… Що сталося? — спитав він. — Я, гм, пам’ятаю, що побачив віз, а потім щось вдарило…

— Ми його випустили, — сказав гном. — І вантаж зірвався. Вибачте.

— Що з паном Нудлем?

Гном схилив голову до плеча.

— Це той худющий з перепічками?

— Саме так. Із ним усе нормально?

— Гадаю, так, — обережно сказав гном. — Принаймні, я точно знаю, що він продав одну перепічку молодому Гримсокирі.

Вільям поміркував над цим. Анк-Морпорк приховував чимало пасток для безтурботних чужоземців.

— В такому разі, чи все нормально з паном Гримсокирою? — поцікавився він.

— Сподіваюсь. Він щойно гукнув з-за дверей, що йому вже значно краще, хоча наразі він воліє залишатися там, де є, — сказав гном.

Потому він нахилився, дістав з-під столу щось прямокутне, загорнуте в брудний папір, і ввічливо подав Вільямові.

— Гадаю, це ваше.

Вільям видобув зі згортка свою дерев’яну матрицю. Там, де по ній пройшло колесо фіри, вона була розколота точно навпіл, а написане виглядало суцільною розмазнею. Він зітхнув.

— Звиняйте, — мовив гном, — а що б це таке могло бути?

— Матриця, — відповів Вільям. Він подумав, що нелегко буде пояснити суть справи сільському гномові. — Дощечка для різьблення. Для гравірування, розумієте? Це… е-е-е… щось на кшталт чаклунського способу отримувати дуже багато копій одного-єдиного напису. Боюсь, тепер мені доведеться йти робити нову матрицю.

Гном дивно подивився на нього, взяв матрицю й покрутив її в руках.

— Розумієте, — сказав Вільям, — гравер вирізає знаки, а…

— Ви зберегли оригінал? — спитав гном.

— Прошу?

— Оригінал, — терпляче повторив гном.

— А, ну так, — Вільям стромив руку в кишеню куртки.

— Можна його ненадовго позичити?

— Ну, чому ні, але він буде потрібен мені для…

Гном пробіг листа очима, повернувся і лунко вдарив найближчого співплемінника по шолому.

— Дванадцятим кеглем, відступ два, — сказав він, передаючи тому аркуш.

Вдарений гном кивнув, і його права рука замигтіла над набором маленьких скриньок, щось звідти вихоплюючи.

— Мені треба назад… — почав Вільям.

— Це недовго, — сказав головний гном. — Чому б вам не підійти ось сюди? Письменну людину, як от ви, це може зацікавити.

Вільям пройшов уздовж шерега заклопотаних гномів до машини, гупання якої раз у раз струшувало будинок.

— Гм. Це ж гравірувальний верстат, — невпевнено сказав Вільям.

— Цей верстат трохи інший, — сказав гном. — Ми його… вдосконалили.

Він витяг один з великих аркушів, що стосом лежали біля машини, і подав його Вільямові, котрий прочитав:

ГУНІЛЛА ВЕРНИГОРА І Ко

З повагою пропонуе

Послуги нової

СЛОВАРНОЇ КУЗНЇ

Унікальнии

Метод розмноженя відбитків

Помірні ціни.

— Що скажете? — несміливо спитав гном.

— Це ви — Гунілла Вернигора?

— Так. То що скажете?

— Ну-у… Літери ви вирізьбили рівно і чітко, немає слів, — промовив Вільям. — Але я не розумію, що в цьому такого унікального. І ви неправильно написали слово «розмноження». Там має бути ще одна «н». Тепер вам доведеться вирізати все по-новій, якщо не хочете, щоб із вас глузували.

— Справді? — спитав Вернигора.

Він штовхнув одного з колег.

— Дай-но мені рядкове «ен» на дев’яносто шість.

Вернигора перехилився через верстат, ухопив гайкового ключа і почав порпатись у нутрощах машини.

— Треба мати справді тверду руку, щоб вирізати літери так рівно, — сказав Вільям.

Йому було трохи ніяково через те, що він вказав на помилку. Цілком можливо, ніхто б нічого й не помітив — адже в Анк-Морпорку більшість людей вважали правильну орфографію чимось на зразок розкошу. Вони ставились до неї так само, як і до пунктуації: неважливо, де поставлено кому — головне, щоб вона була.

Гном завершив свою таємничу діяльність у механічних нутрощах, обережно підштовхнув щось усередині верстата і сів.

— Я певен, що помилка (гуп!) не має жодного значення, — сказав Вільям.

Вернигора знову відкрив верстат і мовчки подав Вільямові трохи вологий аркуш.

Вільям прочитав.

Друга «н» була на місці.

— Як..? — почав він.

— Це щось на кшталт чаклунського способу отримувати дуже багато копій одного-єдиного напису, — пояснив Вернигора.

За його плечем з’явився ще один гном, що тримав великого металевого прямокутника. Ізсередини прямокутника було всуціль викладено малесенькими металевими літерами, які, втім, виглядали досить дивно — наче дзеркально обернені слова. Вернигора прийняв його і подарував Вільямові широку гномську посмішку.

— Не бажаєте внести які-небудь зміни, доки ми не взялися до верстата? — спитав він. — Тільки скажіть. Двадцятко копій вистачить?

— Матінко моя, — сказав Вільям. — Це ж друкарство, ні?

Шинок «Відро» був шинком тільки відносно. Торгівля йшла не надто жваво. Вуличка, на якій він стояв, була якщо не зовсім забита, то принаймні добряче контужена ударами долі. На вуличку виходили декілька задвірків та складів. Ніхто й гадки не мав, чому вона називалась вулиця Осяйна. Нічого такого блискучого на ній не було.

Крім того, ідея назвати шинок «Відром» явно не належала до Геніальних Маркетингових Ідей.

Його власник, пан Сирник, був худий, сухорлявий і всміхався лише тоді, коли чув про якесь жорстоке вбивство. Зазвичай він недоливав випивки, але справедливості ради слід сказати, що решту він недодавав теж. Проте саме його шинок було обрано міською Вартою за неофіційний поліцейський паб. Поліцейські полюбляють пити там, куди не ходить більше ніхто — бо тоді ніхто не нагадує їм, що вони поліцейські.

В певному сенсі це йшло на користь закладові. Тепер «Відро» не наважувались грабувати навіть ліцензовані злодії: поліцейські не любили, щоб їм заважали пити. З іншого боку, пан Сирник ніде не знайшов би більшого збіговиська відвертих кримінальників, аніж серед тих, хто носив однострої Варти. За перший місяць він побачив на своєму шинквасі більше фальшивих доларів та підозрілих іноземних банкнот, аніж за попередні десять років у бізнесі. Безумовно, це могло засмутити — зате описання деяких убивств були таки непоганою розвагою.

Почасти він заробляв на життя, здаючи внайми схожі на щурячі нори приміщення у старих льохах та повітках, що тулилися позаду закладу. Зазвичай їх знімали — дуже ненадовго — ентузіасти від бізнесу, захоплені ідеями на кшталт того, що саме тепер світові конче потрібні надувні мішені для гри в дартс.

Але сьогодні біля дверей «Відра» зібрався справжній натовп, приваблений одним із трішки помилкових оголошень, що його Вернигора прибив до дверей. Слідом за Вільямом Вернигора вийшов надвір і прибив правильну версію оголошення.

— Вибачте за завдану травму, — сказав він. — Схоже, ми вас вразили… буквально.

Вільям рушив додому, сторожко роззираючись та намагаючись триматися в тіні, на той випадок, якщо назустріч йому трапиться пан Кріпслок. Тим не менше, вдома він розклав свої роздруківки в конверти, сходив до Головної Брами та передав їх листоношам, зауваживши про себе, що робить це кількома днями раніше, ніж збирався.

Листоноші подивились на нього дуже дивно.

Повернувшись додому, Вільям зазирнув у дзеркало над умивальником. На пів-лоба йому визрівав величезний синець у формі букви «R».

Він перев’язав лоба бинтом.

У нього все ще лишалось вісімнадцять копій. Зважившись, він виписав зі своїх нотаток адреси вісімнадцяти якнайповажніших громадян міста, котрі могли дозволити собі подібні забавки, написав кожному короткого листа з пропозицією своїх послуг за (він добре подумав і акуратно виписав: «$ 5»), та вклав решту аркушів у вісімнадцять конвертів.

Звичайно, він завжди міг би попросити пана Кріпслока робити більше копій. Але це здавалось неправильним. Після того, як старий проводив цілий день за різьбленням слів, просити його про створення десятків копій виглядало так, наче принизити митця до ремісника.

Інша річ — машина. Щодо її приниження можна було не турбуватися. Его у машин, звісно, залізне — проте самі вони неживі.

Власне, це й було тим моментом, з якого неминуче починались проблеми. І вони справді були неминучими. Гноми, схоже, просто не зрозуміли його попереджень про те, якого масштабу ці проблеми можуть досягти.

Карета спинилась перед великим будинком. Відчинились і зачинились двері. Пролунав стукіт в інші двері. Вони теж відчинились і зачинились. Карета поїхала геть.

Одна з кімнат на першому поверсі була так щільно завішана портьєрами та гардинами, що всередину потрапляли лише кілька найтонших промінчиків світла. Аналогічно, назовні потрапляло лише слабке відлуння звуків. Але будь-який сторонній слухач почув би, як раптом урвалося тихе гудіння розмови, а потім із гуркотом впало крісло і одночасно закричали кілька голосів.

— Це він!

— Це якийсь фокус… Так?

— Щоб я пропав!!!

— Якщо це справді він, то ми всі пропали!

Гамір стих. По хвилі хтось дуже спокійно заговорив:

— Добре. Добре. Заберіть його, джентльмени. Потурбуйтесь, щоб у льосі йому було зручно.

Почулись кроки. Відкрилися і закрилися двері.

Сварливий голос сказав:

— Ми могли би просто поміняти…

— Ні, не могли би. Як я розумію, наш гість, на щастя, не вирізняється високим інтелектом.

Цей, перший, голос мав особливу рису. Він лунав так, ніби незгода була не лише неприйнятною, але й неможливою. Його власник явно звик до ситуацій, коли він говорить, а інші слухають.

— Але ж схожий, як викапаний!

— Авжеж. Дивовижно, чи не так? Проте не варто ускладнювати. Ми — охоронці правди, панове. Ми — єдине, що стоїть між містом і забуттям, тож давайте зробимо так, щоб цей єдиний шанс спрацював. Хай би як Ветерані не прагнув зробити людей меншиною в найбільшому людському місті, його насильницька смерть, чесно кажучи, була б… неприємним фактом. Вона могла б спричинити заворушення, а заворушеннями важко керувати. До того ж, як нам усім відомо, є й ті, хто надто переймається збереженням стану речей… Ні, існує третій шлях. Непомітний перехід від одного стану до іншого.

— А що буде з нашим новим другом?

— О, наші помічники відомі як винахідливі люди. Я певен — вони розберуться, що робити з людиною, якій більше не пасує її обличчя…

Почувся сміх.

У Невидній Академії щось було негаразд. Чаклуни дивно метушилися між будівель, раз у раз позираючи на небо.

Справа була, звісно ж, у жабах. Не в тих жабах, що давно вже не падали тут з неба у вигляді «жаб’ячих дощів», а в дуже рідкісних і особливих древесних жабках зі джунглів Хапонії. То були маленькі яскраві радісні створіння, що виробляли чи не найотруйніші токсини в світі. Саме з останньої причини догляд за великими віварієм, де ці створіння радісно проводили свої дні, зазвичай доручали першокурсникам. Вважалось, що, коли хтось із них припускається помилки, марнується не так уже й багато академічних годин.

Зрідка якусь із жабок переміщували з великого віварію до набагато меншої банки, де створіння незабаром ставало просто-таки надзвичайно радісним, а далі швидко засинало й прокидалося у величних і безкраїх джунглях на небесах.

Академія ж отримувала активний інгредієнт, з якого робили пілюлі, які давали Скарбничому, щоб він лишався нормальним. Принаймні, відносно нормальним, бо ж у старій добрій НА все ніколи не було так просто. Об’єктивно Скарбничий був абсолютно ненормальний і постійно галюцинував. Але одного разу його колеги-чаклуни дійшли воістину блискучого осяяння: коли вже він не може не галюцинувати, то достатньо знайти формулу, яка змусила б його галюцинувати, що він цілком нормальний[*].

Це спрацювало. Щоправда, було кілька збоїв — так, одного разу він кілька годин галюцинував, що являє собою книжкову шафу. Але тепер він постійно галюцинував, що являє собою скарбничого, і все було б гаразд, якби не побічний ефект: він також галюцинував, що вміє літати.

Звісно, у безмежжі нашого простору-часу чимало осіб раз у раз набувають необґрунтованої віри у свою здатність ігнорувати гравітацію — зазвичай, після прийому якогось місцевого еквіваленту пілюль із сушеної жабки — але це, як правило, лише дещо додає роботи законам фізики та призводить до пробки на вулиці внизу.

Проте якщо подібна галюцинація навідується до чаклуна, все буває по-іншому.

— Скарбни-и-ичий! Спустіться негайно сюди! — проревів у гучномовець Архіректор Маструм Ридикуль. — Чи ви забули, що я казав про підйом вище рівня стін?!

Скарбничий акуратно знизився в напрямку газону, на якому стояв Архіректор.

— Кликали, пане Архіректоре?

Ридикуль помахав перед ним аркушем паперу.

— Це ж ви казали мені, що робота граверів влітає нам у копієчку?

Скарбничий спробував переключити мозок на більш-менш адекватну швидкість.

— Я?

— Ви сказали, ми підриваємо бюджет. Я точно пам’ятаю.

У коробці передач Скарбничого лихоманково зчепилися кілька зубців.

— А, так-так, дуже слушно, еге ж, саме так, — сказав він. На місце з клацанням стала ще одна шестірня. — Боюся, річні розцінки змінюються непередбачувано. Гільдія граверів…

— Тут один хлоп каже, — Архіректор зиркнув на аркуш, — що може лише за долар зробити нам десяток копій на тисячу слів кожна. Це якесь кидалово?

— Гадаю, гм, що тут просто описка, Архіректоре, — промовив Скарбничий. Він нарешті опанував свій голос достатньо, щоб надати йому м’яко-шовковистих інтонацій, до яких завжди волів удаватися в розмовах із Ридикулем. — Таких грошей не стане навіть на дощечки.

— Тут написано, — Архіректор пошарудів папером, — до восьмого кеглю{3} включно.

Скарбничий на мить втратив контроль над собою.

— Дурня!

— Що?

— Перепрошую, пане Архіректоре. Я маю на увазі, цього не може бути. Навіть якби хтось міг різьбити літери так дрібно, дерево покришилось би після пари відбитків.

— Ви знаєтесь на таких речах, еге ж?

— Ну, мій прадід був гравером, Архіректоре. І, як ви знаєте, рахунки за їхню роботу просто спустошують гаманець. Думаю, я маю певні підстави твердити, що мені вдавалося збивати їхню ціну до…

— Вони запросили вас на свою щорічну вечірку?

— Ну, як великий замовник, Академія, звісно, запрошена на офіційний обід, і я, як відповідальна особа в цій сфері, вважаю своїм природнім обов’язком…

— Кажуть, п'ятнадцять перемін страв.

— …і, звичайно, Академії слід дотримуватись політики дружніх зв’язків з іншими Гіль…

— Не рахуючи горішків та кави.

Скарбничий завагався. Архіректор примудрявся суміщати дубову твердолобість із неймовірною проникливістю.

— Проблема, пане Архіректоре, — ризикнув він, — у тому, що ми завжди категорично відкидали використання набірного шрифту в чаклунстві…

— Та це-бо мені відомо, — перервав його Архіректор. — Але ж щодня є й усякі немагічні штуки, усі ці форми, і анкети, і вхідна документація, і боги знають що. Знаєте, я завжди мріяв про безпаперовий документообіг…

— Авжеж, пане Архіректоре, і саме тому ви постійно ховали документацію в сервантах чи викидали її у вікно по ночах.

— Чистий стіл — ясний розум, — прорік Архіректор. Він тицьнув аркуша в руку Скарбничому. — Сходіть-но туди та з’ясуйте, чи все це варто хоча б ламаного шеляга. Тільки, будь ласка, саме сходіть.

Наступного дня Вільямові знову боліло так, ніби він повернувся до «щурячих нір» на задах «Відра». До того ж, йому було нічого робити, а він не любив почуватися неробою.

Як відомо, на світі є два типи людей. Є ті, хто про до половини наповнену склянку каже: ця склянка наполовину повна. І є ті, хто каже: склянка наполовину пуста.

Але світ належить тим, хто, побачивши таку склянку, говорить: «Що таке з цією склянкою? Звиняйте! Моя склянка була повна! І більша!!!»

А всередині залу повно зовсім інших людей. Їхні склянки тріснуті, або випадково перекинуті (зазвичай кимось із тих, хто вимагає більшої склянки), або в них немає склянки взагалі, бо вони товклися за спинами інших і так і не зуміли дати знак барменові.

Вільям був одним із безскляночників. І це було дивно, оскільки він народився в сім’ї, де не лише вміли здобути справді чималу склянку, але й знали, як змусити інших вишикуватись із пляшками напоготові, щоб її наповнити.

Це була свідомо обрана безскляночність, і цей вибір він зробив у вельми тендітному віці — щойно його послали до школи.

Вільямів брат Руперт, як старший, вступив до Анк-морпоркської Школи найманців, широко відомої як найкраща школа для повноскляночників. Вільям, як менш важлива дитина, був відданий до Гагльстону. Цей елітний заклад був настільки непривітним і спартанським, що віддати туди свою дитину могли тільки істинні вершки з найбільших склянок суспільства.

Гранітну будівлю Гагльстону звідусіль оточували болота. Офіційним призначенням школи було робити з хлопчиків мужчин. Задіювана для цього практика передбачала певне зниження кількості учнів з часом, а заняття — принаймні, у спогадах Вільяма — полягали в дуже простих та жорстоких іграх під корисними для здоров’я дощем та снігом. Надто низьких, надто повільних, надто товстих чи просто не надто популярних учнів це косило, як траву, цілком згідно із законами природи. Але шляхи природного добору несповідимі, і Вільям з’ясував, що має певні здібності до адаптації.

Непоганим способом адаптації до ігрових майданчиків Гагльстону було швидко бігати й гучно кричати що-небудь нерозбірливе, тримаючись, однак, якнайдалі від м’яча. Дивовижно, але це дозволило Вільямові зажити репутації спритного гравця, а спритність у Гагльстоні цінувалась високо — можливо, тому, що досягнення в будь-чому іншому тут були рідкістю.

Справді спритний він був, коли справа торкалася слів. У Гагльстоні це не вважалось чимось особливим, позаяк найскладнішою вправою з пером, володіння якою вимагалось від його випускників, було написання власного імені (як правило, вони починали робити це без особливого напруження вже за три-чотири роки). Зате це означало, що Вільям цілісінькими ранками міг спокійно читати будь-що на власний розсуд і смак, тоді як ведмедеподібні здоровані, котрі коли-небудь мали стати в своїх землях щонайменше міністрами, тренувались брати до рук перо, не ламаючи його на друзки.

Вільям отримав добрий атестат, як воно зазвичай буває з учнями, котрих до пуття запам’ятав мало хто зі вчителів. І тоді перед його батьком постала проблема його подальшої долі.

Він був молодшим сином, а сімейна традиція полягала в засланні молодших синів у жерці чи ще кудись, де вони не могли б накоїти зайвого лиха у фізичному сенсі. Але запійне читання вже далося взнаки. Вільям зрозумів, що сприймає молитву як своєрідний спосіб судових дебатів з блискавицями.

Доля управителя, що впорядковує землі та маєтки, була майже такою ж поважною. Проте Вільямові видавалося, що землі та маєтки більш-менш нормально впорядковуються й без нього. Він добре сприймав сільську місцевість, але за умови, що вона перебувала по інший бік вікна.

Військова кар’єра за кордоном не годилася теж. Вільям мав глибоку відразу до вбивства незнайомих людей.

Йому подобалося читати й писати. Він любив слова. Слова не галасували й не гримали на нього, що було чи не визначальною рисою його родичів. Слова не змушували борсатися в холодній грязюці. Вони також не полювали на безборонних тварин. Вони робили те, що він їм наказував. Відтак, сказав він, він хотів би писати.

Батько вибухнув, наче вулкан. В його особистому світі писар стояв лише на одну сходинку вище за вчителя. О боги, хлопче, вони ж навіть не їздять верхи! Слова, які пролунали далі, належали до тих нечисленних слів, які Вільям не поважав.

У підсумку Вільям подався геть — а саме, до Анк-Морпорку, традиційного пункту призначення загублених душ. Там він збирався спокійно заробляти на життя словами й розмірковувати про те, що ще легко відбувся в порівнянні з братом Рупертом, котрий був і дужий, і вродливий, і з усіх боків відповідав ідеалам Гагльстону — от тільки, бідака, народився старшим братом…

А потім сталася війна з Хапонією.

Це була нічим не визначна війна, котра скінчилася ще до того, як почалася; війна, по завершенні якої обидві сторони зробили вигляд, ніби її й не ставалося. Але однією з подій, котрі таки сталися в ті кілька ганебних днів нездорової метушні, була загибель Руперта де Ворда.

Він загинув за свої переконання. Головним із цих переконань була типово гагльстонська віра в те, що хоробрість може замінити обладунок — і що хапонці побіжать, якщо на них досить голосно закричати.

Під час останньої зустрічі з Вільямом їхній батько приділив чимало уваги шляхетним і гордим традиціям де Вордів. Здебільшого ці традиції включали насильницькі смерті, і ці смерті були здебільшого чужими. Але Вільям збагнув, що якимось чином де Ворди вважали непоганою винагородою і власну смерть — принаймні, вони сприймали її як достойне друге місце в перегонах життя.

Де Ворди завжди першими підіймались на поклик батьківщини. Саме для того вони й існували. Хіба фамільним гаслом не було «Le Mot Juste»{4}? Слушне Слово у Слушний Час, сказав вельможний де Ворд. Він ніяк не міг второпати, чому Вільям відмовляється прийняти цю прекрасну традицію. Відтак, як це і притаманно подібним людям, він вирішив, що єдине, що можна з цим зробити — це не робити нічого.

Відтоді поміж двох де Вордів запанувала арктична тиша, в порівнянні з якою морози найсуворіших зим здалися б задухою сауни.

Похмурий настрій Вільяма дещо покращився, коли він, зайшовши до друкарні, застав там Скарбничого, котрий саме дискутував з Вернигорою з приводу теорії слова.

— Не скажіть, не скажіть, — говорив Скарбничий. — Так, формально слово дійсно складається з окремих літер. Але, власне, вони мають тільки, — він артистично поворушив довгими пальцями, — теоретичне буття, якщо можна так висловитись. Це, як то кажуть, слова partis in potentia, і, боюся, вкрай недалекоглядно було би вважати, що їм притаманне якесь істинне буття unis et separato. Власне, сама концепція літер, які мають власне фізичне буття, з філософської точки зору видається такою, що викликає надзвичайну стурбованість. Власне, це так, як би носи та пальці бігали світом самотужки…

Скільки «власне», подумав Вільям, котрий завжди помічав такі речі. Три «власне» поспіль, ужиті в короткій промові, зазвичай означали, що джерело натхнення ось-ось пересохне.

— У нас повні скрині літер, — рішуче сказав Вернигора. — Ми можемо робити які завгодно слова.

— Бачте, в цьому й полягає проблема, — сказав Скарбничий. — Чому б не припустити, що метал пам’ятає слова, які він відображав? Гравери хоча б розплавляють свої форми, й очисна сила вогню…

— Даруйте, ваша превелебносте, — перебив Вернигора.

Один із гномів акуратно постукав його по плечу і вручив йому квадратний аркуш паперу. Вернигора передав його Скарбничому.

— Наш юний колега Каслонг гадає, що ви могли би прийняти це на пам'ять, — сказав він. — Він набрав це просто під час вашої промови. В нього дуже швидко виходить.

Скарбничий спробував презирливо зміряти юного гнома поглядом, проте жодного ефекту це не дало — адже міряти довелося не таку вже й велику відстань.

— Справді? — сказав він. — Ви дуже люб’яз…

Його очі спинились на аркуші.

І вирячились.

— Але ж тут геть усе, що я сказав… Звідки ви знали, що саме я скажу? Тобто — слово в слово! — пробелькотів він.

— Звісно, можливі помилки в послідовності, — сказав Вернигора.

— Але хвилинку, — почав Скарбничий.

Вільям залишив їх удвох.

Він позирнув через голову гнома, котрий заклопотано викладав літери в невеликий металевий пенал. Товсті грубі пальці так і майоріли між скриньками, що стояли у великій таці зі шрифтами: великі літери — вгорі, маленькі — внизу. Спостерігаючи за рухом гномових рук над тацею, можна було навіть зрозуміти, що він набирає.

«За-роб-ляй-те у віль-ний час», — промимрив Вільям.

Рішення визріло. Він поглянув на стоси засмальцьованого паперу біля таці. Вони були густо списані дрібним почерком, який свідчив, що його власник потерпає на геморой.

Майже бездумно Вільям витяг записника, облизнув олівця й дуже старанно записав скорописом власного винайдення:

«Враж-чі події в місті з відкр. друк. маш. п. Вернигорою, гн., вел-й інт-с серед гром., вкл. провідн. комерс.»

Він спинився. Розмова в протилежному кінці кімнати вочевидь набувала миролюбнішого характеру.

— Скільки конкретно за тисячу? — питав Скарбничий.

— На великі замовлення знижка, — відповідав Вернигора. — Яким завгодно маленьким шрифтом, без проблем.

На обличчі Скарбничого лежав теплий відблиск, що буває в тих, хто, маючи справу з числами, бачить, як величезне число обіцяє в найближчому майбутньому стати маленьким-маленьким. За таких умов філософія мала мізерні шанси переважити. Обличчям же Вернигори розбігалися радісні зморшки — ознаки розуміння того, як перетворити свинець на ще більше золота.

— Звичайно, контракт таких масштабів має бути ратифікований особисто Архіректором, — сказав Скарбничий, — але я можу вас запевнити, що він дуже уважно прислухається до моєї думки з будь-якого питання.

— Не сумніваюся, ваша ясновельможносте, — життєрадісно відповів Вернигора.

— До речі, — мовив Скарбничий. — У вас тут бувають Щорічні Вечірки?

— О, так. Безумовно, — відповів гном.

— І коли ж?

— А коли б вам було зручно?

Вільям занотував: «Дом-сть про вел-й к-тракт із Науковцем». І, оскільки він був чесною натурою, додав: «Як ми почули…»

Справи йшли пречудово. Він лише цього ранку надіслав одного листа — і ось уже має важливі записи для наступного…

…от тільки ж замовники не чекали на наступного листа швидше, ніж за місяць.

Вільям раптом зрозумів, що раніше за цей термін його повідомленням ніхто не зацікавиться. З іншого боку, якщо він про це не повідомить, хто-небудь неодмінно обуриться! Як із тим торішнім дощем із собак у Сірчаних Шахтах, якого, схоже, насправді просто не було.

І ще — навіть коли він попрохає гномів використати найбільший шрифт, лист лише з однією чуткою все одно виглядатиме не найкращим чином.

От лихо. Треба було ще щось дізнатись. Раптовий імпульс змусив Вільяма наздогнати Скарбничого, що вже був зібрався йти.

— Перепрошую, ваша превелебносте, — сказав він.

Скарбничий, що перебував у напрочуд доброму гуморі, кумедно звів одну брову.

— Гм, — сказав він. — Та це пан де Ворд, чи не так?

— Так, ваша превелебносте. Я…

— Боюся, ми в Академії ведемо канцелярію самотужки, — сказав Скарбничий.

— Чи можна поцікавитись вашою думкою щодо нової друкарської машини пана Вернигори, ваша превелебносте? — спитав Вільям.

— Навіщо?

— Е-е-е… Бо мені цікаво. І — я хотів би занести це до свого новинного листа. Розумієте? Думка провідного представника магічного істеблішменту Анк-Морпорку…

— О, — Скарбничий завагався. — Це ті записки, що ви надсилаєте герцогині Квірму, і герцогові Сен-Геліта, і тому подібним персонам, еге ж?

— Так, ваша превелебносте, — сказав Вільям. Чаклуни були жахливими снобами.

— Гм. Ну, що ж… можете повідомити, що я сказав, що це — крок у правильному напрямку, який… гм… вітатимуть усі, хто думає про майбутнє, і який надасть нашому місту потужного поштовху в наступаюче століття Фруктового Кажана.

Він пильно, як орел, спостерігав, як Вільям записує сказане.

— І — мене звати професор А. А. Тупкоу, магістр окультизму, доктор астрології, бакалавр герменевтики, дійсний член Академії.

— Так, докторе Тупкоу. Е-е-е… Століття Фруктового Кажана майже скінчилося, ваша превелебносте. Чи не заперечуєте ви, щоб місту надали потужного поштовху зі століття Фруктового Кажана?

— Саме так.

Вільям записав. Для нього завжди було загадкою, чому світові постійно надають потужного поштовху в майбутнє. Ніхто, схоже, не хотів для різноманітності ласкаво провести його туди за руку.

— Ви, звичайно ж, надішлете мені копію випуску, — сказав Скарбничий.

— Так, докторе Тупкоу.

— І якщо вам будь-коли знадобиться мій коментар на будь-яку тему, звертайтесь без вагань.

— Дякую, ваша превелебносте. Але я завжди гадав, ваша превелебносте, що Невидна Академія виступає проти використання набірного шрифту?

— О, я думаю, нам варто прийняти ті вражаючі можливості, що їх пропонує нам століття Фруктового Кажана, — прорік Скарбничий.

— Це століття саме минає, ваша превелебносте.

— В такому разі нам саме час їх прийняти, еге ж?

— Слушно, ваша превелебносте.

— А тепер мені треба летіти, — сказав Скарбничий. — Шкода лише, що летіти мені не можна.

Правитель Ветерані, Патрицій Анк-Морпорку, збовтав чорнило в своїй чорнильниці. В чорнильниці був лід.

— У вас тут що, не опалюють? — спитав Х’югнон Ридикуль, Верховний жрець Сліпого Іо й неофіційний речник міської жрецької спільноти. — Тобто я не надто шаную задушливі приміщення, але ж тут справжня холоднеча!

— Авжеж, свіжо, — сказав Правитель. — Дивно, але лід не такий темний, як рідке чорнило. Як ви гадаєте, в чому причина?

— Можливо, в хімії, — невпевнено сказав Х’югнон.

Як і його брат-чаклун, Архіректор Маструм, він волів не мати справи з відверто дурними запитаннями. І служіння богам, і зайняття магією потребували людей твердих і тямущих, а брати Ридикуль були тверді, як скелі. І, в певному сенсі, такі ж тямущі.

— Гм. Менше з тим. Що ви казали?

— Ви повинні покласти цьому край, Хевлоку. Вам відомі… резони.

Ветерані, здавалося, був повністю поглинутий розгляданням чорнила.

— Повинен, ваша превелебносте? — спокійно спитав він, не підводячи очей.

— Ви знаєте, чому ми всі проти цих дурниць із набірним шрифтом!

— Нагадайте-но мені… О, дивіться, лід то спливає, то тоне…

Х’югнон зітхнув.

— Слова занадто важливі, щоб полишати їх машинам. Ви знаєте, що ми не маємо нічого проти різьблення. Ми не заперечуємо, коли слова як слід прицвяховано до їхніх місць. Але слова, які можна розібрати на частини й використати для створення нових слів… це очевидна небезпека. Я, до речі, думав, що ви теж не в захваті?

— В цілому, так, — сказав Патрицій. — Але, ваша превелебносте, роки управління цим містом навчили мене, що не слід намагатися прилаштувати каструльну кришку до вулкана. Часом справам варто дозволити йти своїм шляхом. Зазвичай вони все одно далеко не заходять.

— Ви не часто підходите до справи так вільготно, Хевлоку, — сказав Х’югнон.

Патрицій обдарував його холодним поглядом, що тривав на пару секунд довше, ніж це було б комфортно для співбесідника.

— Гнучкість і завбачливість — ось слова, що завжди стояли на сторожі коло мене, — сказав він.

— Боже мій, та невже?

— Саме так. І зараз я хотів би, щоб ви, ваша превелебносте, разом зі своїм братом зрозуміли: цей бізнес розгорнуто гномами. А вам відомо, де знаходиться найбільше місто гномів, ваша превелебносте?

— Що? Ну… Це десь у…

— Авжеж, усі так думають. Але насправді це — Анк-Морпорк. Зараз тут більше п’ятдесяти тисяч гномів.

— Не може бути.

— Запевняю вас. Наразі ми підтримуємо дуже гарні стосунки з гномовими громадами в Мідній Горі та Убервальді. Коли йдеться про гномів, я завжди дбаю про те, щоб дружня рука нашого міста була простягнута вперед… і трошки вниз. І я переконаний, що за нинішніх холодів усі ми дуже втішені з того, що до нас щодня прибувають з гномових шахт баржі з вугіллям та гасом. Ви вловлюєте мою думку?

Х’югнон кинув погляд на камін. Всупереч всілякій імовірності, один зі шматків вугілля зажеврів сам собою.

— І, звичайно, — продовжував Патрицій, — було б украй важко ігнорувати цей новий тип… гм… ТИПОграфії саме зараз, коли така кількість друкарень з’явилася в Агатійській Імперії та, як ви, безумовно, знаєте, в Омнії. А з Омнії, як ви, безумовно, знаєте, експортуються величезні наклади їхньої священної Книги Ома та тих памфлетів, на які вони так нагострили розум.

— Прозелітична маячня, — сказав Х’югнон. — Вам слід би було давно їх заборонити.

— Заборонити релігію, ваша превелебносте?

— Ну, коли я говорю «заборонити», я маю на увазі…

— Я глибоко переконаний, що ніхто й ніколи не назве мене деспотом, ваша превелебносте, — суворо сказав Правитель Ветерані.

Х’югнон Ридикуль зробив необдуману спробу перейти на легший тон.

— Принаймні, двічі. Ха-ха.

— Даруйте?

— Я сказав… принаймні, двічі… ха, ха.

— Перепрошую, боюсь, я вас не розумію.

— Це був, ну, невеличкий каламбур, Хев… ваша високосте.

— А. Зрозуміло. Ха-ха, — сказав Ветерані так сухо, що його слова сушили саме повітря. — Ні, боюся, омнійці мають усі права розповсюджувати свої благі вісті про Ома. Але звеселіться! Ви ж, напевне, теж маєте благі вісті про Іо?

— Що? А. Так, звичайно. Минулого місяця він трохи застудився, але тепер усе гаразд.

— Прекрасно. Це і є благі вісті. І немає сумніву, що ті друкарі радо їх розповсюдять. Я цілком певен, що їхня робота відповідатиме вашим високим стандартам.

— Отже, це всі ваші аргументи, ваша високосте?

— Гадаєте, я маю інші? — сказав Правитель. — Мої мотиви, як завжди, абсолютно прозорі.

Х’югнон зауважив про себе, що «абсолютно прозорі» могло означати як те, що крізь них можна бачити, так і те, що побачити їх неможливо взагалі.

Правитель переклав на столі кілька паперів.

— До того ж, Гільдія граверів протягом минулого року підвищила розцінки втричі.

— Ах, розумію, — сказав Х’югнон.

— Цивілізацію рухають слова, ваша превелебносте. Цивілізація — це і є слова. Які, в цілому, не мали б коштувати надто дорого. Світ обертається, ваша превелебносте, і ми повинні крутитися разом із ним.

Ветерані усміхнувся.

— Свого часу народи гризлися, мов болотні потвори. Анк-Морпорк заправляв значним шматком болота, бо мав найкращі зуби. Але сьогодні місце сталі посіло золото, і, на щастя, анк-морпоркський долар виглядає світовою валютою. Завтра… можливо, зброєю стануть звичайні слова. Якнайбільше якнайточніших слів, і головне — щоб тобі належало останнє слово. Визирніть у вікно. Що ви бачите?

— Туман, — сказав Верховний жрець.

Ветерані зітхнув. Часом природа зводить нанівець будь-яку риторичну вправність.

— Якби погода була кращою, — гостро сказав він, — ви побачили б величезну семафорну вежу, що стоїть на тому березі річки. Вона передає та приймає слова з усіх куточків континенту. Не так давно мені потрібні були тижні, щоб обмінятися листами з послом у Геної. Тепер я можу отримати відповідь наступного дня. Деякі речі це спрощує, але дещо стає по-своєму складнішим. І нам слід змінювати спосіб мислення. Нам слід іти в ногу з часом. Ви чули про сематронну торгівлю?

— Звичайно. Купецькі семаграми…

— Я маю на увазі, що тепер кожен може відправити семафорний запит аж до Геної, щоб замовити, наприклад, півкіло лобстерів. Хіба це не вражає?

— Ваша високосте, вони зіпсуються дорогою!

— Це ясно. Я просто наводжу приклад. Але спробуйте уявити на місці кожного лобстера певне інформаційне повідомлення! — з блиском в очах промовив Ветерані.

— Гадаєте, лобстери можна передавати семафором? — перепитав Верховний жрець. — В принципі, їх, мабуть, можна вилущити з…

— Я намагався вказати на те, що інформація теж продається й купується! І ще на те, що речі, які колись видавалися неможливими, тепер із легкістю входять в наше життя. Королі й герцоги приходять і зникають, не залишаючи по собі нічого, крім статуй у пустелі, а тим часом двійко парубків-лудильників зі своєї майстерні змінюють обличчя світу{5}.

Патрицій підійшов до столу, на якому було розгорнуто карту; вигляд карти свідчив, що її власник користується нею найактивнішим чином. Вона вся була вкрита позначками та нотатками.

— Ми постійно визираємо за стіни в очікуванні загарбників, — сказав Ветерані. — Ми постійно вважаємо, що зміни прийдуть ззовні — як і годиться, на вістрі меча. А потім озираємось навкруги й помічаємо, що вони прийшли з голови людини, яку ми й не зауважили б на вулиці. За певних обставин таку голову корисно буває відтяти, але останнім часом їх стало так багато…

Він вказав на покреслену карту.

— Тисячу років тому ми вважали, що світ має форму чаші, — сказав він. — П’ятсот років тому ми були певні, що це — куля. Сьогодні нам відомо, що світ — плаский, має форму диска й перебуває на спині черепахи, котра несе його через космос. — Він обернувся й обдарував Верховного жерця ще однією посмішкою. — Ви ніколи не замислювались, якої форми світ набуде завтра?

Але фамільною рисою Ридикулів було, раз ухопившись за нитку, тягти її, доки не розплетеш усю одежину.

— З іншого боку, вони мають оці маленькі мацаки, ну, ви знаєте, і можуть чіплятися за…

— Хто?

— Лобстери. Вони б чіплялися за…

— Ви надто буквально мене зрозуміли, ваша превелебносте, — гостро сказав Ветерані.

— Кхм.

— Я лише намагався пояснити, що коли ми не вхопимо події за комір, вони візьмуть нас за горло.

— Це погано скінчиться, ваша високосте, — вперто сказав Ридикуль.

Він уже неодноразово переконувався, що ці слова є чудовим аргументом практично в будь-яких дебатах. До того ж, це так часто виявлялося правдою!

Правитель зітхнув.

— Як говорить мій досвід, так воно зазвичай і буває, — погодився він. — Така вже природа речей. Усе, що ми можемо зробити — йти вперед і з піснею.

Він підвівся.

— Утім, я зроблю до цих гномів особистий візит.

Він потягнувся до дзвоника на столі, але раптом відсмикнув руку і, всміхнувшись жерцеві, взявся замість дзвоника за трубку зі шкіри та латуні, що висіла на двох мідних гачках. Один з її отворів мав форму пащеки дракона.

Свиснувши в неї, Ветерані сказав:

— Пане Тулумбас? Мій екіпаж, будь ласка.

— Це мені здається, — сказав Ридикуль, нервово позирнувши на новомодну трубку-розмовлялку, — чи тут справді чимось тхне?

Правитель кинув на нього здивований погляд, після чого подивився на долівку.

Там, просто під столом, стояв кошик, у якому знаходилось те, що з вигляду, а особливо — із запаху, нагадувало мертвого собаку. Він лежав, задерши горі всі чотири лапи, й лише періодичні витоки повітря з його тіла свідчили, що життєві процеси ще не згасли остаточно.

— Це його зуби, — холодно мовив Ветерані.

Пес на ймення Гав завовтузився й лиховісно кинув на жерця єдиним чорним оком.

— Він непогано виглядає, як на пса такого віку, — вимовив Х’югнон, відчайдушно хапаючись за останню можливість, ніби альпініст, під ногами якого раптом рушає лавина. — Скільки це йому вже?

— Шістнадцять, — відповів Патрицій. — На собачий рахунок це понад сотню років.

Гав із зусиллям підтягнув під себе задні лапи й загарчав, здійнявши зі свого кошика хмару застійних ароматів.

— Він дуже витривалий, — мовив Х’югнон, намагаючись не дихати. — Я маю на увазі, як для свого віку. До запаху ви, очевидно, вже звикли…

— До якого запаху? — здивувався Ветерані.

— Ах. Так, і справді, — сказав Х’югнон.

Правитель Ветерані здивувався б набагато більше, якби знав, що тим часом, як його екіпаж гуркотів нечистою бруківкою до вулиці Осяйної, у льосі неподалік, прикутий ланцюгом до стіни, страждав хтось дуже схожий на нього.

Ланцюг був досить довгий, аби ув’язнений міг дістатися до столу зі стільцем, ліжка та дірки у підлозі.

Наразі він був саме за столом. По інший бік столу сидів пан Шпилька. Пан Тюльпан стояв, загрозливо спершись на стіну. Всякому, хто мав у таких речах хоч який досвід, було б очевидно, що тут дають п’єсу про «поганого й хорошого поліцейського» — щоправда, з тим нюансом, що ніякими поліцейськими тут і не пахло. Пахло лише паном Тюльпаном.

— Отже, Чарлі, — говорив пан Шпилька, — що скажеш?

— Це ж не протизаконно, авжеж? — спитав чоловік, пойменований як Чарлі.

Пан Шпилька розвів руками.

— Що таке законність, Чарлі? Лише слово на папері. Але ти не робитимеш нічого поганого.

Чарлі невпевнено кивнув.

— Але десять тисяч доларів — це забагато для суми, яку отримують за щось не погане, — сказав він. — Принаймні, якщо йдеться лише про те, щоб вимовити кілька слів.

— Та ось пан Тюльпан, — заспокійливо сказав пан Шпилька, — одного разу отримав і більше за те, що вимовив лише кілька слів.

— Ага, я сказав: «Жени бабло, мля, або…», — почав пан Тюльпан.

— Це що, було не погано? — спитав Чарлі.

Панові Шпильці стало ясно, що той мав просто неймовірний потяг до самогубства.

— З огляду на обставини — дуже непогано, — сказав пан Шпилька.

— Гаразд, але ж не всі заробляють саме таким чином, — зауважив упертий самогубця Чарлі.

Його погляд раз у раз повертався до гороподібної постаті пана Тюльпана, в одній руці котрого знаходився кисет, а в іншій — ложка. Цю ложку пан Тюльпан використовував, аби періодично переправляти солідні партії білого порошку з кисету до ніздрів, а також до рота, й одного разу, як міг би закластися Чарлі, навіть у вухо.

— Бачиш, Чарлі, ти все-таки непересічна людина, — сказав пан Шпилька. — І коли все скінчиться, тобі доведеться на певний час зникнути з очей.

— Ага, — підтвердив пан Тюльпан з-за хмари білого порошку. В повітрі розплився різкий запах нафталіну.

— Добре, але чого ж тоді ви мене викрали? Зачиняю крамницю, і тут — бах! А ще ви прикували мене до стінки.

Пан Шпилька вирішив змінити тактику. Як на людину, що перебувала в одному приміщенні з паном Тюльпаном, Чарлі забагато сперечався — особливо якщо врахувати, що пан Тюльпан уже наполовину спорожнив кисет нафталіну. Пан Шпилька широко всміхнувся ув’язненому.

— Ми не повинні жити минулим, брате, — сказав він. — Бізнес є бізнес. Все, що нам потрібно — це кілька днів твого часу, після чого ти отримуєш гроші та — сподіваюсь, це для тебе важливо, Чарлі! — та життя, щоб ними насолоджуватись.

Проте Чарлі твердо вирішив пробитися в чемпіони з нетямущості.

— А як вам знати, що я нікому нічого не розповім?

Пан Шпилька зітхнув.

— Ми тобі віримо, Чарлі.

До викрадення його співбесідник володів невеликою крамницею у Псевдополі. Власники невеликих крамниць повинні мати кебети, хіба ні? Принаймні, коли треба було обрахувати клієнта, їхні мізки були гострі, як ножі. Ось тобі й фізіогноміка, подумав пан Шпилька: цей невдаха зійшов би за Патриція навіть у денному світлі, але в умовах, у яких Ветерані вже давно прорахував би всі хоч скількись імовірні варіанти розвитку подій, Чарлі серйозно тримався думки, що може зберегти собі життя, мало того — перехитрувати пана Шпильку. Він всерйоз намагався хитрувати! Він сидів за кілька футів від пана Тюльпана — особи, що старанно заправляла ніздрі порошком від молі — й при цьому намагався бути підступним. Це навіть заслуговувало на повагу.

— Мені треба повернутись до п’ятниці, — сказав Чарлі. — Усе ж завершиться до п’ятниці, правда?

Повітка, що її винаймали гноми, протягом свого нужденного життя була і кузнею, і пральнею, і ще десятком інших підприємств. Востаннє вона була майстернею з виготовлення коників-гойданок, організованою черговим невідомим, що на світанку своєї бізнес-кар’єри переплутав потенційний Великий Прорив з неминучим Великим Провалом. Під однією зі стін досі вивищувались аж до бляшаної покрівлі штабелі коників-недоробків, котрих панові Сирнику так і не вдалося продати, щоб відшкодувати несплату оренди. Там же була й полиця з іржавими бляшанками для фарб, у яких костеніли забуті пензлі.

Верстат займав центр підлоги; біля нього працювали декілька гномів. Вільям і раніше бачив подібні верстати: їх використовували гравери. Цей, одначе, мав унікальні риси. Майже стільки ж часу, як і над роботою з верстатом, гноми проводили над його вдосконаленням. На пристрої постійно з’являлися нові коліщата, до роботи включалися все нові приводні паси — верстат ріс щогодини.

Вернигора порався біля кількох великих похилих скринь, кожна з яких була всередині розокремлена на кільканадцять відділень. Вільям поспостерігав, як руки гнома майорять над пеналами зі свинцевими літерами.

— Чому для «а» пенал більший?

— Бо ми її найбільше використовуємо.

— І саме тому він — посередині скрині?

— Так. Потім — «о», потім — «н»…

— Гадаю, навряд чи багато хто здогадався би поставити в середину саме «а».

— Ми поставили.

— Але у вас більше «л», аніж «у». А «у» — це ж голосна, їх самих по собі менше, тож вони мають зустрічатись частіше…

— В мові більше «л», ніж ти думаєш.

В іншому куту кімнати опецькуваті пальці Каслонга танцювали над його власним набором пеналів з літерами.

— Практично можна прочитати, що він складає… — почав Вільям.

Вернигора підвів очі. Його погляд на якусь мить прикипів до рук співробітника.

— За-роб-ляй-те… у віль-ний час. Схоже, пан Нудль знову взявся за своє.

Вільям знову подивився на набори літер. Безумовно, перо для письма потенційно містило в собі все, що ним можна написати. Він міг це зрозуміти. Але це було правдою лише з дуже теоретичного боку — з безпечного боку. А от усі ці буденні шматочки свинцю виглядали загрозливо. Здавалось, вони застерігають: тільки склади нас — і ми будемо всім, чим захочеш. Ми можемо бути навіть тим, чого ти не захочеш. Ми можемо скластись у що завгодно, і вже напевне можемо скластися в знак біди{6}.

Заборона на типографський шрифт, власне, не була законом як таким. Але Вільям знав, що ідея типографії не припаде до смаку граверам, бо світ їм подобався таким, як є, красно дякуєм. Правителеві Ветерані вона, кажуть, не подобалась, бо зайві слова лише збивають людей із пантелику. І вона не подобалась чаклунам та жерцям, бо слова були надто важливі для світобудови.

Сторінка, вирізьблена гравером, була цілісна й неповторна. Але якщо взяти свинцеві літери, що вже використовувались для друку божественних одкровень, й використати їх же для кухарської книги, то що станеться з вищою мудрістю? Або, коли на те пішло, що станеться з рецептом пирога?

І чи не вийде так, що після набору навігаційного атласу тими ж літерами, якими набирали книгу заклинань, кораблі почнуть збиватися зі шляхів земних?

Оскільки історія шанує послідовність подій, слід зазначити, що саме під час цих роздумів Вільям почув за вікнами стукіт коліс. А вже за кілька митей до приміщення зайшов Правитель Ветерані — й зупинився, важко спершись на свій костур та з помірним інтересом озираючи кімнату.

— О, а ось і благородний Вільям де Ворд, — здивовано промовив Ветерані. — Гадки не мав, що й ви до цього причетні.

Вільям, почервонівши, поспішив назустріч верховному правителеві міста.

— Просто де Ворд, ваша високосте.

— А, звісно ж. Справді, — погляд Ветерані перетнув кімнату, на мить спинився на божевільно всміхнених мордах коників-гойданок, і вперся в заклопотаних гномів. — Звичайно. Ви тут сьогодні черговий?

— Чергових немає, ваша високосте, — сказав Вільям. — Але зазвичай візитерів приймає пан Вернигора, він он там.

— Що ж саме, в такому разі, привело сюди вас?

— Е-е-е, — Вільям затнувся, що, як він знав, ніколи не справляло на Патриція приємного враження. — Чесно кажучи, ваша високосте, в моєму кабінеті дуже холодно, і… ну, це справді дуже цікаво. Розумієте, я знаю, що це не зовсім…

Правитель кивнув і здійняв руку.

— Чи не могли б ви запросити сюди пана Вернигору, якщо не важко?

Тягнучи Гуніллу до високої постаті Патриція, Вільям спробував прошепотіти кілька цінних вказівок.

— Дуже радий, — промовив Патрицій. — Чи можу я поставити вам одне-два запитання?

Вернигора кивнув.

— По-перше, чи бере в будь-який спосіб участь у цьому проекті пан В.Д.В. Нудль?

— Що? — спитав Вільям. Цього він не очікував.

— Такий чудернацький пан, торгує перепічками…

— Ах, цей. Ні. Лише гноми.

— Ясно. А чи не знаходиться цей будинок на місці розриву в часово-просторовому континуумі?

— Що? — спитав Гунілла.

Патрицій зітхнув.

— Коли людина управляє містом так довго, як я, — пояснив він, — в ній оселяється гірка впевненість у тому, що будь-хто, з цілком добрими намірами починаючи нову справу, обов’язково почне її саме там, де це завдасть максимальної шкоди тканині реальності. Як було з тими «Рухомими картинками Голі й Вуда» кілька років тому, пригадуєте? Чи з Роковою Музикою — ми так і не дізналися, звідки воно все росло… Я вже не кажу про чаклунів, котрі так часто намагаються підібрати відкриваючі заклинання до Дум-вимірів, що там уже час ставити розсувні двері. І, певен, зовсім зайве нагадувати про те, як покійний пан Хонг спробував відкрити рибний ресторан на вулиці Дагона{7} саме в ніч затемнення місяця. Так? Тому, панове, мені просто хотілося б думати, що ніхто, розпочинаючи будь-де в цьому місті свій невеликий бізнес, не викличе рано чи пізно натовп багатоногих чудовиськ чи жахливих привидів, котрі почнуть розгулювати вулицями, час від часу підхарчовуючись людьми. Отже?..

— Що? — спитав Вернигора.

— Ми не помітили ніяких розривів, — сказав Вільям.

— Але, можливо, саме на цьому місці колись був жертовник забутого культу з жахливим ритуалом, і всі мешканці околиць порозбігалися світ за очі, а тепер привиди минулого чекають лише на збіг обставин, котрий дозволить їм повернутись до занедбаного жертовника, щоб, гм, знову жерти людей?

— Що? — спитав Вернигора.

Він безпорадно подивився на Вільяма, котрий зміг лише додати:

— Тут робили коники-гойданки.

— Справді? Мені завжди вбачалося в кониках-гойданках щось лиховісне, — сказав Правитель Ветерані, але виглядав він при цьому дещо розчарованим.

Та ось його обличчя просвітлішало. Він показав на велику кам’яну брилу, яку гноми використали за опору для верстата.

— Ага, — сказав він. — Не відаючи, що коїть, хтось вийняв цього каменя з-під руїн прадавнього мегалітичного храму, цей камінь пахне кров’ю тисяч жертв, і їхні душі, звичайно ж, повстануть у пошуках помсти, можете в цьому не сумніватися.

— Його спеціально для мене вирубав мій брат, — сказав Гунілла. — І мені не подобається ця розмова, шановний. Ким ви себе вважаєте, що прийшли сюди й верзете ці дурниці?

Вільям ступив уперед з усією швидкістю, до якої його спонукав спалах жаху.

— Даруйте, чи можу я на хвильку відвести пана Вернигору вбік та дещо йому пояснити? — швидко спитався він.

Яскрава посмішка Патриція не зникла й на півмиті.

— Яка чудова ідея, — сказав він, доки Вільям відштовхував гнома в куток. — Закладаюсь, пізніше він вам подякує.

Ветерані продовжував стояти, спершись на костур, та розсіяно споглядати верстат, а Вільям де Ворд за його спиною провадив короткий екскурс в політичні реалії Анк-Морпорку — особливо торкаючись тих із них, що стосувалися наглої смерті. В останньому Вільям допомагав собі жестами.

За півхвилини Вернигора знову підійшов до Патриція і став перед ним, устромивши великі пальці за пояс.

— Я говорю, як звик, — сказав він, — і називаю речі своїми іменами…

— А що ви називаєте лопатою? — урвав Правитель.

— В житті не тримав у руках лопати, — ображено сказав гном. — «Лопати» бувають у селян. Але я називаю заступ заступом{8}!

— Я так і думав, — сказав Ветерані.

— Юний Вільям каже, що ви — безжалісний деспот, котрому не подобається друкарство. Але я кажу, що ви — благородна людина, котра не позбавить чесного гнома його невеликого заробітку, чи не так?

І знову посмішка Ветерані й не поворухнулася.

— Пане де Ворде, на хвилинку…

Патрицій компанійськи обійняв Вільяма за плечі й акуратно відвів його вбік від скупчення гномів.

— Я тільки сказав, що дехто називає вас… — почав Вільям.

— Хвилинку уваги, шановний, — сказав Патрицій. — Я думаю, що, всупереч усьому досвідові, я міг би повірити в те, що тут дійсно відбувається просто невеликий бізнес, розвиток якого таки обійдеться без армії чаклунських потвор на вулицях мого міста. В Анк-Морпорку таке, безумовно, уявити важко, але я готовий розглянути таку імовірність. Відтак скидається на те, що тему «друкарства» можна було б і повернути до життя.

— Справді?

— Так. Тому я схиляюсь до того, щоб дозволити вашим друзям продовжувати їхні пустощі.

— Вони мені не такі вже й… — почав Вільям.

— Звичайно, я повинен додати, що в разі виникнення будь-яких ускладнень надприродної, гм, природи — відповідальність ляже особисто на вас.

— На мене? Але…

— О, невже ви хочете сказати, що це нечесно? А можливо, навіть безжалісно, а також деспотично?

— Ну, е-е-е, я…

— Окрім усього іншого, гноми є однією з найпрацьовитіших та цінних етнічних груп цього міста, — сказав Патрицій. — А тому я хотів би уникнути можливих непорозумінь. Особливо з огляду на непевне становище в Убервальді та ситуацію, що склалася довкола питання Мунтабу.

— Мунтаб? Де це? — спитав Вільям.

— Цілком з вами згоден. До речі, як там вельможний де Ворд? Вам слід би, знаєте, писати йому частіше.

Вільям промовчав.

— Я завжди вважав, що розпад родини — це дуже прикро, — сказав Правитель. — Від цього в світі тільки більшає «не помнящих родства», — він приязно поплескав Вільяма по плечу. — Я глибоко переконаний, що ви прослідкуєте за тим, аби друкарський бізнес не суперечив релігійним догматам, нормам громадського спокою та вимогам здорового глузду. Сподіваюсь, я зрозуміло висловлююсь?

— Але я не маю ніякого впливу на…

— Перепрошую?

— Так, ваша високосте, — вимовив Вільям.

— Чудово. Чудово! — Патрицій випростався, обернувся й посміхнувся гномам.

— Справді чудово, — сказав він. — Слово честі. Купа маленьких літер, і всі — як одне ціле. Можливо, це ідея, час якої настав. Можливо, я навіть вряди-годи що-небудь вам замовлятиму.

З-за спини Патриція Вільям відчайдушно замахав Гуніллі.

— Спеціальні розцінки для урядових замовлень, — пробурмотів гном.

— О, але я й на думці не мав платити менше за інших клієнтів, — здивувався Патрицій.

— Вам і не пропонується менше, ніж…

— Поза всяким сумнівом, ваш візит був для всіх нас честю, ваша високосте, — заквапився Вільям, акуратно розвертаючи Ветерані в напрямку виходу. — Ми з нетерпінням очікуватимемо на ваші замовлення.

— Ви достеменно знаєте, що пан Нудль ніяк не пов’язаний з цим підприємством?

— Гадаю, він що-небудь замовляє, але на тому все, — сказав Вільям.

— Неймовірно. Неймовірно, — говорив Правитель, вмощуючись у свій екіпаж. — Щиро сподіваюся, що він не захворів.

З даху навпроти за його від’їздом спостерігали дві фігури.

Одна з них дуже-дуже тихо сказала:

— Мля!

Друга спитала:

— Маєте пропозиції, пане Тюльпане?

— То це той, хто править містом?

— Еге ж.

— А де ж його, мля, охоронці?

— Якби ми хотіли скрутити йому в’язи просто тут і зараз, наскільки б цьому зарадили, скажімо, четверо охоронців?

— Як ситечко для заварки, пане Шпилько.

— Так отож.

— Але ж я міг би його цеглиною прибити, не сходячи з місця!

— У мене, пане Тюльпане, склалося враження, що чимало організацій мають на таку перспективу власну точку зору. Подейкують, що тутешнє звалище по-своєму непогано квітне. А в людини, що сидить на верхівці, завжди знайдеться ціла купа друзів. Тобі не вистачить цегли.

Пан Тюльпан поглянув униз, на від’їжджаючий екіпаж.

— Наскільки я чув, він взагалі нічо не робить!

— Так, — погодився пан Шпилька. — В політиці це — одне з найскладніших умінь.

Пан Шпилька та пан Тюльпан склали свій дует з вельми відмінних вокалів, і не останнім внеском пана Шпильки було політичне чуття. Пан Тюльпан це поважав, хоча й не розумів. Він задовольнився бурмотінням: «Простіше було би, мля, пробити йому головешку».

— Авжеж — якби тільки все на світі було, мля, так просто, — сказав пан Шпилька. — І, послухай, викинь той хонк! Це сміття годиться хіба що для тролів. Воно ще гірше за слеб. До того ж, вони його мішають з товченим склом.

— Це ж хімія, — похмуро сказав пан Тюльпан.

Пан Шпилька зітхнув.

— Мені спробувати ще раз? — спитався він. — Слухай уважно. Всі наркотики є хімією, але — будь ласка, слухай уважно — не вся хімія є наркотиками. Пам’ятаєш, як вийшло з тими ліками від печії, за які ти заплатив п’ять доларів?

— Мені було добре, — прогарчав пан Тюльпан.

— Від карбонату кальцію? Та навіть для тебе це було б… Послухай, ти вже напхав собі в носа стільки крейди, що той, хто відітне тобі голову, зможе писати обрубком твоєї шиї по шкільній дошці!

Ось вона, головна проблема з Тюльпаном, думав пан Шпилька, доки вони спускались на вулицю. Біда була не в тому, що він мав наркозалежність. Він хотів мати наркозалежність. Але те, що він мав, можна було назвати хіба що ідіотизмом, котрий вмикався щоразу, як він натрапляв на будь-який товар, розфасований в маленькі пакетики. В результаті пан Тюльпан шукав раю в борошні, солі, пудрі й підсолених сандвічах з яловичиною. На вулицях, де якісь сумнівні персонажі продавали кленґ, сліп, чоп, носак, сканк, трійник, хонк, дубль-хонк, чорняк та просто план, пан Тюльпан неухильно знаходив людину з молотим перцем і примудрявся придбати його по шістсот доларів за фунт. Це, мля, було просто диво.

Наразі він експериментував із цілою лінійкою хімікатів, популярних у колах анк-морпоркських тролів — адже серед тролів пан Тюльпан мав хоч би помірні шанси кого-небудь перехитрувати. Теоретично суміш «сліп-енд-хонк» не мала справляти на людський мозок жодного впливу, за тим хіба винятком, що вона могла його розчинити. Але пана Тюльпана це приваблювало. Колись він уже намагався бути нормальним — і це йому не сподобалось.

Пан Шпилька зітхнув ще раз.

— Ходімо, — сказав він. — Треба дати тому клоуну їсти.

В Анк-Морпорку досить складно спостерігати за будь-чим так, щоби хтось, у свою чергу, не спостерігав за тобою. І двоє підозрілих спостерігачів таки дійсно перебували під пильним спостереженням.

За ними спостерігав невеликий собака, серед численних відтінків шерсті якого переважали іржаво-попелясті. Час від часу він чухався з таким звуком, ніби хтось намагався поголити дротяну щітку.

Навколо його шиї було обв’язано шматок волосіні. До цього шматка був прив’язаний ще один, чи, точніше, кілька невміло з’єднаних поспіль відрізків. Останній з них тримала людська рука. Принаймні, це можна було виснувати з того, що відрізок зникав у тій самій кишені неохайної шинелі, що й один рукав, усередині якого цілком могла бути рука, котра теоретично мала закінчуватись пальцями.

Шинель була досить чудернацькою. Вона здіймалась від самісінької бруківки й майже до крисів капелюха, котрий формою найбільше нагадував голівку цукру. Довкола коміра вгадувалося сиве волосся. Рука сягнула в підозрілі глибини кишені й видобула холодну сосиску.

— Двоє типів шпигують за Патрицієм, — сказав собака. — Цікава р-р-річ.

— Трах-креветко, — відповів чоловік і демократично розламав сосиску на дві рівні половини.

Вільям дописав короткий параграф «Патрицій відвідав «Відро» і перегорнув свій записник.

Це було вражаюче. Лише за день він здобув добрий десяток сюжетів для новинного листа. Неймовірно, скільки всього можуть розповісти люди, якщо їх просто запитати.

Хтось украв золоте ікло зі статуї крокодилобога Оффлера. За розповідь про це Вільям пообіцяв сержантові Колону випивку, але, як йому здавалось, частково погасив заборгованість, просто додавши до свого запису: «Варта йде по слідах злочинця: її представники висловлюють упевненість у його швидкому затриманні».

Сам він такої впевненості не відчував, хоча сержант Колон заявляв про неї з дуже щирим виглядом.

Вільям нерідко замислювався про природу правди. Його змалку привчили бути чесним — чи, точніше, «не брехати» — а деяких звичок важко позбутися, якщо їх прищеплено досить старанно. До того ж, старший де Ворд поділяв народну мудрість про те, що «дитина — як рослина»: пагін вирівняти можна, доросле дерево — ні. Вільям, щоправда, був не надто гнучким пагоном. Але й вельможний де Ворд, у свою чергу, не був жорстокою людиною. Він винаймав таких людей у міру необхідності (тоді як сам, наскільки пригадував Вільям, не виявляв ентузіазму до будь-яких дій, що включали фізичний контакт з іншими).

Хай там як, Вільям завжди був переконаний, що не має таланту до вигадок; твердження, що не відповідали фактам, ставили його в тупик. Навіть маленька брехня з найкращими намірами, на кшталт «я точно знайду гроші до кінця тижня», неминуче призводила до біди. У катехізисі ж де Вордів було ще й «фантазування» — гріх, тяжчий навіть за відверту брехню: адже це була спроба зробити брехню цікавою.

Тож Вільям де Ворд був чесним через абстрактне почуття самозбереження. Він вважав важку правду легшою за найлегшу брехню.

Він гортав свої записи далі: в «Латаному барабані» відбулася чимала бійка. Вільям особливо пишався ось цим своїм пасажем: «Брезок-«Варвар», схопивши стіл, завдав удару Моліну-«Хапку», у відповідь на що останній, ухопивши підсвічника, пожбурив його в опонента з вигуком «Ось тобі, м…к!», після чого інцидент швидко розвинувся в бойовисько, в якому постраждали, за різними даними, 5–6 осіб».

Із усім цим Вільям вирушив до «Відра».

Гунілла прочитав записи з цікавістю. Гномам не знадобилося багато часу, щоб набрати записане годящим шрифтом.

І — дивна річ! — коли все це перетворювалось на текст, друкований такими чіткими й рівними рядками… слова починали здаватись реальнішими.

Боддоні, котрий, схоже, був другим у команді, позирнув на рядки через плече Вернигори.

— Гм, — сказав він.

— Що думаєте? — спитав Вільям.

— Виглядає дещо… нудно, — сказав гном. — Суцільний текст, як у книжці.

— Ну й добре, хіба ні? — сказав Вільям. «Як у книжці» — це звучало цілком позитивно.

— Можливо, було б ліпше зробити більші відступи між повідомленнями? — запропонував Гунілла.

Вільям продовжував розглядати сторінку. В його мозку почала формуватись ідея. За мить вона вже стала здаватись природною, як саме письмо.

— Як щодо того, щоб ставити невеликий заголовок до кожного повідомлення? — промовив він.

Піднявши шматок паперу, він швидко написав: «Бійка в шинку: 5–6 поранених».

Боддоні уважно прочитав.

— Так, — нарешті сказав він. — Виглядає достойно.

Він передав папірця через стіл.

— Як ви називаєте ці свої доповідні записки? — спитав він.

— Ніяк, — сказав Вільям.

— Вам слід би їх якось назвати, — пояснив Боддоні. — Що ви пишете вгорі?

— Зазвичай щось на кшталт «Вельмишановному панові»… — почав Вільям.

Боддоні струсонув головою.

— Це не годиться, — сказав він. — Треба щось, як би це сказати, загальніше. Таке, щоб чіпляло.

— Може, «Анк-Морпоркські хроніки»? — спитав Вільям. — Я, на жаль, не дуже вмію вигадувати.

Гунілла витягнув з кишені фартуха свій пенал і виклав на стіл кілька літер. Щось із них склавши, він змочив літери чорнилом та притис до них аркуш паперу.

Вільям прочитав: «ЧАс».

— Трохи переплутав… Секунду, — промимрив Гунілла, забираючи літеру.

Вільям спинив його.

— Не знаю, — сказав він. — Гм. Лишіть-но так, як є. Тільки дайте більшу «с».

— Уже, — сказав Гунілла. — Порядок. Непогано, хлопче, еге ж? Скільки тобі треба копій?

— Гм… Двадцять? Тридцять?

— Як щодо пари сотень? — Гунілла кивнув гномам, котрі одразу взялися до роботи. — Інакше немає сенсу навіть запускати верстат.

— О, ні! В місті просто не буде стільки бажаючих заплатити за це по п’ятірці!

— Нема питань — бери по півдолара. Вийде п’ятдесят доларів нам, і стільки ж — тобі.

— Нічого собі! Справді? — Вільям подивився на сяюче обличчя гнома. — Але ж нам ще треба буде їх продати. Це ж не те, що тістечка в крамниці. І не…

Він втягнув носом повітря. На його очі навернулися сльози.

— О, ні, — сказав він. — У нас знову гості. Я знаю цей запах.

— Який запах? — здивувався гном.

Двері з рипінням відчинилися.

Що можна сказати про Запах Старого Тхора Рона, чий аромат був таким густим, що здобув власну особистість і цілком заслуговував на те, щоби писатися з великої літери? Після першого шоку ваші органи нюху здавалися на милість переможця. Вони припиняли функціонувати, настільки ж безсилі опиратися цьому Запаху, наскільки вустриця неспроможна переплисти океан. А ще за кілька хвилин з ваших вух починала текти сірка, а волосся починало сивішати.

Запах Рона протягом його життя сягнув такої сили, що почав вести напівсамостійне існування: час від часу він навіть самотужки ходив до театру чи читав коротенькі вірші. Словом, Ронів Запах багато в чому перевершував самого Рона.

Руки Старого Тхора Рона були запхані глибоко в кишені, але з однієї з кишень стирчав відрізок волосіні — чи, швидше, багато відрізків, зв’язаних в один. Він закінчувався невеликим собакою попелястого забарвлення. Можливо, це був тер’єр. Собака увійшов до приміщення чи то сором’язливо, чи, швидше, просто крадькома. Він пересувався як пес, котрий давно зрозумів, що на світі існує значно більше важких черевиків, аніж смаковитих кісточок. Він пересувався як пес, щомиті готовий дати драла.

Він підняв на Вільяма більматі очі й сказав:

— Гр-р-р.

Вільям відчув, що має захистити честь людства.

— Вибачте за запах, — сказав він гномам, і знову звернув погляд до собаки.

— На який запах ти постійно жалієшся? — спитав Гунілла.

На його шоломі почали темнішати заклепки.

— Запах, е-е-е, пана Рона, — пояснив Вільям, з підозрою дивлячись на пса. — Кажуть, це в нього від природи.

Вільям був певен, що вже не раз бачив цього собаку. Той постійно крутився на краю поля зору — як не дріботів вулицями, то просто сидів на розі, байдуже споглядаючи сум’яття довколишнього світу.

— І що йому треба? — поцікавився Гунілла. — Гадаєш, він хоче нам що-небудь замовити?

— Навряд, — сказав Вільям. — Він, у принципі, жебрак. Тільки його більше не впускають до Жебрацької гільдії.

— Щось він мовчазний.

— Ну, як правило, він просто підходить поближче і стоїть на місці, поки йому не дадуть що-небудь, щоб він забирався геть.

Старий Тхір Рон кивнув і простягнув руку.

— Правда, пане, правда. І не пробуйте мені парити те ваше «будьте ласкаві», нема дурних! Я вам кажу — дурних нема, і я можу розмовляти не гірше за якогось тобі професора, пане, отаке, чорти йому в рот, креветко… Гр-р-р.

Вільям знову подивився на пса.

— Гав, — сказав той.

Гунілла пошкрібся десь у нетрях своєї бороди.

— У мене склалося таке враження, — сказав він, — що в цьому місті у людини на вулиці можуть купити що завгодно.

Він підняв кілька все ще вологих після друку аркушів.

— Ти мене розумієш, приятелю? — звернувся він до Рона.

— Здоровий-коровий.

Гунілла штовхнув Вільяма в бік.

— Як ти гадаєш, це «так» чи «ні»?

— Можливо, «так».

— Гаразд. Дивися сюди, друже! Якщо ти продаватимеш ось це по, гм, двадцять пенсів штука, то матимеш…

— Агов, не можна продавати їх настільки дешево! — втрутився Вільям.

— Чому?

— Чому? Ну, тому що… тому що… ну, тоді їх зможе читати кожен, ось чому!

— Чудово, бо в такому разі кожен зможе заплатити нам по двадцять пенсів, — спокійно сказав Гунілла. — Бідних людей значно більше, ніж багатих, і від них значно легше отримати гроші.

Він знову звернувся до Старого Тхора Рона.

— Моє запитання може видатись дивним, але ти маєш яких-небудь друзів?

— Двері, стерня, стерня, двері!

— Мабуть, так, — сказав Вільям. — Він водить компанію з купкою, е-е-е, невдах, що живуть під одним з мостів. Тобто не те що «водить компанію»… Там у них вельми специфічний колектив.

— Отже, — сказав Гунілла, махнувши в повітрі примірником «Часу», — можеш сказати їм, що якщо вони продаватимуть це по двадцять пенсів штука, то я дозволю вам лишати собі по одному гарненькому блискучому пенні.

— Запхай свій пенні собі туди, де він не заблищить! — сказав Рон.

— Та ти… — почав Гунілла.

Вільям поклав руку йому на плече.

— Перепрошую, одну хвилиночку. Що ви сказали, Роне?

— Здоров-креветко, — пояснив Старий Тхір Рон.

Попередня фраза була сказана голосом, схожим на Ронів, і, схоже, пролунала приблизно з району обличчя Рона — от тільки вона була занадто зв’язною.

— Ви хочете більше, ніж один пенні? — обережно спитав Вільям.

— П’ять пенні за раз, — відповів Рон. Принаймні, так здавалось.

Вільямів погляд невідь-чому знову спинився на невеликому попелястому собаці, що тулився до ніг жебрака. Собака приязно поглянув у відповідь і прогарчав:

— Гр-р-р?

Вільям знову підняв погляд.

— З вами все гаразд, Роне? — спитав він.

— Пєть-пенні, зар-раза, — загадково повідомив той.

— Гаразд. Два пенси, — сказав Гунілла.

— Чотири, — здавалося, сказав Рон. — Або простіше: долар за тридцять штук.

— Годиться, — сказав Гунілла, сплюнув у руку і простягнув її вперед, аби, за звичаєм, скріпити угоду. Але Вільям вчасно схопив його під лікоть.

— Не треба.

— Щось не так?

Вільям зітхнув.

— Ви маєте які-небудь хвороби, здатні спотворити зовнішність на все життя?

— Ні!

— А хочете мати?

— Ох, — Гунілла опустив руку. — Гаразд, клич сюди негайно своїх друзів, добре?

Він обернувся до Вільяма.

— Їм можна вірити?

— До певної міри, — відповів Вільям. — Можливо, не варто лишати без нагляду банки з ацетоном.

За стінами їхньої майстерні легкою ходою віддалялися Старий Тхір Рон та його пес. І дивна річ — хоча, крім них, вулиця була пуста, хтось на ній продовжував розмовляти.

— Бачиш? Я ж казав. Просто лиши всі перемовини на мене.

— Креветко.

— Правильно. Тр-римайся мене, то й в’язниця мине.

— Креветко.

— Справді? Ну що ж, теж непогано. Гав, гав.

Під Мостом Батона жило дванадцять осіб, і жили вони там, треба сказати, розкішно. Розкішно жити не завадиш, якщо ви розумієте розкішне життя як можливість дістати принаймні раз на день такої-сякої їжі, а надто — якщо ви настільки широко розумієте поняття «така-сяка їжа». Формально вони були жебраками, але їм рідко доводилось жебрати. Теоретично їх також можна було вважати злодюжками, але вони привласнювали тільки те, що викидали інші — причому ці інші намагалися якнайшвидше забратися від них якнайдалі.

Невтаємничені вважали головним із них Домовину Генрі, котрий міг би стати чемпіоном міста з відхаркування, якби комусь спало на думку змагатися з ним за цей титул. Але насправді в цій групі панувала щира демократія, притаманна позбавленим права обирати та бути обраними до органів влади. Наприклад, таким, як Арнольд-Колобок, чия безногість була тільки перевагою в будь-якій бійці, де всі шанси мала людина з міцними зубами, розміщеними саме на висоті паху інших учасників. Що ж до Качура, то, коли не рахувати качки на його голові (чию наявність він завжди заперечував), він міг розмовляти, думати й діяти не менш логічно, аніж перший-ліпший з ваших колег. Щоправда, першим-ліпшим колегою Качура був Старий Тхір Рон.

Решта восьмеро були Ендрюз-Разом-Нас-Багато.

Ендрюз-Разом-Нас-Багато являли собою лише одну особу, проте вочевидь не одну особистість. В спокійному стані, тобто коли перед ними не поставала яка-небудь нагальна проблема, це було непомітно. Хіба що обличчям Разом-Нас-Багато вряди-годи пробігали посмикування та гримаси, в міру того, як контроль над його мозком захоплювали Джозі, Леді Герміона, Крихітка Сидні, Містер Віддль, Кучеряшка, Суддя чи Лудильник. Був ще Душило, але Душила на волі бачили тільки раз і більше бачити не хотіли, тож решта семеро тримали його під замком.

На ім’я Ендрюз, до речі, не відгукувався ніхто. На думку Качура (котрий, певно, найкраще вмів робити прямі висновки з наявних фактів), раніше Ендрюзом могли звати когось дев’ятого, але його вже затуркали інші, агресивніші персонажі.

Така складна особистість, як Разом-Нас-Багато, могла знайти свою нішу лише серед таких привітних людей, як перераховані мешканці закутку під мостом. І вони радо надали йому, чи їм, рівну частку в своєму братстві та місце біля димучого багаття. Людина, що була собою не довше ніж п’ять хвилин поспіль, цілком пасувала до їхнього гурту.

Ще однією річчю, котра об’єднувала гурт (хоча, мабуть, ніщо не могло об’єднати Разом-Нас-Багато), була готовність повірити в те, що собака може розмовляти. Члени гурту, що грілися поблизу тьмяного багаття, були певні, що їм доводилось розмовляти з багатьма об’єктами — такими, як стіни, наприклад. У порівнянні з цим собака був дрібницею. Також вони з повагою ставились до того факту, що Гаспид{9} мав найгостріший розум серед них усіх, і ніколи не пив рідин, які роз’їдають те, у що їх налито.

— Спробуймо ще раз, гаразд? — сказав він. — Якщо ви продасте тридцять штук оцього, вам дістається долар. Цілий долар. Зрозуміло?

— Креветко!

— Кря!

— Го-го!

— Скільки це вийде старих черевиків?

Гаспид зітхнув.

— Арнольде, на ці гроші ти можеш купити стільки старих черевиків, що…

З боку Разом-Нас-Багато почулося бурмотіння, і решта гурту одразу замовкла. Ніхто не міг передбачити, якого коника викинуть Разом-Нас-Багато, якщо перед цим вони мовчали довше хвилини.

Завжди була загроза, що це виявиться Душило.

— Дозвольте поцікавитись, — вимовив Разом-Нас-Багато чудернацьким хрипким дискантом.

Всі розслабилися: це було схоже на Леді Герміону. Вона проблем зазвичай не створювала.

— Так, шановна пані, — промовив Гаспид.

— Це часом не буде… роботою?

Жахливе слово кинуло всіх присутніх у вир холодного поту.

— Йопть!

— Кря!

— Го-го?!

— Креветко!!!

— Ні-ні-ні, — поспішно заговорив Гаспид. — Хіба ж це схоже на роботу? Яка ж це робота? Просто роздаєш оці штуки й отримуєш гроші — хіба це можна назвати роботою?

— Я ненавиджу роботу! — закричав Домовина Генрі. — Я соціально неадекватний індивід, не придатний ні до якої роботи!

— Ми ніколи не працюємо, — додав Колобок Арнольд. — Ми джен-тель-мени, ми не якісь там про-ле-та-рі!

— Кхм, — сказала Леді Герміона.

— Леді та джен-тель-мени, — галантно уточнив Арнольд.

— Ця зима видалась досить паскудною. Гроші можуть дуже знадобитись, — зауважив Качур.

— Для чого?

— Арнольде, за долар на день ми зможемо вести королівське життя!

— Тобто нам повідрубують голови?

— Ні, просто…

— Або хтось залізе в наш туалет із розпеченою кочергою, і…

— Ні! Я мав на увазі, що…

— А може, нас потоплять у бочках з портвейном?

— Арнольде, це не королівське життя — це королівські смерті!

— Не уявляю собі такої бочки портвейну, яку ти не висушив би кількома ковтками, — промимрив Гаспид. — То що, панове? Тобто — то що, пані та панове? Мені — тобто, даруйте, Ронові — сказати тому хлопцеві, що ми згодні?

— Гаразд.

— Окей.

— Го-го.

— Креветко.

Всі поглянули на Разом-Нас-Багато. Його губи заворушилися, обличчям промайнуло кілька гримас, і врешті він підняв угору руку з п’ятьма розчепіреними пальцями.

— Кваліфікована більшість, — підсумував Гаспид.

Пан Шпилька припалив сигару. Паління було його єдиною вадою. Принаймні, це була єдина з його вад, котру він сприймав як ваду. Всі інші були просто професійними навичками.

Пан Тюльпан теж мав силу-силенну вад, але сам він вважав такою лише звичку до дешевого лосьйону після гоління (мусить же чоловік щось пити?). Наркотики не рахувалися хоча б тому, що єдиний випадок, коли панові Тюльпанові вдалося розжитися справжніми наркотиками, стався після пограбування лікаря-коновала. Пан Тюльпан прийняв тоді дві великі пілюлі з лікаревих запасів, і кожна вена на його тілі миттю перетворилася на товстенний фіолетовий шланг.

Пан Шпилька та пан Тюльпан не були якимись там грабіжниками — принаймні, вони не вважали себе грабіжниками. Не були вони й злодіями — принаймні, вони ніколи не назвали б себе злодіями. Також вони не асоціювали себе з Найманцями. Найманці вишукано вдягалися і мали правила. Шпилька та Тюльпан — «Нова фірма», як полюбляв називати їх пан Шпилька — ніяких правил не мали.

Вони воліли думати про себе як про швидку допомогу. Вони були людьми, котрі потрапляли до яких завгодно місць і здійснювали які завгодно дії.

Необхідно уточнити, що словосполучення «вони думали» означає «пан Шпилька думав». Пан Тюльпан, безумовно, теж регулярно працював головою — з відстані не більше восьми дюймів — але, за винятком однієї-двох неочікуваних сфер, він не був людиною, котра працювала своїм мозком. Багатоходові міркування він полишав панові Шпильці.

Пан Шпилька, в свою чергу, не був зіркою першої величини, коли справа торкалася безтямного насильства. І поважав здатність пана Тюльпана практикувати таке насильство у, фактично, необмежених обсягах. Ще коли вони вперше зустрілись і роздивились один в одному риси, що обіцяли зробити їхнє партнерство чимось більшим за звичайну суму складових, він зрозумів, що пан Тюльпан не був звичайним головорізом, яким видавався всім іншим. Деякі негативні риси можуть досягати такого ступеня досконалості, що це змінює саму їхню суть. І пан Тюльпан перетворив свою лють на мистецтво.

Це не була лють через щось. Це була чиста, платонічна лють, невичерпний фонтан червоно-гарячої ненависті, що бив звідкілясь із доісторичних глибин душі. Пан Тюльпан усе своє життя стояв на тій тонкій межі, яку інші перетинають за мить до того, як їх зриває з котушок і вони починають трощити голови оточуючих великим гайковим ключем. Пан Шпилька іноді замислювався, що ж то мусили зробити з чоловіком, аби він став такий лихий. Та для пана Тюльпана минуле було далекою країною з дуже добре захищеними кордонами. Часом пан Шпилька чув уночі його крики.

Винайняти пана Шпильку та пана Тюльпана було досить непросто. Для цього треба було знати правильних людей. Точніше, для цього треба було знати неправильних людей, а познайомитись із ними ви могли, зайшовши до бару певного штибу й лишившись живим протягом десяти хвилин. Це було щось на зразок першого тесту.

Неправильні люди, звісно, не знали самих пана Шпильку та пана Тюльпана. Але вони могли знати якого-небудь чоловіка, котрий при зустрічі натякнув би, що він міг би знати, як вийти на зв'язок із кимось на кшталт «Нової фірми». На перший раз цей чоловік навряд чи пригадав би щось іще, оскільки в нього стався б напад амнезії, викликаний нестачею готівки. Але після сеансу лікування він міг би назвати вам адресу, де ви в темному кутку зустрілися б іще з одним чоловіком. Цей останній категорично заявив би вам, що не знає нікого на прізвище Тюльпан чи Шпилька — і поцікавився б, де ви будете сьогодні, скажімо, о дев’ятій вечора.

І лише тоді ви нарешті зустрілися б із паном Шпилькою та паном Тюльпаном.

В ході зустрічі вони з’ясували б, чи маєте ви гроші, з’ясували б, на яку послугу за ці гроші ви чекаєте, а якщо ви цілковитий дурень, з’ясували б і вашу адресу.

Тож члени «Нової фірми» дуже здивувалися, коли їхній останній клієнт вийшов на них напряму. Це непокоїло — як і те, що це був мрець. Ні, зазвичай «Нова фірма» легко давала собі раду з трупами — але не в тому випадку, коли вони розмовляли.

Пан Підступп кашлянув. Пан Шпилька помітив, що при цьому з його рота шугнула хмарка пилу. Адже пан Підступп був зомбі.

— Я повинен вкотре наголосити, — сказав пан Підступп, — що у цій справі я виступаю лише виконавцем…

— Як і ми, — вставив пан Шпилька.

Пан Підступп усім своїм виглядом продемонстрував, що й за тисячу років не стане хоча б у чомусь подібним до пана Шпильки, проте продовжив:

— Приблизно. Мої клієнти висловили побажання знайти… експертів. Я знайшов вас. Я передав вам певні закриті інструкції. Ви прийняли умови угоди. І, наскільки я розумію, в результаті ви здійснили певні… приготування. Характер цих приготувань мені невідомий, і лишиться невідомим мені і надалі. Моє відношення до вас є дуже відносним, якщо можна так висловитись. Ви мене розумієте?

— Що це ще, мля, за ігри в слова? — обурився пан Тюльпан.

Той факт, що він має справу з мертвим адвокатом, змушував його почуватися некомфортно.

— Ми бачимось лише в разі необхідності, ми говоримо лише про необхідне.

— Ненавиджу зомбі, мля, — сказав пан Тюльпан.

Того ранку він спробував дещо, знайдене в коробочці під умивальником. Якщо це прочищає труби, вирішив він, отже, це хімія. Тепер його нутрощі подавали мозкові дивні сигнали.

— Певен, що це взаємно, — сказав пан Підступп.

— Я розумію, що ви маєте на увазі, — мовив пан Шпилька. — Ви маєте на увазі, що якщо справи підуть кепсько, ви нас у житті не бачили.

— Кхм, — кашлянув пан Підступп.

— Так-так, у не-житті, — виправився пан Шпилька. — Гаразд. Як щодо грошей?

— Згідно з вашим проханням, тридцять тисяч доларів на особливі витрати буде включено до вже погодженої суми.

— Камінцями. Не готівкою.

— Безумовно. Та й навряд чи мої клієнти підписали б вам чек. Ви отримаєте дорогоцінності ввечері. І, напевне, я повинен згадати ще про одну річ.

Сухі пальці зашурхотіли сухими аркушами в сухому портфелі, й зомбі передав панові Шпильці папку.

Пан Шпилька почав читати, потім швидко перегорнув кілька сторінок.

— Можете показати своїй мавпочці, — сказав пан Підступп.

Пан Шпилька встиг схопити руку пана Тюльпана до того, як та зіткнулася з головою зомбі. Пан Підступп і оком не зморгнув.

— У нього вся наша історія, пане Тюльпане!

— То й що? Я зараз, мля, відірву його мертву головешку!

— Не відірвете, — сказав пан Підступп. — Ваш колега пояснить, чому.

— Тому що наш підступний друг зробив чимало копій, авжеж, пане Підступп? І, напевне, зберігає їх у найрізноманітніших місцях на випадок своєї смер… е-е-е… на випадок…

— Непорозумінь, — рівно сказав пан Підступп. — Чудово. Ви маєте дуже цікаве минуле, джентльмени. І ви досить молоді. Завдяки своїм талантам ви за короткий час пройшли довгий шлях і отримали певну репутацію в обраній вами справі. І хоча я не маю жодного уявлення про ваше нинішнє завдання — ані найменшого уявлення, наголошую — я не сумніваюся, що ви справите враження на нас усіх.

— Він знає про дільце у Квірмі? — спитав пан Тюльпан.

— Так, — відповів пан Шпилька.

— Про дріт, лебідку і того, мля, банкіра?

— Так.

— І про цуценятко й того малюка?

— Тепер і про це теж, — сказав пан Шпилька. — Він знає майже все. Дуже розумно. Гадаєте, пане Підступп, вам відомі й місця поховання тіл?

— Я спілкувався з деким із них, — відповів пан Підступп. — Але, схоже, ви ніколи не чинили злочинів на території Анк-Морпорку — інакше, звісно, я б із вами й не говорив.

— Звідки він взяв?! — обурився пан Тюльпан.

— Наскільки я розумію, ви раніше ніколи не бували в цьому місті.

— То й що? Сьогодні ми, мля, мали цілий день!

— Вас упіймали?

— Ні!

— В такому разі, ви не здійснювали злочинів. Чи можу я висловити надію, що ваші справи в цьому місті не передбачають і надалі ніяких порушень закону?

— Поза всяким сумнівом, — сказав пан Шпилька.

— Тутешня Варта в деяких випадках виявляє неабияку наполегливість. А численні Гільдії ревно охороняють свої професійні інтереси.

— Ми глибоко поважаємо поліцію, — запевнив пан Шпилька. — І високо цінуємо її самовіддану працю.

— Ми обожнюємо поліцію, мля, — додав пан Тюльпан.

— Якби хтось організовував поліцейський бал, ми перші купили б квитки, — сказав пан Шпилька.

— Особливо якби це було в якійсь старовинній залі, — вставив пан Тюльпан. — Ми ж любимо красу.

— Я лише хотів переконатись, що ми порозумілися, — сказав пан Підступп, із клацанням застібаючи свого портфеля.

Він підвівся, кивнув на прощання і дерев’яною ходою полишив приміщення.

— Що за… — почав пан Тюльпан, але пан Шпилька приклав пальця до вуст.

Тихо перетнувши кімнату, він раптом рвучко відчинив двері. Але адвоката за ними не було.

— Він же, мля, знає, яке в нас завдання, — гарячково прошепотів пан Тюльпан. — Якого він прикидається?

— Бо він юрист, — відповів пан Шпилька. — Гарне тут місце, — додав він голосно.

— Ха! — зневажливо сказав пан Тюльпан. — Я спочатку помилився, але потім побачив, що ось це — ніяке не бароко, а нещасна копія пізнього вісімнадцятого століття. Всі пропорції неправильні. А оті колони в залі? Ефебський стиль шістнадцятого століття з джелібейбськими шпилями часів, мля, Другої Імперії! Я ледве стримався, щоб не реготати.

— Авжеж, — погодився пан Шпилька. — Як я вже зазначав, пане Тюльпане, в багатьох відношеннях ви таки дуже неординарна особистість.

Пан Тюльпан підійшов до завішеної тканиною картини й відтягнув покривало.

— Гм. Да-Квірмі, мля, — сказав він. — Я бачив репродукції. «Жінка з тхором». Він написав це, коли щойно переїхав з Геної й перебував під впливом Караваті. Бачиш ці мазки пензля? І як структура цих мазків керує поглядом? Зверни увагу на світло, що ллється з вікна за її, мля, спиною. І як ніс тхора ніби слідкує за тобою, коли ти пересуваєшся кімнатою, дивлячись на картину. Він, мля, був справжній геній. Мені не соромно зізнатись, що якби я був тут один, я би просльозився.

— Гарна картина.

— Гарна?! — скрикнув пан Тюльпан у відчаї від невігластва колеги. Підійшовши до статуї біля дверей, він уважно вивчив її поглядом, після чого легенько пробіг пальцями по мармуру.

— Я так і думав! Скольпіні, мля! Закладаюсь на що завгодно. Але я ніколи не бачив цього в каталогах. І це стоїть у пустому будинку, де хто хочеш може зайти й потягти що завгодно!

— Це місце під надійним захистом. Ти ж бачив печатки на дверях.

— Гільдії, мля? Купка лохів. Ми могли би пройти крізь це місто, як гарячий ніж крізь тонесеньку кригу, і ти це знаєш. Все, що тут є — це лохи, тупі каменюки, коротуни та дохляки{10}… Ми могли б усе це місто просто, мля, рознести.

Пан Шпилька промовчав. Йому теж спадало на думку щось подібне — але, на відміну від свого колеги, він волів не перетворювати першу-ліпшу думку на негайну дію.

«Фірма» справді ніколи раніше не працювала в Анк-Морпорку. Пан Шпилька тримався подалі від цього міста, бо, по-перше, довкола було чимало інших міст, а по-друге, інстинкт самозбереження говорив йому, що Велике Вахуні може почекати[*]{11}. Проте ще відтоді, як він познайомився з паном Тюльпаном і зрозумів, що його винахідливість у поєднанні з безмежною люттю пана Тюльпана обіцяє карколомну кар’єру, він вибудовував План. А поки вони робили свої справи в Геної, Псевдополі, Квірмі — містах, у яких було легше орієнтуватись, адже вони були меншими за Анк-Морпорк. Хоча останнім часом починали робитись все подібнішими.

Причина успіхів «Нової фірми», як здогадувався пан Шпилька, полягала в тому, що всі розумні істоти рано чи пізно стають надто м’якотілими. Взяти, наприклад, тролівську Бречію. Відколи Хонкослебовий Шлях проліг до самісінького Убервальду, а войовничі клани було упокорено, тролі стали м’якотілими. Їхні тани почали поводитись, як шляхтичі. Скрізь було одне й те саме: давні лісові банди та нащадки розбійницьких родів досягали певної рівноваги з суспільством — і осідали на одному місці, стаючи бізнесменами та землевласниками. Вони економили на дружинниках, натомість винаймаючи лакеїв. А коли виникали ускладнення, для подолання яких потрібна була розумна і незакомплексована сила — з’являлася «Нова фірма». Незмінно ефективна.

І завжди напоготові.

Коли-небудь, думав пан Шпилька, настане час нового покоління. Тих, хто вирішуватиме проблеми зовсім по-іншому, тих, чий рух не сповільнюватимуть кайдани традицій. Людей без гальм. Наприклад, пан Тюльпан жоднісіньких гальм не мав однозначно.

— Агов, подивись на оце-о! — сказав розгальмований Тюльпан, відкриваючи чергову картину. — Підписано Гоглі, але це, мля, підробка. Подивись-но, як отут падає світло! А листя оцього дерева? Якщо це написав Гоглі, то хіба що ногою. Може, мля, якийсь із його учнів…

Доки вони знайомилися з містом, пан Тюльпан, з чиїх кишень сипалися пральний порошок та собачі таблетки від глистів, провів пана Шпильку через усі міські мистецькі галереї. Пан Тюльпан наполіг на цьому. І це справді дало чимало нової інформації — головним чином, музейним співробітникам.

Пан Тюльпан мав на мистецтво ту саму чуйку, якої не мав на наркотики. Раз у раз чхаючи від надмірних доз глазурі та спльовуючи розчином порошку від грибка, він велично вступав до приватних галерей і налитими кров’ю очима зневажливо озирав мініатюри зі слонової кістки, котрі виставляли перед ним знервовані продавці.

Пан Шпилька з мовчазним захватом спостерігав, як його колега довго й розлого говорить про відмінності між підробкою слонової кістки старим методом, за допомогою справжніх кісток, і новою, мля, фішкою, для якої гноми використовують гас, крейду та, мля, духів Накль.

Пан Тюльпан нахилявся до гобеленів, видавав цілу промову щодо способів гаптування, заливався слізьми перед килимом з візерунком «полів і лісів», і тут-таки доводив, що найцінніший екземпляр галереї — гобелен зі Сто Лату тринадцятого сторіччя — не може, мля, мати більше сотні років, бо бачите ось тут пурпурову нитку? А в ті часи цієї фарби, мля, не знали й близько! І… що це? Агатійський горщик для бальзамування з династії П’гі Су? Та це може бути хіба що нічний горщик, братане — ти подивись на цю, мля, емаль!

Це приголомшувало, і пан Шпилька бував настільки зачарований, що заледве не пропускав нагоди потай сунути до кишені дві-три найцінніші статуетки. Хоча насправді він і раніше знав про ставлення пана Тюльпана до мистецтва. Коли їм, бувало, доводилося спалити чиє-небудь обійстя, пан Тюльпан завжди спочатку переконувався, що з приміщень винесено всі дійсно цінні мистецькі твори — навіть якщо через це доводилось гаяти час на прив’язування мешканців до ліжок. Десь під шкірою, вкритою рубцями від завданих самому собі ударів, десь у самісінькій глибині бурхливого озера люті він переховував душу істинного поціновувача з непомильним відчуттям краси. Лишалося тільки дивуватися, як ця душа опинилась у тілі людини, здатної вводити в вени сіль для ванни.

Великі двері на протилежному кінці кімнати розчахнулися, відкривши темний отвір.

— Пане Тюльпане? — сказав пан Шпилька.

Пан Тюльпан з жалем відірвався від пильного вивчення столу, який міг бути зроблений Тапассі й мав надзвичайну інкрустацію з десятками шпонок найрідкіснішої, мля, форми.

— Га?

— Час знову зустрітися з босами, — сказав пан Шпилька.

Вільям саме готувався назавжди залишити свій кабінет, коли хтось постукав у його двері.

Він обережно прочинив їх, але поштовх ззовні розчинив їх повністю.

— Ти зовсім, зовсім невдячна людина!

Не дуже приємно, коли вас так називають, особливо якщо це робить юна панна.

Тон, яким вона вимовляла слово «невдячний», у вустах пана Тюльпана вимагав би чогось міцнішого за «мля».

Раніше Вільям зазвичай бачив Сахарису Кріпслок, коли вона поралася в маленькій майстерні свого дідуся. Вільям ніколи не звертав на неї особливої уваги. Вона не була надто привабливою, але й непривабливою не була теж. Вона була просто дівчиною у фартуху, що десь на задньому плані займалася такими шляхетними справами, як стирання пилу чи поливання квітів. Коли він нарешті сформував про неї певну думку, ця думка звелася до того, що Сахариса була жертвою неправильного розуміння шляхетності. Вона помилково вважала, що дотримання етикету дорівнює благородному походженню. Вона плутала манери з манірністю.

Тепер він міг роздивитись її значно краще, головним чином завдяки тому, що вона підійшла до нього майже впритул. З проникливістю, притаманною людям за мить до смерті, він зрозумів, що насправді вона вродлива — але згідно з еталоном краси кількасотрічної давності.

Еталони краси змінюються з часом. Очі Сахариси двісті років тому змусили б художника Караваті проковтнути пензля; три сторіччя тому скульптор Мове, побачивши її підборіддя, упустив би різця собі на ногу; тисячу років тому ефебські поети погодилися б, що тільки заради її носика варто зібрати військовий похід мінімум на півсотні кораблів. І ще вона мала чудові середньовічні вушка.

Зате її руки були цілком сучасні, й однією з них вона дала Вільямові міцного ляпаса.

— Ці двадцять доларів на місяць — це майже все, що ми мали!

— Вибач?

— Нехай він працює не дуже швидко, але колись він був одним із кращих граверів міста!

— Так… Але ж… Я… — Вільям раптом відчув спалах провини перед паном Кріпслоком.

— А ти взяв і позбавив нас заробітку!

— Але я не хотів! Просто гноми… Просто так сталося!

— Тепер ти працюєш на них?

— Ну… З ними, — сказав Вільям.

— А ми, значить, мусимо голодувати?

Сахариса важко дихала. При цьому ставало помітно, що вона мала достатньо й інших принад, котрі не виходять з моди й цінуються в будь-якому столітті. Ясно було, що вона думає, ніби строгі старовинні сукні приховують цей факт. Це була помилкова думка.

— Слухай, я повинен бути поруч із ними, — сказав Вільям, старанно відводячи погляд. — Я маю на увазі, з гномами. Правитель Ветерані на цей рахунок висловився дуже чітко. І взагалі, все дуже ускладнилось…

— Гільдія граверів буде розлючена, ти це розумієш? — урвала вона.

— Е-е-е, авжеж, — раптова ідея сяйнула Вільямові чи не яскравіше, ніж ті іскри, що посипалися з його очей після ляпаса. — Слухай… А ти не хочеш виступити з цього приводу, е-е-е, офіційною особою? Тобто щось на кшталт: «Ми розлючені», — заявляє представник… представниця Гільдії граверів»?

— Навіщо? — підозріло спитала вона.

— Я просто у відчаї через те, що мені нічого розмістити в наступному випуску, — у відчаї сказав Вільям. — Ти не могла б мені допомагати? Я дам тобі… окей, двадцять пенсів за замітку, а заміток мені треба щонайменше п’ять на день.

Вона відкрила рота для відсічі, але мозок уже зробив підрахунок.

— Долар на день? — перепитала вона.

— Навіть більше, якщо замітки будуть довгі й цікаві, — палко промовив Вільям.

— Для отого твого новинного листа?

— Так.

— Долар?

— Так.

Вона з недовірою зміряла його поглядом.

— Ти ж не можеш цього собі дозволити, хіба ні? Я думала, ти сам заробляєш тільки тридцять на місяць. Ти казав дідусеві.

— Дещо змінилося. Хоча, правду кажучи, я ще й сам не до кінця розумію, в який бік.

Вона продовжувала з сумнівом дивитись на нього, але природний для мешканців Анк-Морпорку інтерес до отримання, хай у далекій перспективі, певної суми грошей явно перемагав.

— Ну, я дійсно іноді чую про різні події, — почала вона. — А писати про це… Що ж, гадаю, це пристойна робота для дівчини? Писати — це ж щось культурне.

— Е-е-е… Так, щось на кшталт.

— Я не хотіла б займатися чим-небудь… непристойним.

— О, я певен — це цілком пристойно.

— І Гільдія не повинна бути проти, авжеж? Зрештою, ти робиш це не перший рік…

— Слухай, я — це інша справа, — сказав Вільям. — Якщо Гільдія буде проти, їм доведеться мати справу з Патрицієм.

— Що ж… Добре… Якщо ти певен, що це прийнятна робота для молодої дівчини…

— Тоді приходь завтра до друкарні, — сказав Вільям. — Гадаю, нам треба випустити наступного новинного листа вже за пару днів.

Це була бальна зала, усе ще вбрана в червоне та золото, але більшою частиною занурена в напівтемряву, в якій привидами височіли загорнуті в савани канделябри. Вогники кількох свічок у центрі зали тьмяно відбивались у настінних дзеркалах; колись, можливо, ті дзеркала непогано підсилювали освітлення, але з роками їх повкривали незрозумілі плями, і відображення свічок здавалися слабкими спалахами глибоководних організмів, видними через хащі водоростей.

Пан Шпилька дійшов до середини кімнати, коли помітив, що чує лише власні кроки. Пан Тюльпан, непомітно змінивши курс у сутінках, уже стягував покривало з якогось предмета, притуленого до стіни.

— Так. Зараз… — почав він. — Е, та це реальний скарб! Я так і знав! Справжній, мля, Інтагліо Ернесто! Бачиш ось цей перламутр?

— Зараз не час, Тюльпане…

— Він зробив їх тільки шість штук! А тут, не повіриш, його навіть не настроїли…

— Прокляття, ми маємо виглядати професіоналами зовсім в іншому!

— Може, ваш… колега хотів би отримати це на пам'ять? — почувся голос із центру кімнати.

Там, навколо запалених свічок, але на віддалі від самого світла, стояло з півдюжини крісел. Це були старовинні крісла з високими спинками, вигнутими ззаду і згори у вигляді глибоких арок. Слід було вважати, що такі форми призначалися для захисту від протягів, але наразі головним, що вони давали людям у кріслах, була глибока і надійна тінь.

Пан Шпилька уже бував тут і належно оцінив задум. Людина в центрі освітленого кола не могла бачити нікого з тих, хто сидів у кріслах, але сама була цілком на видноті.

Тепер йому спало на думку, що таке розташування крісел означало також неможливість для людей у кріслах бачити одне одного.

Пан Шпилька був щуром. Така характеристика його цілком влаштовувала: щурі таки мають чимало рис, якими можна пишатися. А ідея з кріслами та свічками була вигадана кимось, хто мислив так само, як він.

Одне з крісел сказало:

— Можливо, ваш друг Нарцис…

— Тюльпан, — сказав пан Шпилька.

— Можливо, ваш друг Тюльпан бажав би отримати частину гонорару у вигляді клавікорда?

— Це не клавікорд, це верджиналь! — прогарчав пан Тюльпан. — Одна струна на ноту замість двох, мля! Називається так, бо на ньому грали юні, мля, панянки!{12}

— Та що ви кажете? — здивувалось одне з крісел. — Я думав, це просто старе піаніно!

— Старе піаніно для юних панянок, — примирливо сказав пан Шпилька. — А пан Тюльпан не колекціонує предмети мистецтва. Він просто… на них знається. Ми отримаємо гонорар камінцями, як і домовлено.

— Як бажаєте. Будь ласка, увійдіть у коло…

— Клавікорд, мля, — пробурмотів пан Тюльпан.

«Нова фірма» ступила під перехресні погляди невидимок у старовинних кріслах.

Ось що ті побачили.

Пан Шпилька був худий, низенький, і, відповідно до свого прізвиська, здавалося, мав дещо непропорційно велику голову. Якщо його можна було назвати ще якось, крім як щуром, то його слід було б назвати «акуратистом»: він мало пив, уважно вибирав собі їжу і вважав своє тіло, хоча й дещо недосконале, храмом. Він також трохи загусто мастив своє волосся, яке зачісував на пробор у стилі, що вийшов із моди років двадцять тому. Його чорний костюм виглядав трохи засмальцьованим, а очиці постійно нишпорили довкола.

Що до очей пана Тюльпана, то побачити їх було майже неможливо. Причиною цього була певна набряклість його обличчя, викликана, швидше за все, надмірною пристрастю до сипких речовин.[*]. Ці ж речовини, ймовірно, призвели до того, що все згадане обличчя було вкрите плямами, а на лобі виразно виступали товсті вени. Втім, пан Тюльпан у будь-якому випадку являв собою тип такої міцної тілобудови, що, здавалося, його одяг мав би от-от луснути. Попри свою любов до мистецтва, в цілому він нагадував абітурієнта фізкультурного коледжу, котрий не вступив на курс боротьби, бо провалив тест на IQ. Якщо його тіло й було храмом, то одним із тих, де жерці роблять у підземеллях дивні речі з тваринами, а якщо він і дивився на те, що їв, то тільки коли воно ворушилось.

При появі пана Тюльпана у кількох кріслах замислились. Звісно, не над тим, чи вони роблять те, що слід — бо це не обговорювалось — а над тим, чи вони роблять це з тими, з ким слід. Зрештою, пан Тюльпан був не тим, кого хочеш побачити біля відкритого вогню.

— Коли ви будете готові? — спитало одне з крісел. — Як ідуть справи у вашого… протеже?

— Ми гадаємо, ранок вівторка цілком годиться, — сказав пан Шпилька. — На той час він буде настільки готовий, наскільки це взагалі можливо.

— І жодних смертельних випадків, — наголосило крісло. — Це принципово.

— Пан Тюльпан буде ніжним, як ягнятко, — пообіцяв пан Шпилька.

Невидимки в кріслах намагались не дивитися на пана Тюльпана, котрий обрав саме цей момент, щоб заправити ніздрі гігантською порцією слебу.

— Гм, — сказало крісло. — Його високість не повинен зазнати жодної шкоди понад абсолютно необхідну міру — якщо вже така необхідність виникне. Мертвий Ветерані був би набагато небезпечніший, ніж живий… І ні в якому разі не повинно бути непорозумінь з Міською Вартою!

— Ми в курсі щодо Варти, — сказав пан Шпилька. — Пан Підступп нас попередив.

— Командор Ваймз керує дуже… професійним колективом.

— Жодних проблем, — запевнив пан Шпилька.

— У них там є перевертень.

В повітря злетіла хмара білого пилу. Панові Шпильці довелося вдарити колегу по спині.

— Перевертень?! Ви, мля, подуріли?

— Е-е-е… Чому ваш колега постійно каже «мля», пане Шпилько? — поцікавилось крісло.

— Ви, мля, думаєте взагалі своїми мізками? — продовжував бушувати пан Тюльпан.

— Дефект мови, — сказав Шпилька. — Перевертень? Дякую, що повідомили. Дуже дякую. Вони ж беруть слід краще за вампірів! Ви про це чули, я сподіваюся?

— Вас було відрекомендовано нам як людей із можливостями.

— Людей із цінними можливостями, — уточнив пан Шпилька.

Крісло зітхнуло.

— Як воно зазвичай і буває. Що ж, гаразд, гаразд. Пан Підступп обговорить з вами ціну ваших можливостей в новому світлі.

— Це все зашибись, але в них просто нереальний нюх, — знову втрутився пан Тюльпан. — Нащо, мля, гроші покійникам?

— Ще якісь сюрпризи? — урвав його пан Шпилька. — У вас тут чудові поліцейські, й один із них — перевертень. А ще? Тролі?

— О, так. Кілька. І гноми. І ще — зомбі.

— В поліції? Що за містом ви управляєте?

— Ми не управляємо цим містом, — відкарбувало крісло.

— Але нам не все одно, як це робиться, — додало інше.

— Ах, — сказав пан Шпилька. — Звичайно. Я пам’ятаю. Ви — небайдужі громадяни.

Він знав, що таке небайдужі громадяни. Де б це не було, люди такого типу розмовляли однією й тією ж особливою мовою, в якій «традиційні цінності» означало «давайте когось повісимо». В цілому, це ніколи не становило для пана Шпильки проблеми — просто завжди непогано розуміти мотиви твого роботодавця.

— Ви могли б запросити когось іншого, — сказав він. — У вас тут є Гільдія найманців.

В кріслі клацнули язиком.

— Проблеми останнього часу, — повідомило крісло, — полягають у тому, що певна кількість людей, адекватних в усіх інших відношеннях, вважає статус-кво… задовільним. Хоча він, безсумнівно, призведе до руїни.

— О, — сказав пан Шпилька, — це, очевидно, байдужі громадяни.

— Саме так, панове.

— І багато їх?

Це запитання крісло проігнорувало.

— З нетерпінням чекатимемо на зустріч, панове. Завтра ввечері. Коли, я певен, ви заявите про свою готовність. На добраніч.

Коли «Нова фірма» відбула, в колі крісел ще якийсь час панувала тиша. Потім через великі двері безгучно увійшла вбрана в чорне фігура, наблизилась до світла, кивнула і поквапилась геть.

— Вони вже досить далеко, — сказало одне з крісел.

— Які мерзенні люди.

— Нам таки слід було скористатись послугами Найманців.

— Ха! Вони заломили за Ветерані нереальну ціну. І в будь-якому разі, нам не потрібна його смерть. Хоча, здається, завдання для Гільдії таки може з’явитись — пізніше.

— Авжеж. Коли наші друзі благополучно покинуть місто… дороги в цю пору року такі небезпечні…

— Ні, панове. Ми триматимемось нашого плану. Той Чарлі буде перебувати під рукою, доки все не буде злагоджено — на випадок, якщо він раптом знадобиться ще раз. А тоді наші приятелі заберуть його якнайдалі звідси, щоб, гм, розплатитися з ним за послуги. Можливо, тільки після цього ми й справді вдамося до послуг Найманців… наприклад, якщо в пана Шпильки виникнуть якісь надміру оригінальні ідеї.

— Логічно. Хоча це все одно здається марнотратством… З Чарлі можна було би провертати такі речі…

— Я вже казав вам: нічого не вийшло б. Цей хлопець чистий клоун.

— Гадаю, ви маєте рацію. Краще вже вирішити проблему раз і назавжди.

— Отже, ми порозумілися. А тепер дозвольте оголосити, що засідання Комітету з відкликання Патриція закрите. І ніколи не відкривалося.

Правитель Ветерані мав звичку прокидатись так рано, що часу, який він витрачав на сон, іншим ледь вистачило б на зміну костюма.

Він любив годину одразу перед зимовим світанком. Зазвичай у цей час була імла, що дозволяло не бачити міста і не чути жодного звуку, крім випадкового короткого зойку.

Але цього ранку спокій було порушено лементом просто біля палацової брами.

— Тон-барабом!

Патрицій підійшов до вікна.

— Гарапох!

Ветерані повернувся до столу й дзвінком викликав свого помічника Тулумбаса, якого було негайно відряджено на мури з метою з’ясування ситуації.

— Це жебрак, знаний як Старий Тхір Рон, ваша високосте, — доповідав Тулумбас п’ятьма хвилинами пізніше. — Продає… ось це.

«Ось це» він тримав двома пальцями за самісінький краєчок, ніби побоюючись, що воно ось-ось вибухне.

Правитель взяв «це» і пробіг очима. Потім проглянув ще раз.

— Ну-ну, — сказав він. — «Час Анк-Морпорку». Ще хтось, крім вас, його купував?

— Чимало хто, ваша високосте. Люди, що йдуть з нічної зміни, ранні торгівці й таке інше.

— Я не бачу тут жодної згадки про Тон-барабом чи Гарапоха.

— Так точно, ваша високосте.

— Чудеса, — Правитель знову зазирнув у газету. — Гм-м-м. Будь ласка, змініть мій графік на сьогодні. Я зустрінусь із представниками Гільдії глашатаїв о дев’ятій ранку, а з Гільдією граверів — о десятій.

— Вони не звертались до мене щодо зустрічі з вами, ваша високосте.

— Звернуться, — сказав Ветерані. — Коли вони побачать це, звернуться неодмінно. Ну-ну… Тут написано, що в п’яній бійці постраждали п’ятдесят шість осіб.

— Це мала бути велика бійка, ваша високосте.

— Значить, так воно й було, Тулумбасе, — сказав Патрицій. — Це ж надруковано. О, до речі, надішліть повідомлення панові де Ворду. Я зустрінусь із ним о дев’ятій тридцять.

Він знову опустив погляд до аркуша, вкритого сірими літерами.

— І, будь ласка, пустіть чутку, що я не хотів би, аби з паном де Вордом щось трапилось.

Тулумбас, що зазвичай розумів свого господаря з півслова, завагався.

— Ваша високосте, ви маєте на увазі, що з паном де Вордом нічого не повинно трапитись, чи що з паном де Вордом нічого не повинно трапитись?

— Ви мені підморгнули, Тулумбасе?

— Ні, ваша високосте!

— Тулумбасе, я глибоко переконаний, що кожен громадянин Анк-Морпорку має цілковите право безперешкодно пересуватися вулицями міста.

— О боги, справді?

— Абсолютно.

— Але я гадав, що ви категорично проти використання набірного шрифту, ваша високосте. Ви говорили, що це зробило б друк надто дешевим, і…

— Магог! — закричав продавець газет під брамою.

— Чи вагаєтесь ви, Тулумбасе, перед цим новим вражаючим тисячоліттям, що лежить перед нами? Чи, навпаки, готові простягти майбутньому руку?

— Не знаю, ваша високосте. Дрес-код передбачено?

Коли Вільям поквапився до сніданку, решта пожильців уже були за столом. Він мусив квапитись, бо пані Секретова мала Власну Думку щодо тих, хто спізнювався до їжі.

Пані Секретова, власниця «Апартаментів для пристойних осіб», була тим, чим безуспішно намагалася стати Сахариса. Вона була не просто поважною — вона була Поважною; це були її стиль, релігія та хобі одночасно. Особлив полюбляла вона поважних громадян, що були Охайні та Пристойні; вона вимовляла це словосполучення так, ніби одне було можливо без іншого. Своїм пристойним пожильцям вона надавала пристойні ліжка й готувала дешеві, але пристойні страви.

Ці пожильці (коли не рахувати Вільяма) здебільшого мали середній вік, не мали сімей і були категорично непитущими. Як правило, це були крамарі середньої руки, голені до червоного власники важких черевиків. За обідом вони старанно намагалися виявляти один до одного незграбну ввічливість.

На диво (принаймні, на диво для Вільяма, котрий досить давно розкусив подібний тип людей), пані Секретова нічого не мала проти гномів або тролів. Принаймні, охайних та пристойних. Пристойність для пані Секретової була незмірно важливішою за расові відмінності.

— Тут написано, що в п’яній бійці постраждали 56 осіб, — сказав пан Борошнюк, котрий проживав у «Апартаментах» найдовше, а відтак за обіднім столом почувався кимось на кшталт президента клубу. Він купив примірник «Часу» дорогою з пекарні, де працював старшим нічної зміни.

— Неймовірно, — сказала пані Секретова.

— Гадаю, там має йтися про 5–6 осіб, — сказав Вільям.

— Тут написано — 56, — суворо мовив пан Борошнюк. — Чорним по білому.

— Значить, так воно й було, — висловила спільну думку пані Секретова. — Інакше цього не друкували б.

— Хотів би я знати, хто це робить, — сказав пан Хилько, що заробляв на життя гуртовою торгівлею взуттям.

— О, для цього є спеціальні люди, — сказав пан Борошнюк.

— Справді? — сказав Вільям.

— Аякже, — підтвердив пан Борошнюк, котрий належав до тієї породи череватих джентльменів, що є незмінним експертами з усіх питань на світі. — Ніхто б не дозволив абикому писати все, що на думку спаде. В цьому не було б ніякого сенсу.

Відтак до повітки на задах «Відра» Вільям прибув у стані глибокої замисленості.

Вернигора підняв йому назустріч погляд від каменя, на якому акуратно викладав літери для афіші.

— Тобі там припливло трохи грошей, — сказав він, кивнувши на лаву.

Це були в основному мідяки. Майже тридцять доларів.

Вільям подивився на них незрячим поглядом.

— Це неправильно, — прошепотів він.

— Пан Рон та його колеги кілька разів поверталися по нові примірники, — сказав Вернигора.

— Але ж… але ж це були звичайні повідомлення про звичайні події, — вимовив Вільям. — Там навіть не було нічого важливого. Просто… події, що відбулися.

— О, але ж люди полюбляють знати про події, що відбулися, — сказав гном. — І я прогнозую підвищення продажів утричі, якщо ми вполовинимо ціну.

— Вполовинимо?

— Люди полюбляють бути в курсі. От і все, — гном знову посміхнувся. — А тебе там, у кімнатці, чекає якась юна леді.

В до-конико-гойданкову еру, коли повітка ще була пральнею, частину приміщення було відокремлено дешевою панелькою висотою на неповний людський зріст. Там сиділи бухгалтерія та спеціальний службовець, чия робота полягала в тому, щоб пояснювати клієнтам, куди поділися їхні шкарпетки.

Сахариса прямо сиділа на стільці, стискаючи в руках сумочку та притискаючи лікті, щоб хоч трохи вберегтись від довколишнього пилу.

Вона кивнула йому.

Для чого ж він її покликав? Ах, так… Вона була більш-менш тямуща, і вона перечитала всі дідусеві книжки — а Вільям, по щирості, зустрічав не так багато письменних людей. Не те що тих, для кого перо було елементом надскладного механізму. Якщо вона знала, що таке апостроф, він був готовий цілком пробачити їй манери минулого сторіччя.

— Це тепер твій кабінет? — спитала вона пошепки.

— Гадаю, так.

— Ти не казав про гномів!

— Це проблема?

— Та ні. Наскільки мені відомо, гноми є законослухняними й достойними громадянами.

Вільям раптом згадав, що говорить із дівчиною, котра в житті не бувала на певних вулицях у годину закриття шинків.

— Я вже маю для тебе дві замітки, — продовжила Сахариса таким тоном, ніби видавала державну таємницю.

— Гм. Так?

— Мій дідусь каже, що це найдовша і найхолодніша зима з усіх, що він пам’ятає.

— Справді?

— Ну, йому вісімдесят років. Це багато.

— Гм.

— І ще — вчора зірвався щорічний конкурс «Подільського клубу пекарок і квітникарок», бо перекинулися столи з тістечками. Я дізналась про це від секретарки клубу і все повністю записала.

— Справді? Гм. Як ти гадаєш, це дійсно цікаво?

Вона передала йому листка, вирваного з дешевого зошита.

Він прочитав:

«Щорічний конкурс «Подільського клубу пекарок і квітникарок» відбувся в чітальні на вул. Лоботряска, Поділ. Головувала пані Г. Речко. Вона вітала кожного учасника та характеризовала їх презентациї. Призи були вручені наступним…»

Вільям пробіг детальним списком прізвищ та нагород.

— «Екземпляри в горщиках»? — із сумнівом спитав він.

— Це був конкурс із вирощування жоржин, — пояснила Сахариса.

Вільям акуратно вписав слово «жоржин» після слова «екземпляри», й узявся читати далі.

— Найкращий набір укривал для крісел?

— А що?

— Та… нічого, — Вільям акуратно замінив «укривала» на «покривала», що явно не дуже покращило справу, й продовжив читати з відчуттями першопрохідця, на якого з мирного підліску будь-якої миті може стрибнути ніким ще не бачений хижак. Текст закінчувався так:

«Нажаль, загальний настрій було зіпсовано, коли, оголений чоловік переслідуваний Вартою, увірвався через вікно й пробіг кімнатою, перекидаючи столики з тістечками, доки не підслизнувся на бісквітах. Зустріч завершилася о дев’ятій вечора. Пані Речко подякувала всім членам клубу».

— Що скажеш? — спитала Сахариса, майже не видавши хвилювання.

— В принципі, — сказав Вільям дещо відсутнім голосом, — мені здається, покращувати цей репортаж просто нікуди. Гм… Що, на твою думку, було найважливішим з усього, що сталося під час засідання клубу?

Вона злякано схопилася за щоку.

— Ох, справді! Я зовсім забула написати! Пані Красунська виграла конкурс з вологого прибирання! До того вона шість років посідала друге місце.

Вільям уважно вивчав стіну.

— Непогано, — нарешті сказав він. — Я б на твоєму місці обов’язково це дописав. Але ти могла б зазирнути до Подільського відділку Варти…

— Я в житті такого не зроблю! Порядні дівчата не зв’язуються з Вартою!

— Я маю на увазі, розпитати, чого вони гналися за тим голим чоловіком.

— Але навіщо?

Вільям спробував сформулювати твердження, яке раптом видалось йому надзвичайно абстрактним.

— Бо читачам це цікаво, — нарешті сказав він.

— А Варта не буде проти того, щоб я їх розпитувала?

— Ну, це ж наша Варта. Не розумію, чого б вони мали бути проти. І, можливо, ти ще могла б знайти когось дійсно літнього, щоб розпитати про зиму. Хто найстаріший мешканець міста?

— Не знаю. Хтось із чаклунів, думаю.

— Чи не могла б ти в такому разі сходити до Академії й розпитати, чи пам’ятають там зиму, холоднішу за цю?

— Це тут пишуть всячину в той листок? — почувся голос від дверей.

Він належав маленькому чоловічкові з яскраво-червоною пикою — одному з тих, хто постійно має такий вираз обличчя, ніби щойно почув масний анекдот.

— Оце в мене на городі виросла морква, — продовжував він, — і я побачив, що в неї дуже цікава форма. Га? Як вам? Весело, правда ж? Я як приніс її в корчму, то там усі зі сміху повмирали. І сказали, шо це треба віднести в газету!

Морквину він тримав перед собою, піднявши її вгору. Вона справді мала дуже цікаву форму. Вільямове обличчя негайно набуло дуже цікавого відтінку.

— Вкрай своєрідна морква, — сказала Сахариса, критично роздивляючись овоч. — Як ви гадаєте, пане де Ворде?

— Гм… Е-е-е… Ідіть до Академії, гаразд? А я поговорю з цим… громадянином, — вичавив Вільям, коли до нього повернувся дар мови.

— Моя дружина реготала, яка навіжена!

— Ви щаслива людина, добродію, — серйозно сказав Вільям.

— Кепсько, шо ви не можете робити в своєму листку картинок, еге ж?

— Так, але, гадаю, нам і без того вистачає неприємностей, — процідив Вільям, відкриваючи записника.

Розібравшись із відвідувачем та його кумедним овочем, Вільям вийшов до друкарні. Гноми, розбившись на групки, теревенили довкола ляди в підлозі.

— Знову насоси замерзли, — сказав Вернигора. — Не можемо приготувати фарбу. Пан Сирник каже, що тут десь колись була криниця…

З-під підлоги почувся вигук. Драбиною піднялося двоє гномів.

— Пане Вернигоро, ви бачите які-небудь підстави для розміщення цього в газеті? — спитав Вільям, передаючи гномові звіт Сахариси про збори «Клубу пекарок і квітникарок». — Це трохи… нудно.

Гном прочитав написане.

— Я бачу сімдесят три підстави, — сказав він. — Тому що тут згадано сімдесят три імені. Запевняю тебе: газети купують заради імен.

— Але як бути з оголеним чоловіком?

— Справді… Шкода, що вона не дізналась його ім’я.

З-під підлоги пролунав другий вигук.

— Подивимось? — запропонував Вернигора.

Льох під повіткою виглядав набагато капітальнішим, ніж сама повітка. Вільяма це зовсім не здивувало: практично скрізь в Анк-Морпорку можна було знайти льохи, що колись були першими, другими чи навіть третіми поверхами стародавніх будівель. Як правило, їх зводили в один із періодів імперії, коли населення міста вірило, що майбутнє триватиме вічно. А потім ставався розлив річки, що несла з собою мул, стіни надбудовували, й у підсумку те, на чому стояв Анк-Морпорк, виявилося тим-таки Анк-Морпорком. Подейкували, що будь-хто, озброєний добрим відчуттям напрямку й альпенштоком, може пройти під усім містом з кінця в кінець, просто пробиваючи діри в кладці.

Під однією зі стін височіли купи проіржавілих бляшанок та спорохнявілої деревини. А посеред стіни виднів прохід, закладений цеглою, котра виглядала старою навіть у порівнянні зі старовинним муруванням довкола.

— Що там? — поцікавився Боддоні.

— Напевне, давня вулиця, — припустив Вільям.

— Льох на вулиці? І що ж у ньому тримали?

— Ну, коли певні частини міста затоплювало, мешканці просто будувалися на руїнах, — сказав Вільям. — Колись, мабуть, це була кімната на першому поверсі. Двері та вікна замурували й надбудували ще один поверх. Кажуть, у деяких районах під землею знаходиться по шість-сім поверхів. Здебільшого заповнених грязюкою. Це я ще не переповідаю зовсім неймовірних історій…

— Мині треба пан Вільйом ди Ворд, — прогуркотів голос над їхніми головами.

Отвір люка затуляв величезний троль.

— Це я, — сказав Вільям.

— Патриций хоче вас бачети, — сказав троль.

— Я нічого не знаю про зустріч із Правителем Ветерані!

— Го, — сказав троль. — Вам би було дивно, коб ви знали, скіко народу мают зустріч з Патрициєм і ніц про то не знают. Так шо ви ся поквапте. Я б на вашому місті поквапив.

Крім клацання годинника, в кімнаті не чулось жодного звуку. Вільям з важким серцем дивився, як Правитель, наче зовсім забувши про його присутність, вкотре перечитує «Час».

— Яка… цікава річ, — сказав Патрицій, раптово відкладаючи газету вбік. — Але я мушу спитати — навіщо це вам?

— Це просто мій новинний лист, — сказав Вільям. — Тільки більший. Е-е-е… людям цікаво знати про те, що відбувається довкола.

— Яким людям?

— Ну… Взагалі-то — всім.

— Справді? Вони вам самі про це сказали?

Вільям проковтнув слину.

— Ну… ні. Але ви знаєте, що я певний час робив свій новинний лист…

— Для різних іноземних правителів і тому подібних персон, — кивнув Патрицій. — Для тих, кому треба знати про події. Знання — частина їхньої роботи. Але це, якщо я не помиляюсь, ви продаєте просто на вулицях?

— В цілому… так, ваша високосте.

— Цікаво. Чи не спадало вам на думку, що держава схожа, ну, наприклад, на стародавню галеру? Знаєте, таку — з веслярами під палубою, і стерновим та командою на палубі? Усі вони, погодьтеся, зацікавлені, щоб галера не пішла на дно, але — завважте! — можливо, веслярам не варто знати про кожен риф, якого уникнуто в останню мить. Бо це лише непокоїтиме їх та збиватиме з ритму. Все, що треба знати веслярам — це як правильно веслувати, чи не так?

— І що на кораблі хороший стерновий, — ляпнув Вільям.

Він просто не зміг стриматись. Слова вилетіли назовні самі собою — і тепер загрозливо висіли в повітрі.

Правитель Ветерані обдарував його поглядом, що тривав на кілька секунд довше, ніж міг би. Після чого його обличчя раптом осяяла широка усмішка.

— Аякже. Це знати вони просто зобов’язані… причому знати твердо. Врешті-решт, ми ж живемо в епоху слів. П’ятдесят шість поранених у п’яній бійці, еге ж? Жахливо. Які ще новини ви пропонуєте нашій увазі, шановний?

— Ну… Це дуже холодна зима…

— Справді? Не може бути! — з чорнильниці на столі Патриція випинався маленький айсберг.

— Так… І ще вчора на одній вечірці куховарок стався конфуз.

— Конфуз, кажете?

— Ну, можливо, це краще назвати інцидентом[*]. І ще — один добродій виростив овоч дивовижної форми.

— Хто б міг подумати. І якої саме?

— Е-е-е… Вражаючої форми, ваша високосте.

— Чи дозволите дати вам невеличку пораду, пане де Ворде?

— Якщо ваша ласка, ваша високосте.

— Будьте обережні. Людям подобається, щоб їм розповідали про те, що вони вже знають. Пам’ятайте це. Людям не подобається, коли їм розповідають щось нове. Нове — це… Скажімо так: нове — це не те, на що вони чекають. Наприклад, людям подобається дізнаватись, що собака вкусив людину. Це притаманно собакам. Але нікому не припаде до смаку дізнатися, що людина вкусила собаку, бо це не притаманно нормальному життю. Коротше кажучи, люди думають, що їх цікавлять новини, але насправді їх цікавить жовтуха{13}. Мені здається, ви вже почали це підозрювати.

— Так, ваша високосте, — сказав Вільям, не впевнений, що все зрозумів правильно, але впевнений, що та частина, яку він таки зрозумів, йому не до вподоби.

— Гадаю, Вільяме, Гільдія граверів хотіла б обговорити з паном Вернигорою цілу низку питань. Та все ж я вважаю, що ми повинні сміливо рухатись у майбутнє.

— Так, ваша високосте. Досить важко було б рухатись в іншому напрямку.

Вільяма знову обдарували нерухомим поглядом маски, яка знову раптом перетворилася на живе обличчя.

— Маєте рацію. На все добре, пане де Ворде. Й бережіть себе. Адже вам, гадаю, не хотілося б самому потрапити в новини?

Повертаючись на Осяйну, Вільям усе розмірковував над словами Патриція — а між тим, мандруючи вулицями Анк-Морпорку, не варто замислюватись надто глибоко.

Нудля-ВДВ він проминув, ледве йому кивнувши. Та пан Нудль у кожному разі був зайнятий: перед ним стояли покупці. Одразу двоє покупців — це була для пана Нудля велика рідкість. Зазвичай це означало, що один із них програв іншому парі. Проте поведінка цих двох його тривожила: вони придивлялись до його товару.

«Від-Душі-Відриваю» продавав свої пиріжки та перепічки по всьому місту, навіть під дверима Гільдії найманців. Він добре знався на людях, особливо на тих, при зустрічі з якими варто акуратно відійти за найближчий ріг, а тоді вже тікати щодуху. Зараз він відчував, що зустрів саме таких людей. І ще відчував, що тікати вже пізно.

Він нечасто зустрічав убивць. Побутових душогубів — так, але тих зазвичай на вбивство штовхало невідь-що, і до того ж вони, як правило, вкорочували віку лише власним друзям та родичам.

Також він зустрічав чимало Найманців, але вони мали певний стиль і навіть певні закони.

Ці ж були вбивцями. Більший, зі слідами пудри на жилеті, пах нафталіном — тобто був досить очевидним виродком, а відтак, не становив особливих проблем. Проте дрібніший, з прямим рідким волоссям, поширював дистильований запах жаги до вбивства. Не так часто дивишся у вічі комусь, хто здатен на вбивство просто під настрій — чи, тим більше, щоб зекономити на перепічці.

Дуже обережно Нудль відкинув у своєму візочку кришку відділення для особливих клієнтів. Сосиски в цьому привілейованому закапелку відрізнялись від решти.

По-перше, вони однозначно містили м’ясо. По-друге, це було м’ясо відомих науці чотириногих організмів. Ну а по-третє, жодна експертиза не виключила б, що принаймні деякі з цих організмів за життя мешкали на суходолі.

— Дозвольте порекомендувати, панове… — почав він, але стародавня звичка далася взнаки: — Найкраща свинина…

— Та ти шо.

— О, пане, такої ви не знайдете ніде!

Більший покупець сказав:

— А шось друге є?

— Даруйте?

— Роги й копита, або тільки роги, чи тільки копита, чи хоча б щур, котрий впав у твою, мля, м’ясорубку!

— Пан Тюльпан, — пояснив пан Шпилька, — має на увазі продукцію більш природного походження.

— Точняк! — підтвердив пан Тюльпан. — Я ж, мля, за екологічно чисті продукти! А ти, братан?

— О, не сумнівайтесь… — Нудль здійняв руку, проте вчасно зрозумів, що його клієнти не сумніваються ні в чому на світі. — Можливо, ви бажали б трохи більш… е-е-е… тобто трохи менш якісну сосиску?

— З нігтями, мля, — сказав пан Тюльпан.

— Ну… гм… я… — пан Нудль здався.

Врешті-решт, він був продавцем — а продавцям притаманно продавати те, що вони мають в асортименті.

— Погляньте ось на цю партію, — улесливо завів він, миттєво змінивши профорієнтацію на 360 градусів. — Комусь із хлопців на бійні зажувало в терку великого пальця — так ніхто й не припинив робити фарш! Не турбуйтесь — щурятини ви тут не здибаєте. Адже щурі туди й не зазирають! Зате тут є інші тваринки. Ну, ви ж чули про цих диваків, котрі твердять, що життя зародилось у якомусь супі? Отак і з цими сосисками… Словом, якщо вам потрібні неякісні перепічки, то якісніших вам не знайти!

— Ви, напевне, — спитав пан Шпилька, — тримаєте це для особливих відвідувачів?

— Для мене, пане, кожний відвідувач особливий!

— А оце, — втрутився пан Тюльпан, — ти називаєш гірчицею?

— Мої покупці, — почав пан Нудль, обережно задкуючи під захистом візочка, — справді називають це гірчицею. Але я…

— Люблю, мля, міцну гірчицю! — прорік Тюльпан.

— Але я називаю це супер-гірчицею! — завершив Нудль без жоднісінької паузи.

— Дві штуки, — коротко сказав пан Шпилька. При цьому він не зробив жодного натяку на порух до гаманця.

— За рахунок фірми! — вигукнув Нудль.

Одним ударом він знешкодив дві сосиски, довбанувши їх об край свого візка, обклав м’ясиво тістом і простягнув продукцію клієнтам.

Пан Шпилька прийняв як перепічки, так і горщика з гірчицею.

— Знаєш, як перепічки називаються в Квірмі? — спитав він, коли парочка вже відійшла від торгової точки Нудля.

— Ну? — спитав пан Тюльпан.

— Сасіска в тєстє.

— І після цього вони там думають, шо в них якась ненаша мова? Та ти смієшся.

— Я вам не гуморист зі сцени, пане Тюльпане!

— Та я тільки подумав, шо, ну, зрозуміліше було б, якби вони називали їх «сасіскамі в іспєчьоннам хлєбє», — знітився пан Тюльпан. Намагаючись змінити тему, він відкусив шматок продукту Нудля.

— Ну і смак… — вичавив він із набитим ротом.

— «Сасіска», пане Тюльпане, їхньою мовою також означає певний орган тіла.

— Я так і думав… Мля…

Здалеку за ними спостерігав Нудль. На вулицях Анк-Морпорку не так уже й часто доводилось почути подібні вирази. Крім того, через акцент цих іноземців пан Нудль ніяк не міг второпати: чого їм так далася та «мля»?

Перед фасадом будівлі на Славномильній хвилювалась юрба, і то така, що дорожній рух уже було відтиснуто на узбіччя Брод-Вею. Вільям сприйняв ситуацію однозначно: якщо десь зібралась юрба, повинен бути й той, хто напише, чому.

В даному випадку причина була очевидна. На рівному карнизі четвертого поверху стояв, притиснувшись до стінки, чоловік, і заморожено дивився вниз.

Натовп унизу щосили намагався відвернути лихо. Щоправда, в Анк-Морпорку традиційно нікому і на думку не спадало відмовляти іншого від прийнятого рішення. Це була правова держава, і вона поважала вибір кожного з громадян.

Проте саме тому кожен громадянин мав право давати поради іншим громадянам.

— Краще піди до Гільдії злодіїв! — надсаджувався невідомий у натовпі. — Шість поверхів, і добра бруківка внизу! Тільки стрибай сторчголов, ясно?

— Довкола палацу теж гарна плитка, — зауважив його сусід.

— Воно-бо так, — погодився перший промовець. — Але якщо він спробує стрибати там, Патрицій його вб’є.

— То й що?

— Ну, це ж буде не його власний вибір, еге ж?

— Вежа Мистецтв — теж непогано, — довірчо сказала якась жінка. — Майже дев’ятсот футів. А який краєвид…

— Авжеж, авжеж. Але також — зайві роздуми. Я маю на увазі, під час падіння. Це ж не кращий час для роздумів, чи не так?

— Слухайте, я там маю цілого воза устриць, і не чекати ж мені, доки вони приповзуть до ресторану самі? — обурювався якийсь візник. — Чого він просто собі не зійде з того карнизу?!

— Думає. Все ж таки це — серйозний життєвий крок.

Цієї миті чоловік на карнизі почув чиєсь сопіння й обернувся. Поруч із ним сидів Вільям, щосили намагаючись не дивитися вниз.

— Зд’ров. Прийшов мене відмовити?

— Я… ну… — Вільям таки дуже намагався не дивитися вниз. Знизу карниз видавався набагато ширшим, і він уже шкодував про свою ідею. — Я й гадки не мав…

— Май на увазі — я завжди відкритий до прагматичних пропозицій.

— Еге ж… Е-е-е… Ви не скажете мені свої ім’я та адресу? — промовив Вільям.

Тут, нагорі, панувала несподівана холоднеча; між вежок на даху гуляли протяги. Через них листки нотатника майоріли, мов мушині крильця.

— Нащо?

— Ну… Коли людина, яка щойно була на вершині, раптом падає в грязюку, вона зазвичай не схильна розповідати про те, як саме вона потрапила нагору, — пояснив Вільям, намагаючись не ворушитись під час розмови. — Крім того, стаття про ваше самогубство буде набагато переконливішою, якщо там буде ваше ім’я.

— Яка ще стаття?

Вільям мовчки витягнув з кишені примірник «Часу». Папір гучно затріщав на вітрі, доки він передавав газету співбесіднику.

Той сів і проглянув газету, ворушачи губами та недбало розмахуючи ногами над прірвою.

— То це і є та самісінька штука? — поцікавився він. — Як оголошення глашатая, тільки на папері?

— Саме так. Отже, як вас звали?

— Що значить «звали»?!

— Ну… це здається очевидним… — пробелькотів Вільям. Він спробував підкріпити свої слова жестом, і ледь не втратив рівновагу.

— Артур Дурко.

— Де ви мешкали, Артуре?

— На вулиці Пюсіна.

— Ким ви працювали?

— Знову ви кажете в минулому часі! А от хлопці з Варти, між іншим, завжди пригощають мене чаєм.

У голові Вільяма пролунав тривожний дзвіночок.

— Ви… Ви стрибаєте не вперше, еге ж?!

— Зовсім трошки.

— Як це — «трошки»?

— Ну, я залазю наверх. Але, як ви самі можете догадатися, нікуди не стрибаю. Тобто я не спец по стрибках… Я просто залазю й гукаю на допомогу.

Вільям безуспішно спробував ухопитися за абсолютно гладеньку стіну.

— І яка допомога вам потрібна?

— Двадцятку маєте?

— А якщо ні, то ви, звісно, стрибнете?

— Ну, ясне діло, не те шоб так прямо візьму й стрибну. Не зовсім. Не в повній мірі. Але я наполягатиму на тому, що можу стрибнути. Ви розумієте мою тенденцію?..

Тепер будинок здавався Вільямові значно вищим, аніж тоді, коли він піднімався його сходами. А люди на бруківці — значно дрібнішими. Хоча він міг розібрати їхні обличчя. Наприклад, там уже були Старий Тхір Рон та його паршивий собака — їх завжди тягнуло до будь-якого безкоштовного видовища. Видно було й Домовину Генрі з плакатом «Дай жерти, бо харкну». І геть добре було видно черги екіпажів, котрі наразі паралізували вже півміста.

Вільям відчув, що йому тремтять коліна. Артур вхопив його за плечі.

— От тіки не треба дивитися вниз, — сказав він. — То моя точка, ясно?

— Ви сказали, що ви не фахівець у стрибках із даху, — заговорив Вільям, намагаючись концентруватись винятково на своїх записах і не звертати уваги на обертання всесвіту, віссю якого він вочевидь був. — А в чому ви фахівець, пане Дурку?

— Та верхолаз я. Роблю покрівлі…

— Артуре Дурку, злазь негайно!!!

Артур зиркнув униз.

— О ні, вони притягли мою жінку.

— Констебль Фіггімент каже! — далеко внизу жіночка з маленьким буряковим обличчям на мить перервалася, щоб перепитати Вартового, — Каже, що ти шан-та-жу-єш усе наше місто! Придурку!

— Жінку й рогачем не перепреш, — розгублено промимрив Артур, не дивлячись на Вільяма.

— Я наступним разом твої штані сховаю, ясно?! Ану, злазь бігом, кому сказано!

Артур привітно помахав маленькій постаті.

— Три роки в щасливому шлюбі, — вимушено пояснив він. — Хоча решта тридцять два, між нами кажучи, теж були не такі вже й погані. От тільки вона геть не вміє варити капусту.

— Невже, — промимрив Вільям, і негайно впав.

До тями він прийшов, лежачи на землі. Власне, саме цього він і чекав — от тільки не чекав, що при цьому матиме неушкодженого черепа, не кажучи вже про ребра. Це означало, що він живий.

До цього ж висновку підштовхувало й обличчя капрала Гноббса, котрий споглядав його з висоти свого зросту. Вільям був певен, що провадив відносно безгрішне життя — а відтак, навряд чи мусив би зустріти на тому світі когось на кшталт капрала Гноббса. Навіть пляма пташиного лайна більше пасувала б до поліцейської форми, ніж капралове обличчя.

— З вами все гаразд, — дещо розчаровано констатував капрал Гноббс.

— Дихати важко, — вичавив Вільям.

— Я міг би провести штучне дихання, — запропонував Гноббс.

М’язи в кінцівках Вільяма скоротились настільки ж миттєво, наскільки й несвідомо, і його тіло набуло вертикального положення так швидко, що підошви ніг на мить відірвались від ґрунту.

— Все в порядку, капрале! — відрапортував він.

— Нас у Варті цього лише недавно понавчали, і я ще не мав практики…

— Я здоровий, як бугай! — заволав Вільям.

— Я практикувався сам із собою…

— Здоровий, як слон!

— Цей Дурко постійно так робить, — змінив тему капрал. — Заробляє на куриво. Всі це знають, але все одно всі були в захваті від того, як він зніс вас додолу. Це справді круто — в його віці так лазити водозливними трубами.

— Справді? — Вільям відчував у своєму шлунку пустоту.

— Хоча коли вам стало погано, то це була красота. Принаймні, з відстані в чотири поверхи. Ех, жаль, художника під рукою не було….

— Мені час їхати! — майже верескнув Вільям.

Мені час з’їхати, подумав він, поспішаючи до Осяйної вулиці. З’їхати з глузду. Якого біса я це зробив? Мені що, гроші за це платять?!

Але ж, подумав він раптом, так воно і є.

Пан Тюльпан ригнув.

— Шо далі? — спитався він.

Пан Шпилька продовжував уважно вивчати мапу Анк-Морпорку.

— Пане Тюльпане, ми ж із тобою не якісь недобиті гопи. Ми — інтелектуали. Ми вчимось, і вчимось швидко.

— То шо далі? — повторив пан Тюльпан. Він знав: рано чи пізно до нього дійде.

— Далі ми купимо маленький страховий поліс, ось що. Бо, погодься, не годиться, щоб нам рив могилу якийсь дохлий адвокат… Ага. Ось воно де, біля Академії.

— Ми купимо щось чарівне? — спитав пан Тюльпан.

— Не надто.

— Ти ж наче казав, що це місто можна трах на один тібідох?

— В усьому є свої плюси.

Пан Тюльпан вищірився.

— Мля, єдиний плюсик на цьому твоєму папірці мав би стояти на місці Мистецького Арсеналу.

— Спершу сейф, потім кайф, — сказав пан Шпилька.

— Хочу кайфу, мля!!!

— Пізніше. Можеш двадцять хвилин не перебивати?!

Мапа привела їх до Чаропарку — просто під стіни Невидної Академії. Забудова там була настільки новітньою, що в тих місцях навіть найсучасніші «хатинки», котрі отримали чимало нагород від Гільдії архітекторів, ще не почали втрачати вікна та двері.

Хоча це було так само неминуче, як утрата людьми з віком зубів та волосся.

Очевидно, про вигляд місцевості піклувалися всерйоз. Це було видно хоча б із новітніх зелених насаджень. Проте, на жаль, ця турбота не мало достатнього ефекту, позаяк значною мірою місцева нерухомість стояла на тих сумнівних ґрунтах, що їх тут віддавна називали «рухомістю».

Це місце тисячами років слугувало Академії звалищем. Під тутешньою травичкою приховувалося дещо значно більше, ніж якісь там кістки та банальні витоки токсичних чарів. На всіх мапах чарологічного забруднення Чаропарк знаходився в самісінькому центрі підозріло рівних концентричних кіл.

Вже згадана травичка тут була забарвлена в усі кольори веселки, а деякі дерева мали звичку міняти місце пасовиська.

Тим не менше, буйним цвітом тут квітнули й підприємці. Точніше — ті підприємці, щодо яких Архіректор (або його прес-секретар) висловлювались так: «Нерівний шлюб між високим чаклунством та низьким зиском виправдовується тим, що нам потрібні не стільки магічні персні та мечі, скільки магічні плавильні та збирачі магобрухту. А тепер поясність, коли вже буде обіцяний фуршет?»

Один із дітей цього щасливого шлюбу і сидів наразі за конторським столом, по інший бік якого стояв пан Тюльпан. Співрозмовника пана Тюльпана дуже тішило те, що між ними, крім діалогу, мав місце і згаданий стіл.

— Це — «Смартгон-2», — говорив чаклун. — Найновіша марочка.

— Це гарно, — відповідав пан Тюльпан. — Ми, мля, любимо марочки.

— Як він працює? — спитав пан Шпилька.

— Він має, як кажуть, вбудований інтелект, — пояснив чаклун. — Просто натисніть кнопку.

На його жах, кнопку було недбало натиснуто вістрям тоненького стилета, котрий невідь-ізвідки з’явився в руках пана Шпильки.

Щойно кнопка натиснулась, над приладом вистрибнув біс.

— Бжжжжж…. Жжж… Ж-ж-ж. Ж, ж, ж.

Навіть МАГнітозаписувач зупиняється, коли йому до горла притиснути стилет.

— Що за лайно? — обурився пан Шпилька. — Мені треба не те, що говорить, а те, що слухає!

— Він слухає, слухає! — заспішив чаклун. — Але може й говорити!

— Що говорити? «Бжжжжж»?!

Біс нервово кахикнув.

— Вітаю! — бадьоро промовив він. — Ви придбали «Смартгон-2», останню розробку компанії «Чаро-Чарко»! Використані тут маготехнології ніяк не повторюють напрацювання «Смартгону-1», тож, якщо останній перебуває у вашому розпорядженні, ви маєте цілковите право знищити його фізично, магічно та/або морально!

Відкашлявшись, бісик продовжив:

— Компанія-виробник нікуди не несе жодної відповідальності за надійність, ефективність, пристойність, законність та, як це не смішно, наявність пристрою у Вашому розпорядженні. Проте наголошуємо на неприпустимості використання продукції нашої компанії задля створення, зміцнення, змінення та знищення іміджу Вашої фірми на світових ринках. Пам’ятайте також, що наша компанія не відповідає за спроби ліквідації пристрою, особливо такі, що виявились ефективними внаслідок його розбиття, втоплення, спалення, чавлення, зґвалтування, а також розчинення та розпиття отриманої субстанції. Винятками з фірмової гарантії автоматично вважаються всі ті, нотаріально завірені Вами, випадки, в разі настання яких Ви визнаєте право цього пристрою бути пропаленим, засипаним попелом та/або залитим пивом, і, тим не менше, вважатись діючим пристроєм доти, доки звалище не розлучить вас, амінь.

Біс удихнув.

— Чи представити Вам решту моїх функцій, пане Логін/Пароль?

Пан Шпилька зиркнув на пана Тюльпана.

— Ну, давай.

— Наприклад, я маю в пам’яті набір спеціальних звукових доріжок і можу щоранку кричати «Воздух!»

— Ні.

— Або співати «Ще не вмерла» — Ні.

— «We are the champions»?

— Ні!

— В такому разі, я можу в певні моменти співати «Вставай, мила моя, вставай — більшого вимагай!..»

— Нащо?

— Ну, дехто таке полюбляє… В певні моменти.

— Але нащо?!

— Ну… клієнти це люблять.

— Ми — ні.

— Ми це, мля, просто ненавидимо, — додав пан Тюльпан.

— Чудово! Ви й не уявляєте, як я можу мовчати, — не розгубився біс. На жаль, на цьому він не спинився: програми для бісиків таки недарма порівнюють зі смертоносними вірусами. — Чи не представити Вам інше візуальне оформлення?

— Що?!

— В яких кольорах Ви хотіли б мене бачити?

З останніми словами одне довге вухо бісика почало стрімко наливатись пурпурним, тим часом як на носі проступили помітні відтінки синьки.

— Ніяких кольорів, — відрубав пан Шпилька. — Ніяких мелодій. Ніяких приколів. Просто записуй те, що тобі кажуть.

— Може, — у відчаї припустив бісик, — Ви б заповнили анкету для клієнтів?

Відповіддю виявився стилет, що зі швидкістю кобри пришпилив згадану анкету до столу за півміліметра від бісикової лапки.

— Бажаєте відкласти операцію?..

— А цей чаклун, — поцікавився в пана Тюльпана пан Шпилька, — де він, взагалі?

Пан Тюльпан перехилився через стіл і вигріб звідти продавця чаклунського приладдя.

— Оцей хлоп каже, — звернувся до бісика пан Шпилька, — що ти можеш повторювати геть усе, що почув.

— Так, пане Логін/Пароль.

— І нічого не плутаєш?

— Це неможливо, — видихнув чаклун-продавець. — Вони геть не мають уяви.

— Тобто якщо хтось його почує, то буде певен, що сказане — правда?

— Безумовно.

Пан Шпилька сказав:

— Схоже, це те, що нам треба.

— В якій валюті панове платитимуть? — зважився чаклун.

Пан Шпилька клацнув пальцями. Пан Тюльпан гойднувся туди-сюди на п’ятках, підвів плечі й хрумкнув кулаками, схожими на повні торби грецьких горіхів.

— Перед тим, як говорити про гроші, — сказав він, — ми хочемо поговорити з тим чуваком, котрий написав цю дебільну гарантію.

Те, що Вільям віднині мусив вважати місцем своєї роботи, добряче змінилося. Рештки прального обладнання, безногі коники-гойданки та інше сміття прибрали, й посеред підлоги, впритул один до одного, постали два столи.

Вони були настільки старі та розхитані, що, всупереч здоровому глузду, пожмаканий картон доводилось підкладати під усі ніжки без винятку. Лише так столи погоджувалися стояти більш-менш рівно.

— Я купила їх тут неподалік, у крамниці старих меблів, — нервово сказала Сахариса. — За них правили досить небагато.

— Не дивно. Е-е-е… Панно Кріпслок, я тут подумав… Твій дідусь міг би вирізьбити зображення, так?

— Звичайно. Чого ти весь такий брудний?

Вільям не звернув на запитання жодної уваги.

— А якби ми мали іконограф та вміли ним користуватися, зміг би він вирізьбити картинку, яку малює графічний біс?

— Гадаю, так.

— А ти знайома з яким-небудь умілим іконографістом?

— Ну, я могла б розпитати… Та що сталося?

— О, просто спроба самогубства на Славномильній.

— Сподіваюсь, успішна? — Сахариса раптом зі здриганням усвідомила, що сказала. — Тобто, звісно, я не бажаю чиєїсь смерті… Але в нас на шпальті ще стільки місця…

— Гадаю, з цього дійсно можна було би щось зробити. Самогубця не загинув, зате він врятував життя, е-е-е, чоловікові, котрий намагався відмовити його стрибати.

— Який сміливий вчинок. Ти дізнався ім’я врятованого?

— Ти знаєш, якось не вдалося, — промимрив Вільям.

— Ну, що поробиш, — сказала Сахариса. — Слухай, тебе тут дехто чекає, — вона зазирнула до своїх нотаток. — Громадянин, що загубив годинника, і зомбі, котрий… Власне, я так і не зрозуміла, чого він хоче. Далі — троль, що шукає роботу, і якийсь пан, що має спростування з приводу статті про бійку в «Латаному барабані».

— О ні. Все одразу…

Громадянин із годинником — чи то пак, без нього — особливих труднощів не викликав.

— Це був новісінький годинник, коли тато мені його подарував, — твердив він. — Я шукав його цілий тиждень!

— Але ми не…

— Можливо, ви про це напишете, і той, хто його знайшов, поверне мені його? А я заплачу за допомогу четвертак.

Четвертак є четвертак. Вільям зробив короткий запис.

Із зомбі було важче. Для початку, сірий колір його шкіри місцями явно тяжів до зеленого, а крім того, він дуже сильно пахнув гіацинтовим лосьйоном. Це явно був один із тих зомбі нового покоління, котрі здогадалися, що відносини з живими вибудовуються значно краще, якщо ти пахнеш квітами — а не просто пахнеш.

— Вашим читачам було б цікаво більше дізнатися про мерців, — сказав він. Він представився паном Геральді, причому вимовив слово «пан» так, ніби воно було частиною його імені.

— Справді?

— Безумовно, — категорично сказав пан Геральді. — Мерці можуть бути дуже цікавими. І я певен, що читачів ця тематика дуже приваблює.

— Ви маєте на увазі некрологи?

— Чому б ні. Я міг би писати цікаві некрологи.

— Гаразд. Двадцять пенсів за кожен.

Пан Геральді кивнув. Було ясно, що він погодився б і безкоштовно. Він вручив Вільямові кілька хрустких пожовклих папірців.

— Ось вам один непоганий для початку.

— Он як? І чий же?

— Мій. Він дуже цікавий — особливо від того моменту, де я помер.

Наступним відвідувачем був троль. На відміну від більшості тролів, котрі зазвичай носять не більше одягу, ніж це конче необхідно для дотримання чудернацьких людських вимог щодо пристойності, цей носив костюм. Принаймні, ніщо не заважало назвати «костюмом» шматки тканини, що огортали його ноги, руки та тулуб.

— Мине звати Скель, — нерозбірливо прогув він. — Мині треба якась робота, бос.

— Ким ви працювали до цього? — спитав Вільям.

— Боксером, бос. Але мині ни подобалось. Весь час падав.

— Вмієте писати чи малювати? — здригнувшись, спитав Вільям.

— Ні, бос. Можу піднімати здорові каминюки. І ще можу свистіти.

— Це важливі навички, проте, боюся, ми…

Двері розчахнулися, й усередину ступив широкоплечий чоловік у шкіряному панцирі, несучи напоказ бойову сокиру.

— Шо ти про міня понаписував, га?! — спитав він, погойдуючи лезом під самісіньким носом Вільяма.

— Хто ви?

— Я Брезок-Варвар, і я…

Коли мозкові здається, що його ось-ось розітнуть навпіл, він здатен працювати з неймовірною швидкістю.

— О, якщо ви вимагаєте спростування, то вам слід звернутися до редактора відділу спростувань, уточнень та роботи з читачами, — швидко вимовив Вільям. — На щастя, пан Скель саме присутній.

— Го, це я, — життєрадісно прогув Скель, кладучи руку на плече відвідувача.

Місця на плечі вистачало лише на три його пальці.

Брезок похитнувся.

— Я токо хотів сказати, — повільно вимовив він, — шо ви написали, тіпа я бив когось столом. Но я в жизні такого не дєлав. І шо люди подумають, єслі прочитають, шо я б’юся столами? Як я буду смотрєть їм в глаза?

— Розумію…

— Я єво прірєзал! А столи — то для слабаков.

— Звичайно. Ми надрукуємо уточнення, — сказав Вільям, беручи олівця.

— А можете допісать, шо я одкусив вухо Зарізякє-Гадлі? Це всім буде інтірєсно. Вухо одкусити не так просто, як всє думають.

Коли все владналося, і Скель усівся у кріслі за дверима, Вільям та Сахариса подивились один на одного.

— Цікавий ранок видався, — сказав він.

— Я дізналась про зиму, — сказала Сахариса. — І ще — про неліцензоване пограбування ювелірної крамниці на вулиці Вправних ремісників. Звідти винесли багато срібла.

— І як ти дізналася?

— Розповів один підмайстро, — Сахариса затнулася. — Він завжди що-небудь мені розповідає, коли ми перетнемось на вулиці.

— Чудово!

— І ще, поки я на тебе чекала, у мене з’явилась ідея. Я попросила Гуніллу зробити ось це.

Вона ніяково підсунула йому по столу аркуш паперу.

ЧАС

«І правда зробить вас вільними!»

— Такий напис нагорі сторінки виглядає переконливіше, — нервово сказала вона. — Як гадаєш?

— А для чого весь цей салат навколо? — спитав Вільям.

Сахариса спалахнула.

— Я спеціально попросила це вирізьбити. Невеличкі неофіційні роботи. Я подумала, що це виглядатиме, ну, шляхетніше. То… тобі не подобається?

— Дуже гарно, — поспішно сказав Вільям. — Особливо ці… ягідки.

— Грона.

— Авжеж-авжеж, саме грона. А звідки це гасло? Виглядає дуже змістовним, хоча, гм, не несе жодного змісту.

— Гадаю, просто гасло, та й годі, — сказала Сахариса.

Пан Шпилька припалив цигарку й випустив струмок диму в затхле повітря винного льоху.

— Я сказав би, що у нас виникли труднощі в спілкуванні, — сказав він. — А ми ж не просимо тебе завчити напам’ять товсту книгу чи щось таке. Просто подивись на пана Тюльпана. Хіба це так важко? Багато хто робив це без будь-якої спецпідготовки.

— Я-а-а… Здається, я з-загубив свою п-п-пляшку, — промимрив Чарлі. Під його коліньми брязкали порожні.

— Пан Тюльпан зовсім не страшний, — сказав пан Шпилька.

Про себе він мусив визнати, що це було відвертим знущанням з очевидності. Його партнер напередодні придбав косячок того, що, на запевнення дилера, було диявольським пилком, але панові Шпильці видавалося швидше порошком мідного купоросу. Коли цей порошок увійшов у реакцію зі складовими слебу, що ним пан Тюльпан підзаправився по обіді, під пахвами в пана Тюльпана почало потріскувати, одне його око стало повільно обертатись у орбіті, а з волосин у носі раз по раз зривалися іскорки.

— Тобто не такий уже й страшний, — виправився пан Шпилька. — Згадай, ти ж Правитель Ветерані. Ти не повинен пояснювати свої дії якомусь там охоронцеві. Якщо він полізе з запитаннями, просто подивись на нього.

— Ось так, — додав пан Тюльпан, чиїм обличчям пробігали спалахи.

Чарлі відсахнувся.

— Ну, можливо, не зовсім так, — сказав пан Шпилька. — Але приблизно.

— Не хочу більше! — заверещав Чарлі.

— Десять тисяч доларів, Чарлі, — сказав пан Шпилька. — Це великі гроші.

— Чув я про цього Ветерані, — заскімлив Чарлі. — Як щось піде не так, він мене кине в яму зі скорпіонами!

Пан Шпилька широко розвів руками.

— Повір — яма зі скорпіонами не така страшна, як її малюють.

— Та це просто пікнік порівняно зі мною, — прогарчав пан Тюльпан.

У нього почав світитись ніс.

Чарлі гарячково шукав хоч якогось шляху до порятунку. На його біду, для цього було необхідно подумати.

Пан Шпилька ненавидів, коли Чарлі намагався думати. Це виглядало так, наче дог намагається грати на тромбоні.

— Я не робитиму цього за десять тисяч, — сказав Чарлі. — Тобто… ну, я ж вам потрібен…

Слова повисли у повітрі. Пан Шпилька відчув, що непогано було б, якби те саме сталося і з Чарлі.

— Ми уклали угоду, — м’яко сказав він.

— Так, але мені здається, що тепер я подорожчав.

— Що скажете, пане Тюльпане?

Пан Тюльпан відкрив рота, щоб відповісти, проте натомість чхнув. У ланцюг Чарлі увіп’ялась невеличка блискавка.

— Не виключено, що ціна може зрости до п’ятнадцяти, — сказав пан Шпилька. — І це за рахунок нашої частки, братан.

— Гм, — непевно сказав Чарлі.

Він відсунувся від Тюльпана якомога далі: його наелектризоване волосся починало ставати дибки.

— Але нам потрібні трішечки більші зусилля, добре? — сказав пан Шпилька. — Давай почнемо просто зараз. Ти маєш сказати… Що ти маєш сказати, Чарлі?

— «Ти вільний, друже. Можеш іти».

— Не зовсім так, Чарлі, — заперечив пан Шпилька. — Це ж наказ. Ти — начальник. І ти повинен на нього гордовито подивитися. Як же мені пояснити… Уяви, що ти — звичайний крамар, а він прийшов просити в борг.

Була шоста ранку. Місто замерзало в безмовних обіймах крижаного туману.

Вони прийшли з туману, вони зайшли до друкарні за «Відром», вони вийшли звідти — і повернулись у туман, пересуваючись на ногах, костурах, коліщатках.

— Туба-ду!

Почувши крик, Правитель негайно відрядив до брами нічного чергового.

Він зауважив нову назву й посміхнувся, побачивши гасло.

Далі він прочитав:

НИНІШНЯ ЗИМА — НАЙХОЛОДНІША НА ПАМ’ЯТІ ЖИВИХ. І ЦЕ ОФІЦІЙНО

«Це — найбільші холоди, що я пригадую. При цьому, зауважте, в цілому нині зими далеко не такі суворі, як тоді, коли я був удвїчі молодший», — заявив «Часу» доктор Невидної Академії Фетре Де-Ремонт (132 роки). На водозливах міста вже помічено бурульки довжиною в людську руку. Замерзло чимало водокачок. Доктор Де-Ремонт висловив упевненість, що ця зима гірша навіть за зиму 1902 року, коли на місто напали вовки. «Ми тоді дуже зраділи, бо вже два тижні не бачили свіжого м’яса», — додав він.

Пан Йосип Завірюха (45 років), що мешкає на вул. Мартлбері, 12, виростив овоч неймовірної форми, який всі бажаючі можуть бачити в нього вдома за незначну суму. Дітям до 16 нерекомендується.

Пан Кларенс Гарі (39 років) повідомляє про втрату дорогого годинника, загубленого, можливо, в районі Подолу. Будь-ласка, повідомляйте про знахідку до редакції «Часу»: винагороду гарантовано.

Винаймемо на постійну ропоту іконографіста зі власною апаратурою. Звертайтесь до редакції «Часу».

Вчора надвечір невідомий вчинив пограбування ювелірної крамниці «Байбак та син» на вул. Нетацькій. Викрадено срібла на суму близько 200 дол. Пан Байбак, котрому, грабіжники погрожували ножем, заявив «Часу»: «Якщо я побачу того хлопця, я його впізнаю — мало хто носить на голові вовняну панчоху».

Правитель посміхнувся знову.

І тут пролунав стукіт у двері.

Патрицій кинув погляд на годинника.

— Увійдіть.

Нічого не сталося. За кілька секунд тихий стукіт повторився.

— Увійдіть!

Відповіддю була все та ж сторожка тиша.

Ветерані торкнувся свого столу — і з того, що здавалося суцільною горіховою столешницею, раптом безгучно, ніби змащена олією, ковзнула довга вузька шухляда. На чорному оксамиті, яким вона була вистелена ізсередини, лежало кілька довгастих предметів, описання кожного з яких неминуче мало б включати слово «гострий».

Вибравши один, Патрицій безшумно перетнув кімнату й повернув ручку дверей, миттю відступивши назад.

Проте ніхто не увірвався. І за мить двері, підвішені на дещо нерівних петлях, стали повільно відчинятись самі.

Пан Борошнюк розправив газету. Усіма пожильцями «Апартаментів» уже було визнано, що пан Борошнюк, як людина, котра щодня купує примірник газети, є не просто його власником, а кимось на кшталт служителя культу, що передає одкровення вдячним масам.

— Чоловік з вулиці Мартлбері виростив овоч неймовірної форми, — сказав він.

— Ох, хотіла б я це побачити! — промовила пані Секретова.

З дальнього кінця столу почувся дивний звук.

— З вами все гаразд, пане де Ворд? — спиталася вона, доки пан Хилько бив його по спині.

— Так-так, нічого, — вичавив Вільям. — Даруйте… Чай не в те горло потрапив.

— У тій частині міста родючі городи, — сказав пан Стельмах, мандрівний торговець насінням.

Вільям безуспішно намагався зосередитись на грінках, а довкола нього кожну замітку досліджували з благоговінням, вартим останнього релікта зниклої цивілізації.

— Невідомі пограбували крамаря, погрожуючи ножем, — продовжив пан Борошнюк.

— Скоро ми не почуватимемось у безпеці навіть у власних ліжках, — сказала пані Секретова.

— Щось я, одначе, не думаю, що це — найхолодніша зима за цілі сто років, — сказав пан Стельмах. — Десять років тому була набагато гірша. Я тоді ледь не розорився.

— Так написано в газеті, — сказав пан Борошнюк таким тоном, яким говорять, викладаючи на стіл козирного туза.

— А цей чудернацький некролог, котрий ви щойно прочитали? — сказала пані Секретова. — Я не впевнена, що це нормально — обговорювати те, що небіжчик робив уже після своєї смерті.

Пан Довгошахт, гном за походженням та ювелір за фахом, узяв собі ще одну грінку.

— У всіх свої інтереси, — флегматично зауважив він.

— В цьому місті дійсно забагато різного народу, — сказав пан Вітренко, котрий працював десь у релігійному бізнесі. — Проте зомбі хоча б люди. Без образ.

Пан Довгошахт слабко всміхнувся, намазуючи грінку маслом. Вільям подумав, що ніколи не любив людей, котрі говорять «без образ». Можливо, тому, що легше сказати «без образ», ніж намагатись справді нікого не образити.

— Гадаю, нам треба рухатись у ногу з часом, — сказала пані Секретова. — Сподіваюсь, той бідолаха знайде свого годинника.

Коли Вільям прийшов до друкарні, виявилось, що пан Гарі вже там. Він схопив Вільяма за руку і став її несамовито трусити.

— Неймовірно, пане, неймовірно! — заговорив він. — Як ви це зробили? Це якісь чари! Ви написали про мого годинника в своїй газеті, і хай мене грім поб’є, коли я, прийшовши додому, не знайшов його в кишені другого жилета! Хай боги благословлять вас і всіх ваших співробітників!

Коли Вільям зайшов, Вернигора повідомив йому останні новини. Було продано вже вісімсот сьогоднішніх примірників «Часу». З розрахунку по п’ять пенсів за кожен Вільямова частка досягала шістнадцяти доларів. У вигляді гори монеток ця сума здавалася справді великою.

— Це якесь божевілля, — сказав Вільям. — Ми ж просто пишемо!

— Є й невеличкі проблеми, хлопче, — сказав Вернигора. — Ти не збираєшся підготувати ще один випуск на завтра?

— О боги, сподіваюсь, ні!

— А то маю для тебе тему, — похмуро мовив гном. — Я чув, що Гільдія граверів уже встановлює свій власний верстат. За ними стоять великі гроші. Коли вони почнуть виходити, ми вилетимо з бізнесу, як корок із пляшки.

— А вони можуть?

— Звичайно. Вони ж так і так користаються верстатами. Шрифт зробити неважко, особливо коли маєш стільки граверів… Тож вони справді можуть організувати все на найвищому рівні. Чесно кажучи, ми просто не подумали, що вони візьмуться за це так скоро.

— Нічого собі.

— Молодші члени Гільдії знайомі з продукцією, яка надходить з Омнії та Агатійської імперії. Скидається на те, що вони просто чекали нагоди. Я чув, що вчора ввечері вони провели спеціальне засідання. З деякими змінами в керівництві Гільдії.

— Мабуть, те ще було видовище.

— Тому якщо ти хочеш продовжувати випуск газети…

— Мені не потрібні всі ці гроші! — заволав Вільям. — Гроші породжують проблеми!

— Ми могли би продавати «Час» дешевше, — сказала Сахариса, дивно подивившись на нього.

— Ми лише заробимо ще більше грошей, — засмучено сказав Вільям.

— Ми могли б… більше платити розносникам, — сказала Сахариса.

— Навряд, — сказав Вернигора. — Все одно ніхто не може випити скипидару більше, ніж поміщається в шлунок.

— Проте ми будемо хоча б упевнені, що вони матимуть пристойну їжу, — припустила Сахариса. — Рагу з м’ясом, чи щось таке.

— Але я навіть не маю ніяких новин для… — Вільям затнувся. Це ж було зовсім не так!

Новини — це те, що розміщує газета, хіба ні? Тобто те, що є новинами, потрапляє на шпальту. Але звідси випливає, що те, що потрапляє на шпальту — і є новинами! І це — правда.

Він згадав їдальню пані Секретової. «Ніхто» не дозволив би «абикому» писати «все, що на думку спаде», еге ж?

Вільям ніколи не мав справжнього досвіду в політиці. Проте тут він раптом зрозумів, що фраза про тих, хто нібито може «не дозволити» йому «писати все, що на думку спаде», зачіпає певні струни його пам’яті.

— Ми могли б винайняти більше людей, щоб шукати новини, — сказала Сахариса. — А що ти скажеш про новини з-за кордону? Зі Псевдополя, чи там Квірму? Досить поспілкуватися з пасажирами поштових диліжансів…

— А гномам цікаво було б дізнатися про події в Убервальді та Мідній Горі, — погладжуючи бороду, додав Вернигора.

— Але ж диліжанс звідти йде майже тиждень! — заперечив Вільям.

— То й що? Все одно це — новини.

— Гадаю, використовувати передавачі ми не можемо, правда? — сказала Сахариса.

— Семафорні вежі? Ти що! — сказав Вільям. — Це таки справді дорого!

— А хіба не ти щойно бідкався, що в нас забагато грошей?

Раптом їх осяяв спалах сліпучого світла. Вільям крутнувся на місці. В дверях стояло… щось.

Воно стояло на тринозі, за яким видніли ще двоє худющих ніг у чорному. Увінчувала споруду чимала чорна скриня. З-за скрині стирчала рука в чорному рукаві, пальці якої стискали якусь невелику коробочку. З коробочки йшов дим.

За мить з-за чорної скрині почулось:

— Гут. Сфітло відбилося від шолома просто чудово! Ви шукати іконографіст? Мене звати Отто Крикк.

— Справді? — перепитала Сахариса. — А ви — досвідчений іконографіст?

— Я просто талант кадру і ракурсу! І я весь час експериментувати, — відповів Отто Крикк. — І ще я маю необхідні апаратурен, а такош — налаштованість на співпрацю й любоф до професії!

— Сахарисо! — застережливо просичав Вільям.

— Можливо, для початку ми запропонували б долар на день…

— Сахарисо!

— Що?!

— Він вампір!

— Я категорично протестую, — втрутився невидимий Отто. — Так легко сказати, що фсякий з убервальтським акцентом — обов’язково вампір, так? Але тисячі убервальдішен — не вампіри!

Вільям знічено змахнув рукою.

— Так, звісно, я перепрошую — просто…

— Хоча особисто я таки вампір, — продовжував Отто. — Але що фи скашете, коли я зумію вимофити «попливла від бережечка кривесенька качечка з каченяточками»?

— Скажемо, що ми в захваті, — пробурчав Вільям.

— Фзагалі-то, на оголошенні було написано «винаймемо на ропоту» — тож я і подумаф, що мій акцент не заважатиме, — додав Отто. — І ще я маю ось це.

З-за скрині з’явилася ще одна худа, помережана блакитними венами рука, на якій було пов’язано глянцево-чорну стрічку.

— То ви дали обітницю? — сказала Сахариса.

— Під час наших зборів на Бійницькій вулиці, — тріумфально сказав Отто. — Я щотижня ходити туди на наші спільні піснеспіви, спільне чаювання та спільну благочинну бесіду про відмофу від гетрункен тілесних рідин. Я більше не п’ю!

— Що скажете, пане Вернигоро? — спитав Вільям.

Гном почухав носа.

— Тобі видніше, — сказав він. — Якщо він спробує щось утнути з моїми хлопцями, йому доведеться збирати свої кінцівки по всій околиці. А про яку це він обітницю?

— Убервальдський Рух Непитущих, — сказала Сахариса. — Вампіри клянуться й розписуються в тому, що не питимуть крові…

Отто здригнувся.

— Ми кажемо «рідина на букву ка», — пояснив він.

— Рідини на «ка», — виправилась Сахариса. — Цей рух зараз дуже популярний. Вони розуміють, що це для них — єдиний шанс…

— Що ж, гаразд, — сказав Вільям. Вампіри ніколи його не приваблювали, проте після всього сказаного вигнати прибульця було все одно, що копнути цуценя. — Ви не проти, якщо ми відведемо вам під лабораторію льох?

— Льох? — перепитав Отто. — Льохко!

Першими, роздумував Вільям дорогою до свого робочого місця, були гноми. З них глузували через їхню працелюбність та їхній зріст, однак вони не хапали зірок з неба[*] і процвітали. Потім прийшли тролі. Цим було дещо легше, оскільки мало хто наважувався кинути камінь в семифутову істоту, котра заіграшки могла відповісти цілою брилою. Потім, як чортики з табакерок, з гробів поз’являлися зомбі. Казна-звідки виникло кілька перевертнів. Швидко зростала і кількість ельфів, хоча їхня інтеграція в міську громаду почалась не дуже вдало — з огляду на кепський характер та репутацію істот, ще небезпечніших, ніж тролі (принаймні, троль не міг видертись по вашій нозі вам у штані!). Тепер у місті можна було зустріти практично всі раси.

Проте вампіри ніколи не робили подібних спроб. Вони були асоціальні — навіть серед своїх. Вони ніколи не вважали себе расою. Вони мали вкрай неприємний вигляд. І вони, поза всяким сумнівом, не мали жодного шансу на відкриття власних закладів громадського харчування.

Та тепер найрозумніші з них втямили, що єдиний спосіб отримати визнання інших рас — це перестати бути вампірами. Це була дуже висока ціна за соціальну адаптацію. Проте, мабуть, не така висока, як у випадку, коли тобі відтинають голову, а потім розвіюють попіл твого тіла. Все життя харчуватись погано просмаженими біфштексами під соусом тартар — це було ще не так погано в порівнянні з перспективою, за якої погано просмажити могли самого тебе[*].

— І все ж таки нам слід ретельніше підбирати персонал, — вголос вимовив Вільям.

З-за скрині з лінзою нарешті невпевнено з’явився Отто. Він був худим, блідим і носив овальні чорні окуляри. Його рука все ще стискала чорну стрічку — ніби талісман, яким ця стрічка, власне, й була.

— Не бійтесь, — сказала Сахариса.

— Ми не кусаємось, — додав Вернигора.

— Пане Вернигоро, вашим дотепам часом не вистачає смаку!

— Головне, що я сам несмачний.

— Фи не пошкодуєте, — сказав Отто. — Я цілком змінився, повірте. А чи мошна дізнаватись, що ми будемо знімайт?

— Новини, — сказав Вільям.

— Шчо є «новини»?

— Новини… — почав Вільям. — Новини — це те, що ми пишемо в газеті.

— Шо ви скажете ось про це, га? — почувся життєрадісний голос.

Вільям обернувся. З-поверх картонної коробки на нього дивилось до жаху знайоме обличчя.

— Добридень, пане Завірюхо, — заспішив Вільям. — Сахарисо, чому б тобі не сходити до…

Він не встиг. Пан Завірюха належав до тієї когорти людей, що вважають найдотепнішим у світі винаходом надувну подушку, яку підкладають вам на крісло в розпал вечірки, щоб почути з-під ваших сідниць відповідний звук. Таку людину не спиниш якимось там крижаним виразом обличчя.

— Я оце копав города і побачив таку смішну редьку! Моя дружина реготала страшенно, і я зразу подумав: той молодий пан з газети має це оцінити!

До відчаю Вільяма, він негайно поліз у коробку.

— Пане Завірюхо, я не думаю, що…

Та рука відвідувача вже щось витягала з коробки.

— Вам, дівчино, теж буде цікаво побачити!

Вільям заплющив очі.

Він почув, як Сахарисі перехопило дихання. А за мить вона вигукнула:

— Неймовірно, як справжній!

Вільям розплющив очі.

— Та це ж ніс, — видихнув він. — Редька у формі довгого обличчя з величезним носом!

— Мені робити знімок? — спитав Отто.

— Неодмінно! — радісно погодився Вільям. — Великий знімок пана Завірюхи та його редьки носовидної! Перше завдання!

Пан Завірюха просяяв.

— Мо’, я збігаю додома та принесу ще й ту морквину? — спитав він.

— Ні! — одночасно вигукнули Вільям та Вернигора.

— Знімок прямо тепер? — спитав Отто.

— Аякже, — відповів Вільям. — Що швидше ми відпустимо пана Завірюху, то швидше він знайде ще одну неймовірну городину, еге ж, пане Завірюхо? Що б це могло бути… Вухата квасоля? Буряк у формі картоплі? Цибуля з довгим волохатим язиком?

— Тош робити знімок терміново? — уточнив Отто, кожним складом наголошуючи на палкому бажанні прислужитися.

— Терміново, так!

— Взагалі-то у мене там є одна брюква, котора ще не виросла, але я сильно надіюсь, шо… — почав Завірюха.

— Будь ласка, тифитись сюди, пане Завірюхо, — сказав Отто.

Сховавшись за іконографом, він відкрив лінзу. Вільям побачив за склом очі готового до праці бісика. Вільною рукою Отто повільно здійняв причеплену до довгого держака клітку зі вгодованою сонною саламандрою і поклав пальця на гачок, що приводив у дію маленького молоточка — саме такого розміру, щоб удар по голові саламандри роздратував її.

— Будь ласка, усміхайт!

— Стривайте, — сказала Сахариса. — Хіба вампірам можна…

Клац.

Саламандра спалахнула, заливши кімнату сліпучим світлом.

Отто заверещав. Хапаючись за горло, він упав на долівку. Тоді раптом, хитаючись і намагаючись вдихнути повітря, знову зірвався на ноги; його коліна вивернулись, він промчав через кімнату і назад, а тоді впав під стіл, несамовито хапаючись за нього й розкидаючи навсібіч папір.

— Аррррррррррррр…

Запанувала моторошна тиша.

Отто піднявся з-під столу, поправив краватку, обтрусив з одягу пил — і побачив нажахані обличчя присутніх.

— Що такий? — суворо сказав він. — Чого фсі так дивитись? Нормальна реакція, ось і все. Я над цим працювати. Сфітло ф усіх проявах — моя пристрасть. Світло — майне холст, тіні — майне пензель!

— Але яскраве світло вам шкодить! — вигукнула Сахариса. — Воно шкодить вампірам!

— Таки афжеш. Але що поробиш.

— Гм, і що, так буває при кожній зйомці? — поцікавився Вільям.

— Найн, часом буває значно гірше.

— Гірше?

— Часом кришить у пил. Але шчо мене не вбивати, те робити мене сильнішим.

— Сильнішим?!

— Афжеш!

Вільям впіймав погляд Сахариси. Цей погляд сказав: ми його винайняли. Хіба ми можемо тепер його звільнити? І не варто з нього сміятися, доки не вивчиш як слід убервальдську.

Отто налаштував іконограф і вставив свіжий аркуш.

— Пропоную робити шче один знімок, — радісно сказав він. — Тепер — усі посміхайт!

Прибула пошта. Раніше Вільям звик отримувати її в досить обмеженій кількості. Як правило, це були листи від його клієнтів — зі скаргами на те, що він знову не доповів їм про появу двоголових велетнів, небачені пошесті та дощі з домашніх тварин, які, наскільки вони чули, траплялися в Анк-Морпорку. Що ж, його батько мав рацію принаймні в одному — коли казав, що брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу. Просто вражало, наскільки люди готові повірити цій брехні.

Що ж до новоотриманої пошти… Здавалося, він трусонув ялинку, і на нього посипалися всі шишки. Кілька листів твердили, що ця зима — далеко не найхолодніша (хоча всі вони наводили на підтвердження зовсім різні роки). В одному йшлося, що нині овочі й близько не такі смішні, як колись — особливо цибуля. Ще в одному цікавились, як Гільдія злодіїв збирається боротися з неліцензованою злочинністю в місті. Був і лист, де зростання рівня злочинності приписувалося гномам, яких узагалі не варто пускати до міста, де вони позбавляють роботи чесних людей.

— Поставте заголовок типу «Листи» і надрукуйте все це, — сказав Вільям. — Крім цього, про гномів. Це надто схоже на пана Вітренка. Та й на мого батька теж — хіба що він написав би «небажані» правильно, і не користувався б олівцем.

— Але чому не ставити цього листа?

— Бо це нацизм.

— Проте дехто думає, що це правда, — сказала Сахариса.

— Так, але ми його не ставитимемо.

Вільям підкликав Вернигору і дав йому листа. Гном перечитав його.

— Поставмо, — запропонував він. — Тут тексту всього на кілька абзаців.

— Але багато читачів будуть проти, — сказав Вільям.

— Чудово. Їхні листи поставимо теж.

Сахариса зітхнула.

— Напевне, ми без цих листів таки не обійдемось, — сказала вона. — Вільяме, дідусь каже, що ніхто не погодиться різьбити для нас матриці зображень.

— Чому? Ми можемо дозволити собі їхні ціни.

— Ми — не члени Гільдії. Взагалі, все це стає тривожним. Ти скажеш Отто?

Вільям зітхнув і рушив до отвору в долівці.

Гноми використовували льох за спальню — природно, під землею вони почувались затишніше. Отто відвели промозклого закутка, який він відокремив великим шматком картону, підвішеним до мотузки.

— О, прифіт, пане Вільяме, — сказав він, переливаючи з однієї пляшки до іншої якусь хімічну гидоту.

— Боюся, в нас не буде можливості друкувати зображення.

Вампір виглядав геть не здивованим.

— Так, я теш про це думав.

— Мені дуже шкода, але…

— Нема турбуйтесь, пане Вільяме. Безвихідних становищ не буває.

— Тобто? Ти ж не гравірувальник, правда?

— Ні, але… Ми ш друкувати все тільки чорне та біле, так? Але оскільки папірен білі, наспрафді ми друкуємо тільки чорне. Я тут подивифся, як гноми роблять літери, і бачив, шчо там кругом валяються шматки зайвого металу… Ну, то ось: фи знаєте, як метал гравірують кислотою?

— І що?

— Ну, значить, нам достатньо нафчити бісик малювати кислотою. Фсе, кайн проблематік! Хоча про сіре ще треба подумати…

— Ти маєш на увазі, що бісика з іконографа можна пристосувати до витравлювання картинки просто на пластині?

— Так. Це одна з таких ідей, які здаються очевидні, коли про них подумав, — Отто дивився кудись крізь Вільяма. — І я весь час думаю про сфітло. Весь час…

Вільям непевно пригадав чийсь вислів: єдине, що страшніше за вампіра, який нестримно прагне крові — це вампір, який нестримно прагне чого-небудь іншого. Спробуйте тільки уявити, що відбувається, коли неймовірно винахідливий маніяк, зациклений винятково на пошуках юних красунь, що сплять під відкритими вікнами, раптом скеровується в інше річище — але все з тією ж безжалісною ефективністю.

— Гм, Отто. А чому ти маєш працювати в темряві? — спитав він. — Бісикам же це не потрібно?

— О, це майн експеримент, — гордо промовив Отто. — Ви знаєте, що друга назва іконографіста мала би бути «фотографіст»? Це від дафнього слова «фото», шчо лалатинською мовою значить…

— «Стрибати туди-сюди як останній ідіот, наказуючи всім, що робити, ніби ти тут найголовніший», — сказав Вільям.

— О, фи знали!

Вільям кивнув. Це слово його завжди приваблювало.

— Ну так ось, альзо. Я працюю з обскурографом.

Вільям наморщив лоба. Скидалось на те, що день буде довгим.

— Зйомки темрявою? — ризикнув він.

— Істинною темряфою, якщо бути точний, — сказав Отто. Його голос наливався захватом. — Це не є просто відсутність сфітла. Це є сфітло по той бік темряви. Це можна називайт… ну, жива темрява. Ми не могти її бачити, але бісики можуть. Фи знаєте, що земляні вугри з Великої Печери в Убервальді, якщо їх налякати, випромінюють спалах темного сфітла?

Вільям глипнув на велику скляну банку, що стояла на лаві. На її дні скрутилися двійко довгастих потвор.

— Це спрацює?

— Повинно. Потримайте айн хвилин.

— У мене й справді не більше хвилини.

— Це не забере і айн секунд…

Отто обережно виважив з банки одного з вугрів і помістив його в клітку, де зазвичай дрімала саламандра. Акуратно націливши один зі своїх обскурографів на Вільяма, він кивнув:

— Раз… Два… Три…

БАХ!

Насправді вибух був безгучним — невловима мить, протягом якої світ провалився сам у себе, замерз до абсолютного нуля, розлетівся на гострі дрібнесенькі скалки й прошив кожну клітину Вільямового тіла[*]. Після чого повітря знову повільно сповнилось звичайним півмороком льоху.

— Це було… дивне відчуття, — кліпаючи, сказав Вільям. — Ніби крізь мене пройшло щось дуже холодне.

— Багато дивовишного мошемо дізнатись ми про темне сфітло тепер, зрікшись свого мерзенного минулого й ступивши в прекрасне сфітле майбуття, де ми зофсім не будемо думайт про слово на «к», — прорік Отто, пораючись із іконографом. Він на кілька секунд втупився в малюнок, зроблений бісиком, а потім підняв очі на Вільяма. — Гм, доведеться проявляти заново, — сказав він.

— Можна поглянути?

— Мені так незручно, — сказав Отто, кладучи картонний квадрат на саморобну лавку. — Вічно я щось наплутайт.

— Та нічого, я ж…

— Пане ди Ворде, шось сталося!

Рев належав Скелю, чия голова затулила отвір до комірчини.

— Що саме?

— Шось у палаці. Когось-то прибили!

Вільям злетів драбиною. За столом він побачив бліду Сахарису.

— Замах на Ветерані? — спитав Вільям.

— Наче ні, — відповіла Сахариса. — Не… не зовсім.

Під їхніми ногами Отто Крикк підняв темносвітловий іконограф і ще раз оглянув його. Тоді пошкріб довгим блідим пальцем, ніби намагаючись щось відшкребти.

— Дивно, — промимрив він.

Він знав, що бісик нічого не вигадав. Бісики не мали жодної уяви. Вони не вміли брехати.

Отто з підозрою обвів поглядом свою комірчину.

— Тут хтось є? — спитав він. — Чиї це дурницькі жартен?

На його втіху, відповіді не було.

Темне світло. Ох, матінко. Про темне світло побутувало чимало чудернацьких теорій…

— Отто!

Запхнувши знімок до кишені, він підняв погляд.

— Так, пане Вільяме?

— Збирай свою апаратуру й ходім зі мною! Правитель когось убив! — гукнув Вільям. — Тобто, — додав він, — його в цьому підозрюють. І ці підозри можуть бути небезпідставними.

Часом Вільямові здавалося, що громадяни Анк-Морпорку існують лише для того, щоб утворювати юрму. Зазвичай ця юрма нетовстим шаром вкривала все місто, наче якась велика амеба. Та варто було десь чомусь статися, як вулиці сповнювались людьми, і юрма зосереджувалась довкола місця події, наче одноклітинне довкола крихти їжі.

Зараз юрма зосереджувалась довкола головної палацової брами. Все відбувалось несамохіть: група людей на вулиці приваблювала інших перехожих і ставала більшою. Карети та паланкіни спинялися серед дороги. Невидимий звір продовжував рости.

Біля брами, замість палацової сторожі, стояли члени Варти. Це була проблема. «Пустіть, мені цікаво» тут не пройшло б. Такій вимозі в очах Варти не вистачило би переконливості.

— Чому ми стали? — поцікавився Отто.

— Там, біля брами, сержант Щебнь, — пояснив Вільям.

— О, та ш він троль. Цеглина замість мозок, — сказав Отто.

— Але цю цеглину довкола пальця не обведеш. Боюся, доведеться сказати правду.

— Це допоможе?

— Він же поліцейський. Зазвичай правда збиває їх з пантелику. Вони надто рідко її чують.

Гігант-сержант незворушно дивився, як наближається Вільям. Це був типовий поліцейський погляд. Він нічого не видавав. Він лише говорив: я бачу тебе, і чекаю, коли ти спробуєш утнути що-небудь не те.

— Доброго ранку, сержанте, — сказав Вільям.

Кивок троля засвідчив його готовність у принципі погодитись із тим, що навколо дійсно спостерігались ознаки ранку, і що за певних обставин цей ранок для когось цілком міг би бути й добрим.

— Мені треба негайно побачити командора Ваймза.

— Справді?

— Авжеж.

— А йому тож треба негайно вас побачити? — Троль нахилився ближче. — Ви ж пан де Ворд, еге ж?

— Так. Я працюю в «Часі».

— Я то не читаю, — сказав троль.

— Он як? Ми випустимо окремий примірник великим шрифтом.

— Ну просто страшне як смішно, — промовив Щебнь. — Проблєма в тому, шо хоч я і не такий ловкий, но саме я маю право повідомити, шо входа заборонено, а тому… Шо там робить той вампір?

— Замріть на айн секунд! — гукнув Отто.

БАХ.

— Ай-ай-ай-ай-ай-ай-ай-ай…

Щебнь втупився в Отто, що звивався на бруківці.

— Шо ся стало? — нарешті спитав він.

— Він зняв, як ви не пропускаєте мене до палацу, — пояснив Вільям.

Хоча Щебнь народився вище лінії вічних снігів на якійсь глухій горі, й не бачив людей до п’яти років, він усе ж таки лишався поліцейським до кінчиків своїх грубих повільних пальців. І реагував відповідно.

— То не можна.

Вільям витяг записника і наготував олівець.

— Чи не могли б ви пояснити моїм читачам, чому саме?

Щебнь дещо занепокоєно озирнувся навколо.

— А де вони?

— Я маю на увазі, що запишу сказане вами.

Натура поліцейського знову прийшла Щебневі на допомогу.

— То не можна, — сказав він.

— Чи можу я, — сказав Вільям, широко усміхаючись, — записати, чому мені не можна нічого записувати?

Щебнь підняв руку і повернув невеличкий важіль на боці свого шолома. Ледь чутне гудіння залунало дещо гучніше. Троль носив шолом із вентилятором на годинниковому механізмі, що допомагало йому охолоджувати свої кремнієві мізки, якщо перегрів знижував їхню віддачу. В даний момент йому явно треба було охолонути.

— Гм. Це все пов’язано з політиков?

— Ну… можливо. Вибачте.

Отто вже звівся на ноги і знову порався зі своїм апаратом.

Щебнь прийняв рішення. Він кивнув констеблеві.

— Фіггіменте, заведіть цих… двох до пана Ваймза. І шоб вони сі не гепнулись на сходах чи ше шось таке.

Пан Ваймз, думав Вільям, доки вони поспішали за констеблем. Співробітники Варти називали його лише так. Цей чоловік з простого рицаря став герцогом і командором Варти — а вони все ще називали його просто «паном». Втім, це «пан» було сповнене натяку. Це було геть не те, що пересічне «пан», яке Вартові використовували у фразах на кшталт «Пане, покладіть арбалет і по-віль-но оберніться». Це було цікаво.

В дитинстві Вільямові ніхто не прищеплював поваги до Варти. Це були люди не того кола. Визнавалося, що вони корисні — як от бувають корисними вівчарки на полонині; але ж ніхто не пустить забрьохану вівчарку у власний кабінет! Інакше кажучи, Варта являла собою вартий співчуття підвид злодюжок, прошарок суспільства, відділений незримим проваллям від вельможного де Ворда та всіх інших, чиї доходи складали від тисячі доларів на рік.

Родичі Вільяма та всі, з ким вони зналися, постійно тримали в голові уявну мапу міста, поділену на а) ареали проживання достойних громадян, та б) території, де мешкали злодюжки. Для них було б шоком… Ні, виправився Вільям, для них було б викликом дізнатися, що Ваймз користувався зовсім іншою мапою. Ймовірно, він навмисне наказав своїм людям при вході в чужі будинки користуватися парадним під’їздом. Навіть серед білого дня. Тим часом як самоочевидна громадська думка зводилась до того, що правоохоронцям слід користуватися чорним ходом, як і всім іншим слугам[*].

Цей чоловік просто нічого не тямив. І те, що Ветерані зробив його герцогом, лише підкреслювало Патрицієву неадекватність.

Саме тому Вільям був наперед схильний поважати Ваймза. Він поважав би його вже завдяки іменам його ворогів. Разом із тим, наскільки він знав, ця людина в більшості своїх проявів асоціювалася зі словом «нестача»: їй не вистачало виховання, не вистачало освіти і постійно не вистачало чарки.

У великій залі палацу Фіггімент зупинився.

— Нікуди не ходити, нічого не чіпати, — сказав він. — Зараз я…

Проте Ваймз уже спускався широкими сходами в супроводі справжнього велетня, котрого Вільям ідентифікував як капітана Моркву.

До списку Ваймзових нестач варто було б додати також «елегантність». Не те щоб він був погано вдягнений. І все ж здавалося, що його постать просто-таки випромінює неохайність. Скидалось на те, що на ньому пом’явся б навіть шолом.

Фіггімент зустрів його на півдорозі. Вони перекинулись кількома словами, серед яких розбірливо почулось тільки Ваймзове «що?!». Він похмуро глянув на Вільяма. В його очах безпомильно читалось: сьогодні й так поганий день, а тут ще й ти.

Ваймз спустився до кінця сходів і зміряв Вільяма поглядом.

— Чого вам треба? — суворо запитав він.

— Якщо ваша ласка, ми хотіли б дізнатись, що тут сталося, — сказав Вільям.

— Нащо?

— Бо це зацікавить громадськість.

— Ха! Все й так стане відомо дуже скоро!

— Але від кого, ваша милосте?

Ваймз обійшов навколо Вільяма, роздивляючись його, ніби екзотичну тварину.

— Ви — юний де Ворд, чи не так?

— Так, ваша милосте.

— Мене достатньо називати «командором», — гостро сказав Ваймз. — То це ви збираєте й продаєте всілякі плітки?

— В цілому, так, командоре.

— Що ви зробили з сержантом Щебнем?

— Я лише записав його слова.

— Ага, взяли його на олівець?

— Даруйте?

— Напад на офіцера з погрозою блокнотом? Тц-тц-тц. З цього ніколи не виходить нічого хорошого.

Ваймз припинив кружляти довкола Вільяма, проте бачити його очі за кілька дюймів від своїх було не більшим задоволенням.

— Сьогодні в мене не найкращий день, — сказав Ваймз. — І, схоже, далі він буде значно гіршим. Чому я повинен витрачати час на розмови з вами?

— Можу навести щонайменше одну поважну причину, — сказав Вільям.

— Нумо, спробуйте.

— Ви поговорите зі мною, і я докладно запишу все, що ви скажете. Тими самісінькими словами. Ви ж знаєте мене, командоре, і якщо я щось перекручу, ви знаєте, де мене знайти.

— І що? Ви натякаєте, що якщо я зроблю те, що ви хочете, то ви теж зробите те, що хочете?

— Я натякаю, командоре, що брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу.

— Ха! Це ви зараз придумали?

— Ні, командоре. Але ви знаєте, що це — правда.

Ваймз пожував свою сигару.

— Ви дасте мені переглянути те, що запишете?

— Звичайно. Я подбаю, щоб ви отримали один із перших примірників, щойно вони вийдуть з друку.

— Я мав на увазі — до того, як усе піде в друк. І ви мене зрозуміли.

— Чесно кажучи, не бачу такої можливості, командоре.

— Я — начальник Варти, юначе.

— Так, ваша милосте. А я — ні. І саме тому мусив сказати те, що сказав.

Ваймз подивився на нього дещо задовгим поглядом. А потім заговорив, причому його тон майже непомітно змінився.

— Правителя Ветерані було помічено трьома покоївками — вартими довіри поважними пані — близько сьомої години ранку, після того, як їх стривожив гавкіт собаки його високості. Його високість сказав, — Ваймз звірився з власним записником, — «Я вбив його, я вбив його, який жах». Також на підлозі вони побачили щось дуже схоже на тіло. В руці Правителя Ветерані був кинджал. Вони побігли вниз, щоб покликати на допомогу. Повернувшись, вони виявили, що його високість зник. Тіло належало Руфусові Тулумбасу, особистому секретареві Патриція. Йому було завдано ножового удару, і наразі він перебуває в тяжкому стані. Обшук будівлі виявив Правителя Ветерані в стайні. Він лежав на долівці непритомний. Поруч стояв засідланий кінь. У черезсідельних сумках було сімдесят тисяч доларів… Капітане, це справжня дурня!

— Я знаю, командоре, — сказав Морква. — Але це факти, командоре.

— Але це неправильні факти! Ненормальні факти!

— Я знаю, командоре. Не можу й уявити, щоб його високість намагався когось зарізати.

— Що ви верзете! — скрикнув Ваймз. — Я не можу уявити, щоб він сказав «який жах»!

Він обернувся і втупився у Вільяма, ніби дивуючись, що той усе ще тут.

— Так? — спитав він.

— Чому його високість був непритомний, ваша милосте?

Ваймз знизав плечима.

— Виглядало так, ніби він намагався сісти верхи, а він же кульгав на одну ногу… Можливо, зірвався… Ні, не можу повірити, що я це кажу всерйоз. Так чи інакше, вам сказано досить, ясно?

— Я б хотів, якщо ваша ласка, зробити ваш знімок, — переконливо попрохав Вільям.

— Нащо?

Вільям думав швидко.

— Це запевнить громадян, що ви знаходитесь на місці події й особисто тримаєте ситуацію під контролем. Мій іконографіст тут поруч — Отто!

— О боги, це ж… — почав Ваймз.

— Він має чорну стрічку, командоре, — прошепотів Морква.

Ваймз закотив очі.

— Допрого ранку, — сказав Отто. — Не рухайтесь, будь ласка, на фас саме чудофа сфітлотінь.

Він поставив триногу, зазирнув в іконограф і підняв клітку з саламандрою.

— Тифитись сюди…

Клац.

БАХ.

— А-а-а!..

Перед ними повільно опускалася хмарка пилу. Всередині неї спіраллю падала чорна стрічка.

На якусь мить запала моторошна тиша. Потім Ваймз спитав:

— Що це в біса було?

— Думаю, занадто яскравий спалах, — сказав Вільям.

Тремтячою рукою він підняв маленьку картку, що стирчала з купки попелу, яка раніше звалась Отто Крикком.

— «Не турбуйтесь», — прочитав він. — «З колишнім власником цієї картки стався незначний інцидент. Вам знадобиться крапля будь-чиєї крові, віник та совок».

— Ну що ж. Кухні он там, — сказав Ваймз. — Дайте йому ради. Не хотілося б, щоб мої люди рознесли його по всьому клятому палацу.

— Останнє запитання, командоре. Ви не хотіли б сказати для преси, що коли хтось бачив щось підозріле, то про це варто повідомити вам?

— У цьому місті? Та тоді весь мій штат тільки й робитиме, що прийматиме повідомлення. Головне — дивіться, що пишете, ось і все.

Двоє Вартових пішли геть. Морква, проходячи повз Вільяма, обдарував його блідою посмішкою.

Вільям старанно згріб Отто двома сторінками свого записника й пересипав попіл у сумку, в якій вампір носив своє обладнання. І тут йому раптом сяйнуло.

По-перше, він лишився сам (Отто, очевидно, можна було не рахувати). А по-друге, він мав дозвіл командора Ваймза пересуватись по палацу — якщо, звісно, фразу «кухні он там» можна було назвати «дозволом».

Вільям тямив у словах. Він завжди говорив правду, але це було не зовсім те саме, що завжди бути чесним.

Він підняв сумку й рушив іншими сходами до кухонь, звідки долинав невиразний гамір.

Слуги вештались туди й сюди з виглядом людей, котрі нічого не роблять, проте все одно отримують гроші. Вільям бочком наблизився до дівиці, що пхинькала в брудну хусточку.

— Даруйте, дівчино, ви не дасте мені трохи крові… Хоча, може, зараз не час, — нервово додав він, коли вона з вереском кинулась геть.

— Гей, що ти сказав нашій Рене? — гукнув якийсь кремезний чолов’яга, відпускаючи візочка з гарячими хлібцями.

— Ви пекар? — спитав Вільям.

Чоловік підняв брови.

— А на шо воно схоже?

— Я бачу, на що воно схоже, — сказав Вільям.

Чоловік знову підняв брови, проте тепер у виразі його обличчя з’явилась дещиця поваги.

— Я поставив питання, — продовжив Вільям.

— Взагалі-то я м’ясник, — сказав чоловік. — Пекар захворів. А ви хто такий, щоб ставити питання?

— Мене послав командор Ваймз, — сказав Вільям.

Він був вражений легкістю, з якою правда перетворювалась на майже-брехню завдяки всього лише правильним формулюванням. Він відкрив записник.

— Я з «Часу». Чи ви…

— Що, з газети? — спитав м’ясник.

— Саме так. Чи ви…

— Ха! Ви знаєте, що ви все перекрутили з найхолоднішою зимою? Вам слід було знати, що найгірша зима була в рік Мурахи, ось коли. Треба було спитати мене. Я б усе вам розказав.

— А вас звати…

— «Сідней Кленсі і син», 39 років, вулиця Довгосвинна, 11, постачальники найкращого корму для шляхетних котів і собак… Чого ви не записуєте?

— Правитель Ветерані їсть собачий корм?

— Наскільки я чув, він взагалі майже нічого не їсть. А корм я постачаю для його пса. Найкращий продукт. Преміум. Ми, на Довгосвинній, 11, продаємо тільки найкраще — щодня з шостої ранку до…

— Ах, пес. Звичайно, — сказав Вільям. — Гм.

Він оглянув довколишній натовп. Хтось із цих людей напевне міг би розповісти йому щось цікаве, а він теревенить із продавцем собачого корму. Втім…

— У вас не знайдеться шматочка сирого м’яса? — спитав він.

— Для газети?

— Так… У певному сенсі.

Вільям знайшов закутка подалі від метушні, й обережно видушив на невеличку сіру купку краплину крові зі шматочка свіжого м’яса.

Пил грибом здійнявся вгору, перетворився на вир різнобарвних плямочок, став Отто Крикком.

— Ну як? — сказав він. — Ох…

— Гадаю, знімок вдався, — сказав Вільям. — О, твій піджак…

Рукав частково мав колір і вигляд килима, яким було застелено сходи у великій залі: стьмяніле та витерте синьо-червоне шитво.

— Напефно, домішафся пил з килима, — сказав Отто. — Не хвилюйтесь. Так постійно буває. — Він понюхав рукав. — Сфіжий свинина? Дякую.

— Це був собачий корм, — сказав правдолюб Вільям.

— Собачий корм?

— Так. Збирай свої причандали й ходім.

— Собачий корм?

— Це ж ти назвав його свіжою свининою. І потім, Правитель Ветерані любить свого собаку. І взагалі, не присікайся до мене — якщо таке ставатиметься постійно, тобі доведеться носити з собою аварійний запас крові! А доти тебе рятуватимуть підручними засобами.

— Гм, афжеш, гаразд, в будь-якому разі дякую, — пробурмотів вампір, крокуючи за Вільямом. — Собачий корм, ох, лишенько… Куди ми тепер?

— До Еліптичного кабінету — подивитися на місце нападу, — сказав Вільям. — Сподіваюсь, його не охороняє хтось розумний.

— У нас будуть феликі проблеми.

— Чому? — спитав Вільям.

Насправді він думав про те саме, але все ж таки: чому? Палац належав місту — ну, певною мірою. Варті могло не подобатись, що він тут нишпорить, але десь у глибині душі Вільям відчував, що неможливо правити містом, спираючись тільки на уподобання Варти. Можливо, Варті сподобалося б, щоб усі громадяни сиділи по домівках, тримаючи руки на столах.

Двері до Еліптичного кабінету були відчинені. На варті стояв капрал Гноббс — якщо так можна було сказати про людину, що всією спиною навалилася на одну зі стін і зосереджено споглядала іншу. Він покурював самокрутку.

— О, саме той, хто мені потрібен, — сказав Вільям.

Це була правда. Гноббс — це було краще, ніж він смів і сподіватися.

Самокрутка магічно зникла.

— Справді? — прохрипів Гноббс, випускаючи з вух струмочки диму.

— Авжеж. Я говорив з командором Ваймзом, і хотів би оглянути кімнату, де стався злочин.

Вільям покладав на це речення великі надії. Воно натякало на слова «він дав мені дозвіл», хоча насправді їх не містило.

Капрал Гноббс завагався, але раптом побачив записник. І Отто. Самокрутка знову з’явилась у нього в зубах.

— Гей, та ви ж із тієї газети?

— Саме так, — сказав Вільям. — Я подумав, що читачам цікаво буде дізнатися, як наша хоробра Варта працює в ці тяжкі часи.

Хирляві груди капрала Гноббса помітно випнулися.

— Капрал Гноббі Гноббс, добродію, близько 34-х років, ношу форму приблизно з десятирічного віку, майже з пелюшків.

Вільям відчув, що повинен зробити вигляд, ніби записує.

— Близько тридцяти чотирьох?

— Наша матуся ніколи до пуття не зналась на цифрах, добродію. Вона завжди трохи плуталась у деталях, наша матуся.

— А… — Вільям уважніше придивився до капрала. Того можна було назвати людиною хіба що тому, що він мав приблизно людську форму тіла, умів говорити й не був покритий шерстю. — З пелюшків? — почув він власний голос.

— З дитячих пелюшків, добродію, — із докором сказав Гноббс.

— Ви першим опинилися на місці злочину?

— Останнім, добродію.

— І ваше важливе завдання…

— Нікого не пропускати в ці двері, добродію, — промовив капрал Гноббс, намагаючись прочитати Вільямові записи догори дригом. — «Гноббс» з двома «б», якщо можна. Просто жах, як усі помиляються в цьому місці. Що він робить з тією штукою?

— Збирається зробити знімок видатного громадянина Анк-Морпорку, — пояснив Вільям, звільна спершись на одвірок.

Звичайно, це вже була брехня, проте оскільки вона була цілком очевидною, він вирішив на неї не зважати. Це було ніби сказати, що небо зелене.

Надутий гордістю капрал Гноббс вже майже злітав над підлогою.

— Можна буде взяти один знімок для матусі? — спитався він.

— Будь ласка, посміхайт… — сказав Отто.

— Я вже посміхаюсь!

— Будь ласка, не посміхайт.

Клац. БАХ.

— Ай-ай-ай-ай-ай…

Вампір, що кричить, завжди стає центром уваги. Вільям ковзнув до Еліптичного кабінету.

На підлозі просто за дверима він побачив намальований крейдою силует. Крейда була кольорова. Напевно, це зробив капрал Гноббс — тільки він міг домалювати силуетові люльку, а навколо нього зобразити квіточки та хмарки.

В кімнаті стояв міцний запах м’яти.

Ще в кімнаті було перекинуте крісло.

В кутку стояв догори дном кошик для сміття.

З підлоги стирчала під кутом коротка, загрозливого вигляду металева стріла; до неї було причеплено бирку Міської Варти.

Нарешті, в кімнаті був гном. Він — ні, виправився Вільям, побачивши важку шкіряну спідницю та підбори залізних черевиків — вона лежала долічерева, підбираючи пінцетом щось із підлоги. Те, що вона підбирала, було схоже на скалки розбитої банки.

Вона підняла погляд.

— Ти новенький? Де твоя форма? — спитала вона.

— Я, е-е-е…

Її погляд став жорсткішим.

— Ви не з Варти, еге ж? Панові Ваймзу відомо, що ви тут?

Життя правдолюба важке, як кар’єра велосипедиста в трусах із наждачки. Проте Вільям вчепився за беззаперечний факт.

— Я з ним щойно розмовляв, — сказав він.

Проте він мав справу не з сержантом Щебнем, і вже тим паче — не з капралом Гноббсом.

— І він сказав, що вам сюди можна? — зажадала вона.

— Не зовсім…

Гном швидко перетнула кімнату і розчахнула двері.

— Тоді забирай…

— О, який чудофий ефект рамки! — вигукнув Отто з того боку дверного отвору.

Клац!

Вільям заплющив очі.

БАХ.

— Ай…

Цього разу Вільям впіймав паперовий квадратик ще в падінні.

Гном завмерла з відкритим ротом. Потім закрила його. Потім знову відкрила, щоб спитати:

— Що це в біса було?!

— Гадаю, це можна розцінювати як травму на виробництві, — сказав Вільям. — Зачекайте хвилинку, здається, в мене ще десь лишився шматочок собачого корму. Чесно кажучи, слід би знайти якийсь кращий спосіб…

— Геть звідси негайно! — наказала гном.

Він розгорнув м’ясо, що лежало в засмальцьованому шматку газети, і вкрай обережно крапнув кров’ю на купку попелу.

Хмара попелу злетіла в повітря і перетворилась на кліпаючого Отто.

— Ну як? Може, ще раз? Тепер знімайт з обскурограф! — сказав він. Він уже тягнувся до своєї сумки.

— Будь ласка, — Вільям глянув на плече гнома, — капрале, дозвольте йому виконувати свою роботу. Зрештою, він носить чорну стрічку…

За спиною Вартового Отто видобув з банки нову бридку тритоноподібну потвору.

— Ви хочете, щоб я вас обох заарештувала? Ви незаконно проникли на місце злочину!

— Ви не могли б уточнити, якого саме злочину? — спитав Вільям, з хрускотом розчахнувши записник.

— Геть, ви, двоє…

— Бу! — тихо сказав Отто.

Земляний вугор вже, очевидно, був перенапружений. Організм, що тисячоліттями еволюціонував у середовищі з високою концентрацією магії, віддав за одну секунду стільки темряви, що її вистачило б на добрячу ніч. На мить вона залила кімнату — ґрунтовна нерозбавлена темрява, помережана тонким блакитно-фіолетовим плетивом. Вільям знову відчув, що вона струмує крізь нього невпинним потоком. Потім хвилями повернулось світло — як повертається прохолодна вода на те місце, де в озеро занурився кинутий кимось камінь.

Капрал обернулась до Отто.

— Це було темне світло?!

— О, ви теж з Убервальд… — радісно почав Отто.

— Так, і я не очікувала побачити це тут! А ну пішли геть!!!

Вони проскочили повз заціпенілого капрала Гноббса, пробігли сходами вниз і вибігли назовні, на морозне повітря вулиці.

— Ти нічого не хочеш мені розповісти, Отто? — поцікавився Вільям. — У мене склалося враження, що вона дуже розгнівалась, коли ти зробив той другий знімок.

— Ну, це є непросто пояснити, — промимрив вампір.

— Це небезпечно, га?

— О ні, принаймні, нема шодний фізичний ефект…

— Як щодо психічних ефектів? — спитав Вільям, котрий занадто часто грався словами, щоб не зауважити підозріло обережного формулювання.

— Мошливо, зараз не час…

— Маєш рацію. Розповіси мені пізніше. Але до того, як спробуєш це ще раз, гаразд?

Доки Вільям біг Філігранською вулицею, в його голові коїлось казна-що. Ще годину тому він мучився питанням, які з ідіотських листів поставити в газету, і світ здавався більш-менш нормальним. Тепер же світ перевернувся. Правителя підозрювали в спробі вбивства — і це виглядало маячнею (хоча б тому, що жертва лишилася жива). Крім того, він намагався втекти з вантажем грошей, і це теж виглядало маячнею. Ні, неважко було уявити людину, що привласнила гроші й скоїла замах на вбивство — але досить було підставити на місце цієї людини когось на кшталт Патриція, і картинка одразу ж розсипалася. І як бути з м’ятою? В кімнаті нею просто-таки тхнуло!

Було і ще чимало запитань. Вираз обличчя капрала в ту мить, коли Вільям покидав кабінет Патриція, не залишав сумнівів, що йому навряд чи вдасться ще коли-небудь дістати інформацію від Варти.

І весь цей час в уяві Вільяма здіймалась похмура примара друкарського верстата. Він мусить якось скласти все у зв’язну розповідь, і зробити це треба просто зараз…

Коли він влетів до друкарні, його зустрів радісний пан Завірюха.

— Що ви думаєте про цю смішну гарбузу, га, пане де Ворде?

— Думаю, що ви поставили їх виробництво на потік, пане Завірюхо, — сказав Вільям, прориваючись повз.

— Точно те саме, добродію, точно те саме каже і моя люба жіночка.

— Вибач, він наполягав на тому, щоб тебе дочекатися, — прошепотіла Сахариса, коли Вільям сів за стіл. — Що відбувається?

— Я не впевнений… — пробурмотів Вільям, втупившись у свої нотатки.

— Кого вбито?

— Гм, нікого… Здається…

— Що ж, це добре, — Сахариса опустила погляд до паперів, що вкривали її стіл.

— Боюся, у нас побувало ще п’ятеро відвідувачів зі смішними овочами, — сказала вона.

— Он як.

— Так. І, чесно кажучи, деякі з цих овочів були не такі вже й смішні.

— Он як.

— Так-так. Здебільшого вони виглядали як… гм, ну, ти знаєш.

— Он… що?

— Ти знаєш, — сказала вона, починаючи червоніти. — Чоловічий… гм, ну ти ж знаєш.

— Он як.

— Причому ще й схожість була дуже, знаєш, приблизна.

— Он як…

Вільямові лишалося тільки сподіватись, що цю розмову ніхто не занотовує.

— Проте я таки записала їхні імена й адреси, про всяк випадок, — сказала Сахариса. — Подумала, що це може нам знадобитись, коли в нас буде скрутно з темами.

— Настільки скрутно в нас не буде, — швидко сказав Вільям.

— Та годі.

— Я впевнений.

— Що ж, можливо, — сказала вона, споглядаючи паперовий безлад на своєму столі. — Поки тебе не було, тут усе кипіло. Люди просто в черзі стояли з найрізноманітнішими новинами. Оголошення про майбутні події, оголошення про загублених собак, оголошення про продаж…

— Це все реклама, — сказав Вільям, намагаючись зосередитись на своїх нотатках. — Якщо вони хочуть це розмістити, нехай платять.

— Не думаю, що ми повинні вирішувати…

Вільям вдарив по столу — на свій власний подив та переляк Сахариси.

— Відбувається щось сенсаційне, ти розумієш чи ні? Щось сенсаційно сенсаційне! І йдеться не про кумедні форми! Це дуже серйозно! І я маю написати статтю якнайшвидше! Ти даси мені це зробити, врешті-решт?!

Раптом він зауважив, що Сахариса дивиться не на нього, а на його кулак. Він прослідкував за її поглядом.

— О ні… Що це в біса таке?

За дюйм від його руки зі столу вертикально вгору стирчав довгий гострий шип. Він мав у довжину щонайменше шість дюймів. На шип були нахромлені листки паперу. Піднявши їх, Вільям побачив, що шип стирчить вертикально, бо пробитий крізь столешницю з нижнього боку.

— Це такий цвях, — тихо сказала Сахариса. — Я, ну, принесла його, щоб тримати папери в порядку. М-мій дідусь завжди такими користується. Всі… всі гравірувальники так роблять. Це… ніби щось середнє між картотекою й кошиком для непотрібних паперів. Я подумала, що це буде корисно. Не доводитиметься засмічувати підлогу.

— Гм, авжеж, гарна ідея, — сказав Вільям, дивлячись, як вона починає червоніти. — Гм…

Його думки змішалися.

— Пане Вернигоро! — гукнув він.

Гном підняв погляд від афіші, яку саме набирав.

— Ви зможете набрати текст під диктовку?

— Так.

— Сахарисо, будь ласка, піди знайди Рона і його… приятелів. Я хочу якнайшвидше зробити маленький екстрений випуск. Не завтра вранці. Просто зараз. Добре?

Вона зібралась заперечити, але помітила блиск в його очах.

— Ти певен, що тобі дозволять це зробити? — спитала вона.

— Ні! Я не певен! І не буду певен, поки не зроблю! І саме тому я це зроблю! Бо тоді я буду певен! І вибач, що кричу!!!

Вільям відштовхнув крісло й підійшов до Вернигори, котрий терпляче чекав біля таці зі шрифтом.

— Гаразд… Нагорі потрібен рядок… — Вільям заплющив очі і, замислившись, ущипнув себе за кінчик носа. — Е-е-е… «Сенсаційна подія в Анк-Морпорку»… Є? Якнайбільшим кеглем. Далі — меншим, внизу… «Патрицій напав на клерка з кинджалом»… Гм…

Він відчував, що це звучить неправильно. Граматично неточно. З кинджалом був Патрицій, а не клерк.

— Гаразд, із цим розберемося пізніше… Гм… Новим шрифтом… «Таємниця стаєнь»… Далі нижче — знову іншим шрифтом… «Варта розгублена». Є? Тепер початок статті…

— Початок? — перепитав Вернигора, швидко-швидко вихоплюючи літери з таці. — Хіба ми її вже майже не закінчили?

Вільям пробіг своїми нотатками. Як же ж його почати… З чогось цікавого… Ні, з чогось вражаючого… З якогось вражаючого факту… Ні, ні… Ця історія була дивовижною від початку до кінця….

— «Стали відомі подробиці нападу, скоєного сьогодні в палаці Правителем Ветерані»… Виправте на «як гадають, Правителем Ветерані»…

— Ти ж наче сказав, що він його таки скоїв, — мовила Сахариса, прикладаючи до очей хусточку.

— Знаю-знаю, просто я думаю, що якби Правитель хотів когось убити, цей хтось був би вже мертвий… Чому б тобі не пошукати ім’я Ветерані в «Хто є Хто»? Здається, він навчався в Гільдії найманців.

— То Правителем чи не Правителем? — спитав Вернигора, тримаючи руку над пеналом з «П». — Просто скажи.

— Нехай буде «як гадають, Правителем», — сказав Вільям. — «…на Руфуса Тулумбаса, його власного секретаря. Е-е-е… Прислуга в палаці почула…»

— Мені займатись довідником чи йти шукати жебраків? — спитала Сахариса. — Я не можу робити все одразу.

Вільям подивився крізь неї. Тоді кивнув.

— Скель?

Троль під дверима хропнув і прокинувся.

— Шо, бос?

— Піди розшукай Старого Тхора Рона та інших, і якнайшвидше веди їх сюди. Скажи їм, що отримають премію. Так, на чому я зупинився?

— «Прислуга в палаці почула», — підказав Вернигора.

— «…почула, як його високість…»

— …котрий з відзнакою закінчив курси Гільдії найманців у 1968-му, — гукнула Сахариса зі своєї кімнати.

— Вставте це, — швидко сказав Вільям. — Далі продовжуєм так: «…вигукнув: «Я вбив його, я вбив його, який жах»… Хай йому грець, Ваймз правий. Цього не може бути: щоб так заговорити, Ветерані мав би з’їхати з глузду.

— Пан де Ворд, чи не так? — почувся голос.

— А нехай його, що там іще?

Вільям обернувся.

Першими, кого він побачив, були тролі.

Вся річ у тому, що четвірко здоровенних тролів, навіть якщо вони стоять за спинами всіх інших, все одно, в певному сенсі, будуть на першому плані будь-якої картини. Двоє чоловіків на цьому тлі виглядали дрібною деталлю — тим більше, що один із них міг називатись людиною хіба що на догоду традиції. На його обличчі лежала сіра блідість зомбі, а вираз цього обличчя видавав особу, яка, можливо, й не прагне бути неприємною, проте завдає чимало неприємностей оточуючим.

— Пан де Ворд? Гадаю, ви мене знаєте. Моє прізвище — Підступп, я з Гільдії адвокатів, — сказав пан Підступп, дерев’яно вклонившись. — Це, — він вказав на тендітного юнака поруч, — пан Рональд Влизько, новий голова Гільдії граверів та друкарів. Четверо джентльменів за моєю спиною, наскільки мені відомо, не належать до жодної Гільдії…

— Граверів та друкарів? — повторив Вернигора.

— Так, — сказав Влизько. — Ми розширили свій статут. Членство в Гільдії коштує двісті доларів на рік.

— Я не… — почав Вільям, проте Вернигора поклав долоню йому на руку.

— Це шантаж, але все не так погано, — прошепотів він. — У нас немає часу сперечатись, та ми відіб’ємо втрати за пару днів!

— Одначе, — сказав пан Підступп своїм спеціальним адвокатським голосом, що, здавалося, всмоктував гроші кожною нотою, — за наявних умов, та з огляду на особливі обставини, для отримання членства в Гільдії передбачено також одноразову виплату. В розмірі… припустімо… дві тисячі доларів.

Гноми завмерли. За мить врізнобій загримів метал: гноми, як один, поклали на столи свинцеві літери й повитягали з-за верстата бойові сокири.

— Отже, домовились? — сказав пан Підступп, відступаючи вбік.

Тролі випростались. Для бійки між тролем і гномом ніколи не треба шукати особливих причин; часом вистачає того факту, що вони існують в одному й тому ж світі.

Цього разу вже Вільям стримав Вернигору.

— Стійте, стійте. Боюся, закон забороняє вбивати адвокатів.

— Ти впевнений?

— Ну, вони ж усе ще існують, правильно? До того ж, він зомбі. Якщо ви розрубаєте його надвоє, отримаєте два позови. — Вільям підвищив голос. — Ми не можемо заплатити, пане Підступп.

— В такому разі застосовне законодавство та усталена практика дозволяють мені…

— Покажіть мені цей ваш статут! — вибухнула Сахариса. — Ронні Влизьку! Я знаю тебе, відколи ми були дітьми, і ти завжди вплутувався в щось непутяще!

— Добридень, панно Кріпслок, — сказав пан Підступп. — Взагалі-то ми передбачали, що хтось може цим зацікавитись, і я взяв примірник статуту з собою. Сподіваюсь, ми всі тут законослухняні громадяни.

Сахариса вихопила з його рук поважного вигляду сувій з печаткою на шворці і втупилася в нього так, ніби намагалась випалити написане геть з пергаменту самим лише поглядом.

— Ох, — нарешті сказала вона. — Здається, все в порядку.

— Саме так.

— Крім підпису Патриція, — додала Сахариса, повертаючи сувій.

— Сонечко, це лише дрібна формальність.

— Я вам не сонечко, і підпису немає, формальний він там чи ні. А отже, документ недійсний, чи не так?

Пан Підступп змінився в обличчі.

— Невже неясно, що ми не можемо отримати підпис людини, яка перебуває під вартою за підозрою в тяжкому злочині?

О, подумав Вільям, в хід пішли слова для мітингів. Коли хтось каже «невже неясно», це означає, що в нього велика проблема з раціональними аргументами, і насправді все настільки неясно, наскільки лише можливо.

— Хто ж тоді править містом? — спитав Вільям.

— Звідки я знаю, — сказав пан Підступп. — Це не стосується моїх професійних обов’язків. Я…

— Пане Вернигоро, — сказав Вільям, — найвищий кегль, будь ласка.

— Готово, — сказав гном. Його руки нависли над свіжим набором.

— Великими літерами, в рядок, «ХТО ПРАВИТЬ АНК-МОРПОРКОМ?», — продиктував Вільям. — Тепер прописними, ширина дві колонки: «Хто урядує в місті, доки Правитель Ветерані знаходиться під вартою? Один з провідних юристів міста не зміг відповісти на це запитання, оскільки, за його словами, це не стосується його професійних обов’язків. Аргументуючи свою позицію, пан Підступп сказав…»

— Ви не маєте права це друкувати! — прогарчав пан Підступп.

— Будь ласка, дослівно, пане Вернигоро.

— Вже набираю, — мовив гном, із клацанням формуючи свинцеві рядки.

Краєм ока Вільям помітив Отто, який вибрався зі своєї комірчини і з подивом спостерігав за сум’яттям.

— «Також пан Підступп додав»? — сказав Вільям, дивлячись адвокатові у вічі.

— Нелегко вам буде все це надрукувати без верстата, — заговорив Влизько, ігноруючи відчайдушні жести Підступпа. — Нелегко!

— «Таку думку висловив пан Влизько з Гільдії граверів», — сказав Вільям. — В-ли-зь-ко… «Саме він цього ж дня намагався розорити «Час», висунувши фінансові вимоги на основі недійсного документа», — Вільям відчув, що, хоча його рот ніби наповнено кислотою, він все одно неймовірно насолоджується подіями. — «На прохання прокоментувати це кричуще порушення норм вітчизняного законодавства пан Підступп заявив…»?

— ПРИПИНІТЬ ЗАПИСУВАТИ РОЗМОВУ! — заволав Підступп.

— Виділіть це речення, пане Вернигоро.

Що тролі, що гноми не зводили очей з адвоката та Вільяма. Вони відчували, що двобій у розпалі, але ніяк не могли побачити крові.

— Ти готовий, Отто? — спитав Вільям, обертаючись.

— Якшчо гноми стати трошшки тісніше, — сказав Отто, зазираючи в іконограф. — О, йа, чудофо, тепер повернемо так, щоб сфітло блишчало на тих великих ножах… Тролі, будь ласка, підняти кулаки… Так, усі посміхайт!

Це неймовірно, наскільки легко керувати оточуючими, просто навівши на них об’єктив. Звісно, за мить вони прийдуть до тями — проте більше й не треба.

Клац.

БАХ.

— Аррррррргхххххххх…

Вільям схопив падаючий іконограф лише на мить раніше за пана Підступпа, котрий міг пересуватись дуже швидко як на особу без колінних суглобів.

— Це наше, — сказав він, міцно тримаючи апарат, доки навколо них осідав попіл Отто Крикка.

— Що ви збираєтесь робити зі знімком?

— Я не повинен вам пояснювати. Ви на території нашого підприємства. І ми вас не запрошували.

— Але я тут як адвокат!

— В такому разі, зробити ваш знімок було цілком законно, чи не так? — сказав Вільям. — Втім, якщо ви маєте іншу думку, я її з радістю опублікую!

Підступп подивився на нього й покрокував назад до своєї групи біля дверей. Вільям почув, як він говорить:

— Моя позиція як вашого юридичного радника полягає в тому, що ми повинні негайно піти.

— Але ви казали, що зможете… — почав Влизько, позираючи на Вільяма.

— Моя дуже обгрунтована позиція, — урвав його пан Підступп, — полягає в тому, що ми повинні негайно піти мовчки.

— Але ви…

— Мовчки, вам радять!!!

Вони зникли.

З того місця, де скупчились гноми, почулись подих полегшення і брязкіт сокир, які повертались до своїх сховків.

— Мені оформлювати статтю? — спитав Вернигора.

— У нас будуть великі проблеми, — сказала Сахариса.

— А зараз вони в нас маленькі? — поцікавився Вільям. — За десятибальною шкалою?

— Наразі десь на вісім балів, — сказала Сахариса. — Але коли наступний випуск потрапить на вулиці… — вона на мить заплющила очі й заворушила губами, підраховуючи, — матимемо щось близько двох тисяч трьохсот сімнадцяти.

— Тоді все — в друк, — сказав Вільям.

Вернигора повернувся до набірників.

— Тримайте сокири під рукою, хлопці, — сказав він.

— Слухайте, я не хочу, щоб хтось зазнав неприємностей, — заговорив Вільям. — Я можу сам провести набір, і впоратись із верстатом теж.

— Для цього треба троє, і то справа йтиме повільно, — сказав Вернигора. Помітивши вираз обличчя Вільяма, він усміхнувся і ляснув його по спині настільки високо, наскільки це могло вдатися гному. — Не хвилюйся, хлопче. Ми просто хочемо захистити свої інвестиції.

— Я теж нікуди не піду, — сказала Сахариса. — Мені потрібен мій щоденний долар!

— Два долари, — відсутньо сказав Вільям. — Час підвищити ставки. Як гадаєш, От… Ох, нехай його. Чи не міг би хто-небудь змести Отто докупи, якщо не важко?

За кілька хвилин відновлений вампір випростався біля триноги й неслухняними пальцями витягнув з апарату мідну пластинку.

— Шчо далі?

— Ти лишаєшся з нами? Це може бути небезпечно, — попередив Вільям, одразу подумавши, що говорить це вампірові, котрий горить на роботі в буквальному сенсі слова.

— Який тип небеспеки? — спитав Отто, нахиляючи пластину під різними кутами, аби пересвідчитись, що вона в порядку.

— Ну, для початку — цивільно-процесуальний.

— Ніхто не казати про часник?

— Ні.

— А чи мошу я отримати сто вісімдесят толарів на «Акіну ТР-10», іконограф зі швидкодіючим бісиком, розсуффною підстаффкою та великою блискучою кнопкою?

— Е-е-е… Поки що ні.

— Гут, — філософськи сказав Отто. — Тоді мені треба п’ять толарів на поточний ремонт і апгрейд.

— Добре, добре. Нема питань.

Вільям оглянув друкарню. Всі мовчали, і всі дивились на нього.

Кілька діб тому він очікував, що сьогоднішній день буде… ну, нецікавим. Так воно завжди бувало після того, як він надсилав свої новинні зведення. Зазвичай він убивав час, вештаючись містом, або сидячи в своєму кабінеті з книжкою в очікуванні клієнта, котрому знадобиться написати — а часом і прочитати — листа.

Листи, в обох випадках, траплялися дуже непрості. Коли вже хтось збирався звернутись до послуг пошти (які головним чином полягали в передачі конверта більш-менш пристойному з вигляду мандрівникові, котрий вирушав приблизно в потрібному напрямку), то на це мали бути справді поважні причини. Проте справа була в тому, що це не були Вільямові складнощі. Не він звертався до Патриція по помилування, і не він повідомляв жахливі новини про вибух на шахті № 3 (хоча, звісно, докладав усіх зусиль для полегшення становища клієнтів). І те, що проблеми не стосувались його особисто, таки послаблювало неминучий тиск на його душу. Якби стрес був гострою стравою, його попереднє життя смакувало б вівсянкою.

Верстат чекав. Зараз він виглядав як величезний потворний хижак. Незабаром Вільям згодує йому сотні слів — а за кілька годин чудовисько знову буде голодним, ніби тих слів ніколи й не було. Монстра можна було годувати, але ситим він так і не ставав.

Вільям здригнувся. У що він їх усіх втягнув?

Та він відчував внутрішній вогонь. Правда існувала, а він ще й досі її не виявив. І тепер він мусив це зробити, бо знав — досить цьому випуску вийти на вулиці міста…

— Креветко!

— Го-го!

— Кря!

Він позирнув на новоприбулих. Безумовно, правда могла приховуватись у найнесподіваніших місцях, і мати найдивовивжніших паладинів.

— Запускайте верстат, — сказав він.

Минула година. Продавці газет уже повернулись по нові примірники. Від гуркоту верстата трусився бляшаний дах. З кожним ударом преса перед Вернигорою підстрибували купки мідних монет.

Вільям вдивився в своє відображення у шматку полірованої латуні. Якимось чином він примудрився весь заляпатись фарбою. Довелось, наскільки це було можливо, зчищати її носовичком.

Ендрюза-Разом-Нас-Багато, як найпритомнішого з усіх, він відправив продавати газети біля Кварталу Псевдополя. Все ж таки мінімум п’ятеро з Разом-Нас-Багато могли вести зв’язну розмову.

У Варті, поза всяким сумнівом, статтю вже прочитали до останньої літери — навіть якщо їм довелося посилати по допомогу для тлумачення довгих слів.

Вільям відчув, що на нього хтось дивиться. Обернувшись, він побачив, як Сахариса швидко нахилилась над своєю роботою. За його спиною почувся чийсь смішок.

Проте там не було нікого, хто звертав би на нього щонайменшу увагу. Там через якусь справу, напевне не варту ламаного шеляга, гаряче сперечались Вернигора, Старий Тхір Рон і Старий Тхір Рон, причому Рон примудрявся здіймати найбільший галас, сперечаючись сам із собою. Гноми старанно працювали довкола верстата. Отто повернувся до своєї проявочної, де знову взявся до якоїсь таємничої роботи.

На Вільяма дивився тільки Ронів пес. Вільям зауважив, що як на собаку той має дуже розумний — і досить неприємний — погляд.

Зо два місяці тому хтось намагався продати Вільямові стару історію про те, що в місті нібито є собака, який вміє говорити. Вже втретє за рік. Вільям пояснив, що це — не більше, ніж байка. Із таким собакою завжди розмовляли які-небудь знайомі знайомих, і ніколи не той, хто переповідав історію…

Собака, що сидів перед Вільямом, теж не був схожий на пса, що от-от заговорить — зате він був дуже схожий на пса, що от-от вилається.

Що ж до подібних історій, то їм, схоже, не було кінця-краю. Дехто клявся всім святим, що в місті інкогніто мешкає давно зниклий нащадок династії Анк. Вільям чітко відчував, що дехто дуже хотів би, щоб так воно й було. Ще одна стара казочка стосувалась перевертня, що нібито працює у Варті. Донедавна Вільям посміявся б із неї, проте останнім часом його став брати сумнів. Зрештою, працював же в «Часі» вампір…

Він втупився в стіну, гризучи кінчик олівця.

— Мені треба зустрітися з командором Ваймзом, — нарешті сказав він. — Це краще, ніж ховатися.

— Нас тут запросили на купу заходів, — подала голос Сахариса, піднімаючи погляд від паперів. — Хоча яке там «запросили»… Леді Селашіль наказала нам відвідати її бал, що відбудеться наступного тижня в четвер, і написати про це щонайменше п’ятсот слів, які ми безумовно дозволимо їй прочитати перед випуском номера.

— Гарна ідея, — гукнув Вернигора через плече. — На балах багато гостей з відомими іменами, а…

— …а газети купують заради імен, — завершив Вільям. — Я знаю. Хочеш піти?

— Я? Але ж мені нічого вдягти! — сказала Сахариса. — Сукня, в якій можна піти на таку подію, обійдеться доларів у сорок. А ми не можемо стільки витратити.

Вільям завагався. Тоді сказав:

— Ти могла б встати?

Вона спалахнула.

— Для чого?

— Мені треба побачити твій розмір… Ну, твої розміри.

Вона піднялась і нервово покрутилась. Від верстата почулось кілька посвистувань і низка непридатних до перекладу коментарів гномською.

— Годиться, — вирішив Вільям. — Давай так: якщо я дістану тобі справді гарну сукню, ти зможеш домовитись із ким-небудь, щоб її трошки розшили? Можливо, треба буде дещо збільшити в… ну, в верхній частині.

— Яку ще сукню? — з підозрою спитала вона.

— Моя сестра має сотні вечірніх суконь, а сама весь час проводить у заміському палаці, — пояснив Вільям. — Останнім часом моя родина до міста не приїздить. Тож я ввечері дам тобі ключі від нашого міського будинку, і ти зможеш вибрати собі щось на власний смак.

— А вона не буде проти?

— Ймовірно, вона просто нічого не помітить. В будь-якому разі, гадаю, вона була б вражена думкою, що сукня може коштувати всього лише сорок доларів. Тож не переймайся.

— Міський будинок? Заміський палац? — повторила Сахариса, демонструючи питому журналістську рису помічати саме ті слова, які співбесідник сподівався зробити якнайнепомітнішими.

— Моя родина заможна, — сказав Вільям. — Я — ні.

Вийшовши на вулицю, він кинув погляд на дах будинку навпроти, де стирчала якась дивна башточка. Придивившись, Вільям помітив на тлі надвечірнього неба силует шпичакуватої голови.

Це була горгулья. Вільям звик бачити їх у місті то тут, то там. Часом одна з них могла непорушно лишатись на місці місяцями. Побачити, як вони пересуваються дахами, можна була вкрай рідко. Але так само рідко їх можна було побачити в районах на кшталт цього. Горгульї полюбляли високі кам’яниці з багатьма ринвами й архітектурними дрібничками, що приваблювали голубів. Навіть горгульям треба щось їсти.

Крім того, далі вулицею щось відбувалося. Біля одного зі старих складів стояло кілька возів, і всередину вже носили якісь решітчасті скрині.

Дорогою через міст до Кварталу Псевдополя Вільям помітив ще кількох горгулій. І кожна з них повертала голову йому вслід.

В черговій частині за столом сидів сержант Щебнь. Він здивовано подивився на Вільяма.

— Шоб мене, ви швидко. Всю дорогу бігом бігли, чи як?

— Про що ви?

— Пан Ваймз послав по вас тільки зо двоє хвилин як, — зловтішно повідомив Щебнь.

Вільям піднявся сходами й постукав у двері, які одразу відкрились.

Командор Ваймз підняв погляд з-за столу. Його очі звузились.

— Ну-ну, ви швидко, — сказав він. — Бігли всю дорогу, авжеж?

— Ні, командоре. Я прийшов, сподіваючись поставити вам кілька питань.

— Як люб’язно з вашого боку, — промовив Ваймз.

В повітрі гостро відчувався настрій останніх митей мирного селища, де жінки ще спокійно перуть, а коти сплять на сонці — але ось-ось поруч прокинеться вулкан, і розпечений попіл поховає сотні душ.

— Отже… — почав Вільям.

— Навіщо ви це зробили? — спитав Ваймз.

Вільямові було видно, що на столі перед командором лежить примірник «Часу». Він навіть бачив заголовки.

ЧАС

«І правда зробить вась вільними!»

Екстрений випуск!

Патрицій напав на клерка з ножем

(з ножем був Патрицій, а не клерк)

ТАЄМНИЧІ ПОДІЇ В СТАЙНІ

ДИВНИЙ ЗАПАХ М’ЯТИ

ВАРТА СПАНТЕЛИЧЕНА

— То я спантеличений, еге ж? — сказав Ваймз.

— Якщо ви бажаєте зробити спростування, я з радістю…

— Покладіть той блокнот!

Вільям здивувався. Він мав найдешевшого записника, папір якого був перероблений стільки разів, що його можна було використовувати за рушник. Але ось уже вкотре на цей записник дивилися, ніби на зброю.

— Такі штучки, як із Підступпом, зі мною не пройдуть, — сказав Ваймз.

— В тій статті все правда, командоре, все до останнього слова.

— Не маю жодного сумніву. Дуже на нього схоже.

— Послухайте, командоре, якщо в газеті щось не так, скажіть мені, що.

Ваймз відкинувся у кріслі і склав руки на грудях.

— Ви збираєтесь друкувати геть усе, що почуєте? — поцікавився він. — Збираєтесь і далі гасати містом, як зірваний таран{14}? Ви чіпляєтесь за своє безцінне правдолюбство, як дитина за плюшеве ведмежа, і не маєте ані найменшого уявлення — ви чуєте, ані найменшого уявлення! — як ви ускладнюєте мою роботу!

— Закон не забороняє…

— Справді? Ви настільки добре знаєтесь на законах Анк-Морпорку? Особисто для мене ваша діяльність підпадає під статтю «Порушення громадського спокою»!

— Це дійсно може збентежити читачів, але це важливо…

— І що ж ви збираєтесь написати наступного разу?

— Я ще не писав, що у Варті працює перевертень, — сказав Вільям.

Він тут-таки про це пошкодував, але Ваймз почав діяти йому на нерви.

— Хто вам про це сказав? — спитав спокійний голос за спиною Вільяма.

Він обернувся в кріслі. Спершись на стінку, за ним стояла білява молода жінка в однострої Варти. Напевне, вона була тут із самого початку.

— Це сержант Ангва, — сказав Ваймз. — Можете при ній говорити цілком вільно.

— До мене дійшли… чутки, — сказав Вільям.

Йому доводилось зустрічати сержантку на вулицях. Як на нього, вона мала занадто пронизливий погляд.

— І?

— Послухайте, я розумію, що вас це хвилює, — сказав Вільям. — Тому дозвольте запевнити, що таємницю капрала Гноббса від мене ніхто не дізнається.

Запала тиша. Вільям подумки привітав себе з успіхом. Він бив навмання, але з виразу обличчя сержанта Ангви міг здогадатися, що влучив. Власне, на її обличчі не було жодного виразу — воно ніби закам’яніло.

— Ми нечасто обговорюємо специфічні риси капрала Гноббса{15}, — по паузі сказав Ваймз. — Буду радий, якщо й ви чинитимете так само.

— Безумовно, командоре. А чи можна поцікавитись, навіщо ви за мною стежите?

— Я?

— Горгульї. Всі знають, що зараз у Варті їх повно…

— Ми не стежимо за вами. Ми відстежуємо, що з вами станеться, — сказала сержант Ангва.

— Через оце, — додав Ваймз, ляснувши долонею по газеті.

— Але я не роблю нічого поганого, — заперечив Вільям.

— Ви хочете сказати, що не робите нічого незаконного, — сказав Ваймз. — Хоча й з біса близькі до цього. Та головне — інші можуть не виявити до вас тих доброти та розуміння, що їх виявляю я. Все, що я такому разі просив би — це щоб від вашої крові потім не довелось відмивати пів-міста.

— Я постараюся.

— Тільки не пишіть цього.

— Згода.

— І не пишіть, що я сказав вам не писати.

— Добре. А чи можу я написати, що ви сказали мені не писати про те, що ви сказали… — Вільям затнувся. Вулкан почав прокидатися. — Жарт.

— І не видурюйте інформацію у моїх підлеглих.

— І не пригощайте капрала Гноббса собачим кормом, — додала сержант Ангва. Вона обійшла Ваймза й зазирнула йому через плече. — «І правда зробить вась вільними»?

— Одруківка, — коротко сказав Вільям. — Що мені ще не варто робити, командоре?

— Просто не плутайтесь під ногами.

— Я це собі запи… запам’ятаю, — сказав Вільям. — Але дозвольте поцікавитись: що я з цього матиму?

— Я — командор Варти, і ввічливо вас прошу.

— Це означає…

— Що я можу попросити й неввічливо, пане де Ворде, — Ваймз зітхнув. — Послухайте, невже так важко зрозуміти мою позицію? Скоєно злочин. В Гільдіях неспокійно. Чули приказку про трьох гетьманів? Зараз їх сто три. А тим часом капітан Морква та ще купа людей, яких мені так не вистачає, мусять охороняти Еліптичний кабінет і службовців палацу — тобто в мене зв’язані руки на інших напрямках. І я мушу давати всьому цьому раду… водночас активно підтримуючи громадський порядок. Крім того, в моїй в’язниці знаходиться Ветерані. І Тулумбас…

— Але хіба він — не жертва, командоре?

— Його лікує один з моїх людей.

— Тобто це не звичайний лікар?

Погляд Ваймза прикипів до записника.

— Лікарі нашого міста — прекрасні люди, — рівно заговорив він, — і я не стерпів би, якби хтось написав про них щось погане. Просто так сталося, що один з моїх співробітників має… особливі навички.

— Тобто може відрізнити зад від ліктя?

Ваймз виявився гарним учнем. Він промовчав з абсолютно незворушним виразом обличчя.

— Дозвольте ще одне запитання? — спитав Вільям.

— Наскільки я розумію, вас все одно не утримати.

— Ви знайшли пса Правителя?

Знову — цілковита незворушність. Але тепер Вільямові видалося, що за цим обличчям закрутилися одразу десятки коліщат.

— Пса? — перепитав Ваймз.

— Здається, його звали Гав, — сказав Вільям.

Ваймз продовжував байдуже дивитись на нього.

— Якщо не помиляюсь, тер’єр, — сказав Вільям.

Ваймз і оком не змигнув.

— Чому з підлоги стирчала арбалетна стріла? — спитав Вільям. — Мені це здається незрозумілим, якщо тільки не припустити, що в кімнаті був хтось іще. Стріла сиділа глибоко, тож це був не рикошет. Стріляли у щось на підлозі. Можливо, у щось висотою з собаку?

На обличчі командора не ворухнувся жоден м’яз.

— І потім — м’ятний запах у кабінеті, — продовжував Вільям. — Це була справжня загадка. І тоді я подумав: можливо, хтось не хотів би, щоб його вистежили за запахом? Можливо, цей хтось теж чув про вашого перевертня? Хіба фляжка м’ятної олії, розлита на долівку, не змішала б вам карти?

Ось воно — ледь помітний зблиск очей у ту мить, коли Ваймз кинув погляд на якісь папери перед собою. У вишеньку! — подумав Вільям[*].

Врешті-решт, ніби піфія, що промовляє тільки раз на рік, Ваймз сказав:

— Я вам не довіряю, пане де Ворде. І щойно зрозумів, чому. Не лише з тієї причини, що ви спричиняєте проблеми. Розбиратися з проблемами — це моя робота, за це мені платять і через це я маю дозвіл на носіння обладунків. Але перед ким несете відповідальність ви? Я мушу відповідати за те, що роблю — хоча хай мені грець, якщо я наразі знаю, перед ким. Але ви? У мене складається враження, що ви вільні робити будь-які дурниці, які вам тільки заманеться!

— Гадаю, я несу відповідальність перед правдою, ваша милосте.

— Та невже? І як саме?

— Даруйте?

— Якщо ви збрешете, правда прийде і дасть вам ляпаса? Я вражений. Звичайні люди, як от я, несуть відповідальність перед іншими людьми. Навіть Ветерані постійно озирався… озирається на Гільдії. А ви — ви несете відповідальність перед Правдою! Яка краса. Де вона живе? Вона читає вашу газету?

— Він, — сказала сержант Ангва. — Здається, є бог правди.

— Навряд чи в нього велика паства, — відрубав Ваймз. — Крім хіба що нашого приятеля, — він знову втупився у Вільяма поверх своїх зчеплених пальців, і коліщатка знову закрутились.

— Припустімо — лише припустімо — у вашому розпорядженні опинилося б зображення певного собаки, — заговорив він. — Ви могли б його надрукувати?

— Йдеться про Гава, чи не так? — спитав Вільям.

— Могли б чи ні?

— Поза всяким сумнівом.

— Нам було б цікаво дізнатися, чому він загавкав перед… пригодою, — сказав Ваймз.

— І якби ви його розшукали, капрал Гноббс поспілкувався б із ним тою собачою мовою, еге ж? — спитав Вільям.

Ваймз знову набрав вигляду статуї.

— Ми могли б дістати цей малюнок протягом години, — сказав він.

— Дякую. Командоре, хто править містом у даний момент?

— Я простий нишпорка, — сказав Ваймз. — Мені таких речей не пояснюють. Але я припускаю, що буде обрано нового Патриція. Все це прописано в міському статуті.

— Хто може розповісти про це більше? — спитав Вільям, подумки додавши: «Простий нишпорка», щоб я так жив!»

— В першу чергу, пан Підступп, — сказав Ваймз, цього разу дозволивши собі усмішку. — Дуже корисна порада, правда? На все добре, пане де Ворде. Сержанте, будьте ласкаві провести пана де Ворда до виходу.

— Я хотів би побачити Правителя Ветерані, — сказав Вільям.

— Що?!

— Це обґрунтоване прохання, ваша милосте.

— Ні. По-перше, він досі непритомний. По-друге, він під арештом.

— Невже ви не допускаєте до нього навіть адвоката?

— Я гадаю, хлопче, його високості й без того досить проблем.

— Тоді як щодо Тулумбаса? Він же не під арештом, чи не так?

Ваймз кинув погляд на сержанта Ангву, котра знизала плечима.

— Гаразд. Це не протизаконно, і ми не можемо дозволити, щоб люди думали, що він мертвий, — сказав він.

Знявши з гачків латунно-шкіряну переговірну трубу, він завагався.

— Сержанте, з тією проблемою вже розібралися? — спитав він, не звертаючи на Вільяма уваги.

— Так, командоре. Переговірні труби тепер гарантовано відокремлені від пневмопошти.

— Ви впевнені? Чули, що констебль Гостробік вчора втратив всі зуби?

— Обіцяно, що це більше не повториться, командоре.

— Очевидно, не повториться. У нього ж більше не залишилось зубів. Гаразд… — Ваймз підняв трубку, трохи потримав її на віддалі й заговорив у неї:

— З’єднайте мене з в’язницею, будь ласка.

— Гу-гу-гу?

— Повторіть!

— Гу?

— Це Ваймз!

— Бур-бур-бурурум?

Ваймз поклав трубку на місце й подивився на сержанта Ангву.

— Ремонт ще триває, командоре, — сказала вона. — Труби підгризають щурі.

— Щурі?!

— Боюсь, так.

Ваймз загарчав і повернувся до Вільяма.

— Сержант Ангва проведе вас до в’язниці, — сказав він.

Вільям нарешті опинився по інший бік дверей.

— Ходімо, — сказала сержант.

— Я добре тримався? — спитав Вільям.

— Бачила гірше.

— Даруйте за згадку про капрала Гноббса, але…

— О, про це не хвилюйтесь, — сказала сержант Ангва. — Вашу спостережливість обговорюватиме все управління. Розумієте, пан Ваймз добрий до вас, бо ще не вирішив, що ви собою являєте. Просто будьте обережні, ось і все.

— Зате ви вже вирішили, що я собою являю, авжеж? — сказав Вільям.

— Скажімо так: я не покладаюсь на перше враження. Дивіться під ноги.

Попереду нього вона прослідувала до підземелля. Вільям помітив (йому вистачило розуму не записувати), що внизу їх зустріли двоє Вартових.

— Вибачте, а тут завжди стоїть охорона? Я маю на увазі, камери ж і без того замкнені, чи не так?

— Я чула, у вас працює вампір, — сказала сержант Ангва.

— Отто? Ну, так. Ми не маємо упереджень на цей рахунок…

Сержант не відповіла. Натомість вона відкрила двері головного коридору й гукнула:

— Відвідувач до пацієнтів, Ігорю.

— Адну сікунду, сіржанте.

Кімната була освітлена моторошним мерехтливим синім світлом. На полицях уздовж однієї зі стін шикувались банки. Всередині деяких із них ворушились якісь створіння — дуже дивні створіння. Інші створіння просто плавали за склом. В кутку, на якомусь хитромудрому пристрої з мідних куль та скляних стержнів, шипіли блакитні іскри. Але головним об’єктом, що привернув Вільямову увагу, було величезне око.

Перш ніж він встиг закричати, перед оком з’явилась рука, і те, що він сприйняв був за гігантську зіницю, виявилось найбільшою з бачених ним лінз, що звисала на підвісці з лоба свого носія. Втім, цей факт не надто допоміг Вільямові знову відчути вологу в пересохлому від страху роті.

Одне око було вище за інше. Одне вухо — більше за друге. Обличчя являло собою мішанину швів. Але все це було ніщо в порівнянні зі скуйовдженою зачіскою; засмальцьоване чорне волосся Ігоря було, на манер деяких юних музикантів, начесане наперед, але мало таку довжину, що могло б залишити без ока якого-небудь ні в чому не винного перехожого. Втім, судячи з вигляду робочого місця Ігоря, він потім цілком міг би повернути те око на місце.

На одній з лав кипів акваріум, у нуртуючій воді якого шалено крутились і сновигали туди-сюди картоплини.

— Ігор — співробітник нашого відділення судово-медичної експертизи{16}, — сказала сержант Ангва. — Ігорю, це пан де Ворд. Він хотів би побачити пацієнтів.

Вільям зауважив швидкий погляд, кинутий Ігорем на сержанта. Та додала:

— Пан Ваймз дозволив.

— Тоді прайдіць сюди, — сказав Ігор, прослизаючи повз Вільяма в коридор. — Приємно зустріць тут відвідувача, пане де Ворде. От пабачите, які в нас камфортні камери. Цільки ключі принесу.

— Чому він так дивно розмовляє? — спитав Вільям, коли Ігор покульгав до шафи з ключами.

— Намагається виглядати сучасним. Ви раніше ніколи не бачили Ігорів?

— Не таких, як цей! У нього два великих пальці на правій руці!

— Він з Убервальду, — сказала сержант. — Ігорі дуже переймаються своїм самовдосконаленням. Зате чудові хірурги. Головне — не ручкайтеся з ними в грозу…

— Ось і ми, — сказав Ігор, кульгаючи назад. — До кого першого?

— Правитель Ветерані? — сказав Вільям.

— Він досі спиць, — сказав Ігор.

— Що, весь цей час?

— Не дивно. Такий удар па галаві…

Сержант Ангва голосно кашлянула.

— Я думав, він упав з коня, — сказав Вільям.

— Ну, так… І дістав удар, кали вдарився аб підлогу, ні сумніваюсь, — сказав Ігор, позирнувши на Ангву.

Він повернув ключа у дверях.

Правитель лежав на вузькому ліжку. Його обличчя було бліде, проте, схоже, він спав цілком мирно.

— Він зовсім не прокидався? — спитав Вільям.

— Ні. Я його перевіряю кожні п’ятнацять хвилин чи десь так. Це трапляєця. Часам тіла проста каже: спаць.

— Я чув, він взагалі майже не спить, — сказав Вільям.

— Мабуць, каристаєця мажливістю, — сказав Ігор, акуратно замикаючи двері.

Він відкрив наступну камеру.

Тулумбас із забинтованою головою сидів на ліжку. Він хлебтав бульйон. Побачивши гостей, він, схоже, злякався і ледь його не пролив.

— Як наші справи? — спитав Ігор настільки життєрадісно, наскільки це було можливим для власника обличчя, сповненого швів.

— Е-е-е, ну, мені значно краще…

Молодий чоловік у непевності переводив погляд з обличчя на обличчя.

— Це пан де Ворд, він хотів би з вами поговорити, — сказала сержант Ангва. — Я поки піду допоможу Ігореві сортувати очні яблука. Чи ще що-небудь.

Коли вона пішла, запала сторожка мовчанка. Тулумбас був із тих людей, чий характер не помітиш неозброєним оком.

— Ви син вельможного де Ворда, авжеж? — сказав Тулумбас. — Ви пишете той новинний листок.

— Так, — сказав Вільям. Скидалось на те, що для інших він завжди буде татковим синочком. — М-м-м. Кажуть, Правитель Ветерані вдарив вас кинджалом.

— Кажуть, — погодився клерк.

— Але ж ви все бачили на власні очі.

— Я постукав у двері, щоб передати йому газету, як він і просив. Його високість відкрив двері, я зайшов до кімнати… І наступне, що я пам’ятаю — як я прокинувся тут, а на мене дивився пан Ігор.

— Напевно, це було для вас шоком, — сказав Вільям, відчувши мимолітний спалах гордості за те, що «Час» відіграв у цій ситуації свою, хай і дуже дотичну, роль.

— Мені сказали, що я довіку не володів би рукою, якби Ігор так добре не вправлявся з голкою, — палко сказав Тулумбас.

— Але у вас і голова забинтована, — сказав Вільям.

— Гадаю, я впав, коли… коли сталось те, що сталось.

О боги, подумав Вільям, та він же розгублений.

— Я глибоко переконаний, що це — якась помилка, — продовжував Тулумбас.

— Його високість був дуже заклопотаний?

— Його високість завжди заклопотаний. Це його робота.

— Вам відомо, що троє осіб чули, як він кричав, що вбив вас?

— Я не можу цього пояснити. Вони, напевно, помилилися.

Відповіді ставали дедалі коротшими й гострішими. Ось-ось, подумав Вільям…

— Чому ви вважаєте… — почав він, і тут його побоювання справдились.

— Здається, я не зобов’язаний відповідати на ваші запитання, — сказав Тулумбас. — Чи зобов’язаний?

— Ні, але…

— Сержанте!!! — заволав Тулумбас.

Почулися швидкі кроки, й двері відчинилися.

— Так? — сказала Ангва.

— Я завершив розмову з цим добродієм, — сказав Тулумбас. — І я стомлений.

Вільям зітхнув і сховав записник.

— Дякую, — сказав він. — Ви дуже допомогли.

Йдучи коридором, Вільям сказав:

— Він не може повірити, що його високість вчинив цей напад.

— Еге ж, — сказала сержант.

— Схоже, йому дуже сильно дісталося по голові, — продовжував Вільям.

— Он як?

— Послухайте, навіть я бачу, що тут пахне смаленим.

— Невже?

— Авжеж, — сказав Вільям. — А ви, мабуть, брали курси спілкування у пана Ваймза?

— Думаєте?

— Відданість — чудова риса.

— Справді? Вихід — тут.

Акуратно провівши Вільяма на вулицю, сержант Ангва піднялась назад до кабінету Ваймза і безгучно зачинила за собою двері.

— Отже, він помітив лише горгулій? — спитав Ваймз, дивлячись через вікно, як Вільям іде вулицею.

— Очевидно. Проте я не стала б його недооцінювати. Він спостережливий — здогадався про м’ятну бомбу. А та стріла в підлозі? Чи багато офіцерів звернули б увагу, наскільки глибоко вона засіла?

— На жаль, на жаль…

— Ще він помітив, що в Ігоря два великих пальці… І навряд чи хтось інший завважив би картоплини в акваріумі.

— Ігор досі їх не повикидав?

— Ні, командоре. Він вважає, що від чіпсів до тараньки — одне покоління{17}.

Ваймз зітхнув.

— Гаразд, сержанте. Досить про закуски. Які ставки?

— Командоре?

— Я знаю, чим займаються на чергуванні. Вони б не були поліцейськими, якби один із них не тримав касу.

— На пана де Ворда?

— Так.

— Гм… П’ять до трьох, що наступного понеділка він буде вже мертвий.

— Ви не могли б ненав’язливо пустити чутку, що я не в захваті від подібних речей?

— Слухаюсь, командоре.

— З’ясуйте, хто приймає ставки. І коли з’ясуєте, що це Гноббі, заберіть у нього записи.

— Так точно. А що робити з паном де Вордом?

Ваймз подивився на стелю.

— Скільки офіцерів його ведуть?

— Двоє.

— Гноббі зазвичай чудово вираховує шанси. Гадаєте, двох достатньо?

— Ні.

— Згоден. Але в нас не вистачає кадрів. Йому доведеться вчитися на власних помилках. Біда в тому, що його перший урок стане також і останнім.

Пан Тюльпан виткнувся з алеї, де щойно завершив серію переговорів з питань закупівлі незначної партії субстанції, яку складала щуряча отрута в суміші з подрібненим господарським милом.

Він застав пана Шпильку за читанням великого аркуша.

— Що це?

— Гадаю, це проблема, — відповів пан Шпилька, згортаючи аркуша й кладучи його до кишені. — Так, проблема.

— Це місто, мля, діє мені на нерви, — сказав пан Тюльпан, доки вони йшли вулицею. — У мене голова болить! І нога.

— І що? Мене теж вкусили. Ти дуже помилився з тим собакою.

— Ти хочеш сказати, що не треба було в нього стрілять?

— Я хочу сказати, що треба було не промазати. А так він змився.

— Це просто собака, — пробурчав пан Тюльпан. — Яка ще проблема може бути зі звичайним собакою? Навряд чи якийсь суд визнає собаку надійним та поважним, мля, свідком. І нас ніхто не попереджав ні про якого, мля, собаку!

Його литка починала пекти, наштовхуючи на туманні підозри, що напередодні дехто не почистив зуби.

— Хай би, мля, спробували нести того чувака, коли в литки чіпляється скажений собака! І, до речі, чого той, мля, зомбі не попередив нас, який цей чувак швидкий? Якби він не втупився в клоуна, він би мене продірявив!

Пан Шпилька знизав плечима. Але про себе зробив позначку. Пан Підступп таки дійсно багато про що забув повідомити «Новій фірмі», і зокрема — про те, що Ветерані рухався зі швидкістю кобри.

Пана Шпильку теж ледь не підрізали — і це мало коштувати тому адвокатові великих грошей.

Втім, він пишався тим, що сам устиг підрізати помічника Патриція, а потім випхав Чарлі пролопотіти дурним слугам всю ту маячню. Це не входило в перелік послуг. Це був саме той додатковий сервіс, якого ви могли чекати від «Нової фірми». Він на ходу клацнув пальцями. Так! Вони вміли реагувати, вони вміли імпровізувати, вони вміли працювати творчо…

— Даруйте, джентльмени?

З темряви попереду виступила постать з кинджалом у кожній руці.

— Гільдія грабіжників, — сказала вона. — Даруйте — це офіційне пограбування.

На подив грабіжника, ані пан Тюльпан, ані пан Шпилька не виглядали ані розгубленими, ані зляканими — незважаючи навіть на розмір кинджалів. Обоє перехожих швидше нагадували двійко ентомологів, котрі, надибавши метелика невідомого виду, з подивом побачили, що він намагається сплести невеличке павутиння.

— Офіційне пограбування? — повільно сказав пан Тюльпан.

— О, то ви — гості нашого файного міста? — сказав грабіжник. — В такому разі, у вас сьогодні щасливий день, пане… тобто панове. Пограбування на суму всього в двадцять п’ять доларів дає вам гарантійний поліс від подальших вуличних пограбувань на цілих шість місяців! Плюс — пропозиція дійсна тільки цього тижня! — ви отримуєте чудовий набір кришталевих фужерів або шашличний набір, що стане предметом заздрощів усіх ваших друзів!

— Тобто ви законні? — спитав пан Шпилька.

— Які ще, мля, друзі? — спитав пан Тюльпан.

— Так, шановний. Правитель Ветерані вважає, що коли вже злочинність, так чи інакше, буде в місті завжди, то чому б їй не бути організованою?

Пан Тюльпан і пан Шпилька перезирнулись.

— Законність — моє кредо, — знизуючи плечима, сказав пан Шпилька. — Прошу, пане Тюльпане.

— Оскільки ви — новоприбулі, я можу запропонувати вам ознайомче пограбування на суму сто доларів, що дасть вам подальший імунітет на цілих двадцять чотири місяці, плюс флаєр на відвідання ресторану, а також комплексні знижки та ваучери на отримання розважальних послуг на загальну суму двадцять п’ять доларів у поточних цінах. Ваші сусіди оцінять…

Рука пана Тюльпана ніби розмазалась у повітрі. П’ятірня, схожа на в’язку бананів, ухопила грабіжника за шию і гримнула його головою об стіну.

— На жаль, кредо пана Тюльпана — садизм, — сказав пан Шпилька, запалюючи сигарету.

Він підняв з землі фужери й узявся критично їх вивчати, у той час як за його спиною продовжували лунати звуки, якими зазвичай супроводжується процес перетворення м’яса на відбивну.

— Тц-тц-тц… Дешеве скло, який там кришталь, — сказав він. — І кому можна вірити в наші дні? Просто серце крається.

Тіло грабіжника гупнуло об землю.

— Думаю, я візьму шашличний набір, — сказав пан Тюльпан, переступаючи через тіло.

Він розірвав коробку й витяг з неї синьо-білого фартуха, якого уважно оглянув.

— «Убий кухаря!», — вигукнув він, накидаючи його через голову. — Агов, це ж класний прикид. Мені таки треба завести якихось, мля, друзів, щоб мої шашлики стали предметом їхніх, мля, заздрощів. А як щодо тих ваучерів?

— В таких штуках ніколи немає нічого хорошого, — сказав пан Шпилька. — Це просто спосіб впарювати товар, який нікому не потрібен. Ось… «Знижка на 25 % у «Капустяному замку» Фарбі!», — він відкинув буклет вбік.

— Теж непогано, — сказав пан Тюльпан. — Він ще мав двадцятку при собі, тож ми, мля, у виграші.

— І все ж я буду радий, коли ми покинемо це місто, — сказав пан Шпилька. — Воно надто збочене. Тільки шугнем одного дохляка.

— Йоть! Ґуть!

Крики продавця газет дзвеніли над сутінковою площею, коли Вільям повертався на Осяйну вулицю. Торгівля, як він міг бачити, тривала успішно.

Лише випадково, проходячи повз одного з покупців, він помітив заголовок: «Жінка народила кобру».

Невже Сахариса самостійно зробила ще один випуск? Він підбіг до продавця.

Це не був «Час». Назва великим шрифтом — значно кращим, ніж зроблений гномами — проголошувала:

— Що це?! — гукнув Вільям продавцеві, чий соціальний статус був вищий за Ронів хіба що на кілька шарів бруду на обличчі.

— Яке ще «це»?

— Ось це ще «це»! — ідіотське інтерв’ю з Тулумбасом лишило Вільяма дуже роздратованим.

— Не до мене, начальник. Я отримую пенні з кожного продажу, ото і все, шо я знаю.

— «Суповий дощ у Геної»? «Курка тричі знеслася під час урагану»? Звідки всі ці нісенітниці?!

— Слухайте, начальнику, якби я був грамотний, я не став би промишляти цими папірцями, еге ж?

— Ще одна газета! — промовив Вільям. Він опустив очі до напису дрібним шрифтом внизу єдиної сторінки (хоча в цій газеті навіть дрібний шрифт був не таким уже й дрібним). — На Осяйній вулиці?!

Він згадав робітників, що метушилися довкола старого складу. Це ж Гільдія граверів, чи не так? Вони вже мали верстати, і, безумовно, мали гроші. Втім, два пенси — це була смішна ціна навіть за цей єдиний аркушик… маячні. Якщо продавець отримує пенні, яким боком заробляє видавець?

І тут він зрозумів: справа не в заробкові. Справа в тому, щоб розорити «Час».

Великий біло-червоний знак «Сенсацій» уже висів навпроти «Відра». На вулиці скупчилось ще більше возів.

З-за стіни за вулицею спостерігав один із гномів Вернигори.

— Там уже три верстати, — повідомив він. — Бачили їхню продукцію? Вони підготували випуск усього за півгодини!

— Так, але це лише одна шпальта. І там усе — вигадки.

— Що, справді? Навіть про кобру?

— Готовий закластись на тисячу доларів, — Вільям пригадав, що примітка маленьким шрифтом повідомляла, нібито це сталось у Ланкрі, й переглянув свою попередню оцінку. — Принаймні, на сотню.

— Це ще не головна біда, — сказав гном. — Вам краще зайти.

Всередині звично рипів верстат, але більшість гномів вештались без діла.

— Хочеш заголовки останніх новин? — спитала Сахариса, коли Вільям увійшов.

— Було б непогано, — відповів він, сідаючи за свій захаращений стіл.

— «Гравери пропонують гномам за верстат тисячу доларів».

— О ні…

— «Вампіра-іконографіста та спеціального кореспондента спокушають зарплатнею в п’ятсот доларів», — продовжила Сахариса.

— Ох.

— «У нас конкретна дупа з папером».

— Що?!

— Це дослівна цитата з пана Вернигори, — пояснила Сахариса. — Не буду стверджувати, ніби точно знаю, що це значить, але мені відомо, що паперу вистачить тільки на один випуск.

— А за нову партію правлять уп’ятеро дорожче, ніж раніше, — сказав Вернигора, підходячи. — Все скупили гравери. Як каже Король — попит і пропозиція!

— Король? — Вільям здійняв брови. — Ви кажете про Короля?

— Ну так, Короля Золотої Ріки, — сказав гном. — Що ж, узагалі-то ми могли б заплатити нову ціну, але якщо ті, через дорогу, продаватимуть свої папірці по два пенси, ми практично нічого не заробимо.

— Отто сказав посланцеві Гільдії, що якщо ще раз його побачить, то порушить свою обітницю, — повідомила Сахариса. — Він дуже розсердився, бо той чоловік намагався видурити в нього його техніку зйомки.

— А що вирішила ти?

— Я залишаюсь. Я їм не вірю, особливо з огляду на їхні методи. Вони такі… нешляхетні, — сказала Сахариса. — Але що ж нам робити?

Вільям, прикусивши пальця, дивився в стіл. Коли він гойднув ногою, носак його черевика ствердно стукнувся об скриню з мідяками.

— Можливо, скоротити обсяг випуску? — запропонував Вернигора.

— Тоді ніхто не купуватиме газету, — сказала Сахариса. — А її мусять купувати, бо ми пишемо правду!

— Не можу не визнати, що «Сенсації» виглядають цікавіше, — сказав Вернигора.

— Бо вони не соромляться брехати! — відрубала Сахариса. — Що ж: я не проти по-старому отримувати долар на день. А Отто каже, що згоден працювати за півдолара, якщо йому дозволять і далі жити в льосі.

Вільям продовжував дивитись перед собою незрячим поглядом.

— Правда — це добре, — відсутньо сказав він. — Що ще, крім правди, ми маємо такого, чого не має Гільдія? Ми можемо готувати випуски швидше?

— Один наш верстат проти їхніх трьох? — спитав Вернигора. — Ні. Хоча, закладаюсь, набирати шрифт ми могли б і швидше, ніж зараз.

— І що?

— Ми могли би першими відправляти газету в продаж.

— Окей. Це може допомогти. Сахарисо, ти не знаєш когось, хто шукав би роботу?

— «Нікого»? Ти що, не переглядав пошту?

— Ну, як тобі сказати…

— Всі шукають роботу! Це ж Анк-Морпорк.

— Гаразд. Відбери три листи з найменшою кількістю помилок і відправ Скеля винайняти авторів.

— Одним може бути пан Геральді, — сказала Сахариса. — Він хоче більше роботи. Серед небіжчиків виявилось не так багато цікавих людей. Ти знаєш, що він задля власної розваги ходить на різні мітинги й старанно записує все, що там кажуть?

— Він робить це справді старанно?

— Не сумніваюся. Він такий. Але сумніваюся, що в нас досить місця…

— Завтра зранку ми переходимо на чотири шпальти. Не дивись так. Я дізнався ще дещо про справу Ветерані, і ми… ох, ми маємо дванадцять годин на те, щоб десь доп’яти паперу.

— Я ж кажу, Король більше не продасть нам ані аркуша за прийнятною ціною, — сказав Вернигора.

— В принципі, це вже тема для статті, — сказав Вільям.

— Ти що, не розумієш…

— Та розумію. Зараз мені треба дещо написати, а потім ми з вами сходимо до нього на побачення. О, і відправте когось до семафорної вежі, будь ласка. Я хочу надіслати повідомлення на ім’я правителя Ланкру. По-моєму, ми з ним колись зустрічалися.

— Семафор коштує грошей. Великих грошей.

— Все одно зробіть це. Гроші якось знайдемо, — Вільям нахилився над лядою льоха. — Отто!

Вампір до пояса висунувся з люка. В руці він тримав напіврозібраний іконограф.

— Чим мошу служити?

— Ти маєш якісь ідеї щодо того, як нам підвищити тираж?

— Шчо вам треба тепер? Картинки, шчо стрибають з паперу? Картинки, шчо говорять? Картинки, шчо слідкують за вами поглядом, поки ви ходите по кімната?

— Не варто дратуватись, — сказав Вільям. — Я ж не вимагаю кольору чи чогось…

— Колір? — перепитав вампір. — І фсе? Колір — це льохко. Як швидко треба його зробити?

— Нічого не вийде, — впевнено сказав Вернигора.

— Та нефже? Тут десь є майстерня, котрий робить кольорові скло?

— Ну, я знаю одного гнома, що володіє виробництвом вітражів, — сказав Вернигора. — Вони роблять величезну кількість відтінків, але…

— Я б хотіф подивитись на взірці якнайшвидшче. І на фарбен. Ви ш можете роздобути й фарбен, так?

— Без проблем, — відповів гном. — Але ж знадобляться сотні різних фарб, хіба ні?

— Зофсім ні. Я зараз зроблю список, що мені треба. Звісно, я не обіцяйт вам з першого ш разу якість «Бурлі і Сцронгінзерарм». Тобто не просіть у мене ніжної гри сфітлотіні на осінньому листячку чи шчось такого. Але картинки з чіткими тінями мають вийти. Піде?

— Не те слово.

— Данке.

Вільям встав.

— А тепер, — сказав він, — час вшанувати візитом Короля Золотої Ріки.

— Ніколи не розуміла, за що його так прозвали, — сказала Сахариса. — Я маю на увазі, в місті ж немає ніякої золотої річки?

— Панове.

Пан Підступп чекав на них у вітальні пустого будинку. Коли члени «Нової фірми» увійшли, він підвівся і стиснув свій портфель. Скидалось на те, що він перебував у надзвичайно поганому настрої.

— Де ви були?

— Ходили перекусити. Ви зранку не з’явились, а пан Тюльпан зголоднів.

— Я ж казав вам, що треба уникати чужих очей.

— Пан Тюльпан не вміє уникати чужих очей. В будь-якому разі, все ж пройшло добре — та ви, напевне, вже в курсі. Щоправда, нас ледь не повбивали через те, що ви багато чого замовчали — але кому цікава наша доля, еге ж? Це обійдеться вам у копієчку.

Пан Піступп пильно подивився на них.

— Мій час коштує дорого, пане Шпилько, тож не будемо тягти кота за хвіст. Що ви зробили з собакою?

— Нам ніхто не казав ні про якого собаку! — загарчав пан Тюльпан. Пан Шпилька знав, що це був неправильний тон.

— Отже, ви витримали важку битву з песиком, — сказав пан Підступп. — І де ж він?

— Нема. Втік. Покусав нас, мля, за ноги, та й змився.

Пан Підступп зітхнув. Це було як протяг з прадавньої могили.

— Я попереджав вас, що в штаті Варти працює перевертень, — сказав він.

— І шо? — спитав пан Тюльпан.

— Для перевертня немає складнощів у тому, щоб поговорити з собакою.

— Що-що? Ви хочете сказати, ніби хтось дослухатиметься пса?! — вигукнув пан Шпилька.

— На жаль, саме так, — сказав пан Підступп. — Собака має індивідуальність. А індивідуальність — це серйозно. До того ж, існують цілком однозначні прецеденти. В цьому місті, джентльмени, в різні часи до суду притягнуто сім свиней, зграю пацюків, чотирьох коней, блоху та бджолиний рій. Торік при розслідуванні вбивства з обтяжуючими обставинами в якості свідка обвинувачення було залучено какаду, і я змушений був забезпечити йому участь у програмі захисту свідків. Гадаю, нині він прикидається здоровенним хвилястим папугою, — пан Підступп струсонув головою. — На жаль, тваринам теж є місце в храмі правосуддя. Безумовно, в нашій ситуації існує величезна кількість найрізноманітніших застережень, але правда, пане Шпилько, в тому, що командор Ваймз обов’язково розбудує слідство навіть на найменшій зачіпці. Він почне… ставити запитання. Він уже знає, що щось не так, але мусить спиратися на милиці доказів та свідчень, а наразі немає ні тих, ні інших. Проте якщо собака знайдеться, це може виявитись ниткою, що дозволить розплутати клубок.

— Відсипте йому кілька тисяч, — сказав пан Шпилька. — З поліцейськими це завжди працює.

— Якщо не помиляюся, останній, хто намагався підкупити Ваймза, досі не може випрямити один зі своїх пальців, — сказав пан Підступп.

— Ми робили все так, як нам, мля, наказували! — заревів пан Тюльпан, наставляючи на пана Підступпа пальця завтовшки з сосиску.

Адвокат вивчив пана Тюльпана поглядом.

— «Вбий кухаря!», — сказав він. — Як смішно. А ми сподівалися, що винаймаємо професіоналів.

Завбачливий пан Шпилька знову вчасно перехопив кулак пана Тюльпана, ледве встоявши при тому на ногах.

— Згадайте про документи, пане Тюльпане, — промовив він. — Цей хлопець забагато знає…

— Подивлюсь я, що він знатиме, коли відправити його на той світ! — прогарчав пан Тюльпан.

— Насправді це лише покращує пам'ять, — повідомив пан Підступп.

Він підвівся, і пан Шпилька вперше звернув увагу, як підводяться зомбі: використовуючи по черзі різні пари м’язів, цей зомбі не стільки вставав, скільки розпаковував себе.

— Ваш інший… помічник у безпечному місці? — спитав Підступп.

— Сидить собі в льосі, п’яний як чіп, — сказав пан Шпилька. — І я не розумію, чого б нам не скрутити йому в’язи просто зараз. Коли він побачив Ветерані, то ледь не кинувся навтьоки. І якби той не був у такому шоці, ми були б у великій біді. А так — хто в цьому місті зверне увагу на ще один труп?

— Варта, пане Шпилько. Скільки я можу вам про це казати? Вони неймовірно спостережливі.

— Та пан Тюльпан не дуже-то й залишить їм що спостерігати… — пан Шпилька зупинився. — Тобто Варта аж настільки вас лякає?

— Це Анк-Морпорк, — відрубав адвокат. — Дуже космополітичне місто. Бути мертвим в Анк-Морпорку іноді означає лише невеличку незручність. Тут є чаклуни, тут є медіуми будь-якого калібру… Ми не можемо випустити нічогісінько, що дасть Варті щонайменший натяк, розумієте ви чи ні?

— Що, хтось, мля, стане слухати трупака? — здивувався пан Тюльпан.

— Чому б і ні. Ви ж слухаєте, — сказав зомбі. Він дещо розслабився. — Так чи інакше, завжди може виявитись, що ваш… колега ще якось стане в пригоді. Можливо, ще одне невеличке дефіле, щоб заспокоїти найнеспокійніших. Це надто вигідний вексель, аби просто зараз його… погасити.

— Що ж, гаразд. Ми триматимемо його під рукою. Але ви мали б доплатити нам за собаку, — сказав пан Шпилька.

— Це ж лише собака, пане Шпилько, — сказав Підступп, підіймаючи брову. — Гадаю, перехитрувати собаку міг би навіть пан Тюльпан.

— Спершу цього собаку треба знайти, — сказав пан Шпилька, швидко стаючи між своїм колегою й зомбі. — У вашому місті чимало собак.

Зомбі знову зітхнув.

— Я міг би додати до вашого гонорару ще п’ять тисяч. У коштовностях, — він підняв руку. — І, будь ласка, не принижуйте нас обох, автоматично говорячи «десять». Ідеться про просте завдання. Будь-який загублений собака в цьому місті стає або членом здичавілої зграї, або парою хутряних рукавиць.

— Я хочу знати, хто віддає ці накази, — сказав пан Шпилька. У внутрішній кишені куртки він відчував вагу «Смартгона».

Пан Підступп зробив здивований вигляд.

— Я, пане Шпилько.

— Я говорю про ваших клієнтів.

— Ви жартуєте!

— Справа пахне політикою, — не відступав пан Шпилька. — А політиці в’язи не скрутиш. Можливо, мені варто подумати над тим, куди тікати, коли всі зрозуміють, що сталося. І хто прийде на допомогу, якщо нас упіймають.

— В цьому місті, джентльмени, — промовив пан Підступп, — речі ніколи не є тим, чим вони видаються. Подбайте про собаку, і… про вас подбають теж. Плани складено, процеси йдуть. Хто скаже, чим усе закінчиться? Людей легко ввести в оману — запевняю вас як особа, що витратила на судові слухання кілька століть. Недарма кажуть, що брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу. Який безвідповідальний вислів, чи не так? Тож не слід панікувати, і все буде гаразд. І не слід робити дурниць. Мої… клієнти мають довгу пам'ять і глибокі кишені. Можна винайняти й інших убивць. Ви мене розумієте? — Він клацнув застібками свого портфеля. — На все добре.

Двері загойдались туди-сюди за його спиною.

За спиною пана Шпильки почувся брязкіт: пан Тюльпан відкрив свій стильний та ексклюзивний шашличний набір.

— Що ти робиш?

— Цей зомбі, мля, так і пре просто ось на цей зручний універсальний рожен, — сказав пан Тюльпан. — А потім я зніму його окрайці ось цією, мля, лопаточкою. А тоді влаштую з його філе справжню учту з дотриманням всіх стародавніх традицій.

Незважаючи на наявність набагато актуальніших проблем, пана Шпильку це зацікавило.

— Це як саме? — спитав він.

— Можливо, — мрійливо сказав пан Тюльпан, — з хороводом посолонь. А далі — з обробкою землі по трипільській системі, кількома пошестями та, коли рука моє не оскудіє, винайденням хомута.

— Звучить непогано, — сказав пан Шпилька. — А тепер давай знайдемо того клятого собаку.

— І як ми це зробимо?

— Добре помізкувавши.

— Ненавиджу цей спосіб, мля.

Його називали Королем Золотої Ріки. Це означало і визнання його багатства та досягнень, і, водночас, джерело його успіху, котре було не дуже-то схоже на класичну річку золота. В цьому сенсі нинішній титул міг правити за покращений варіант його попереднього прізвиська, котре було Гаррі-Сеча.

Король Гаррі зробив кар’єру, не словом, а ділом дотримуючись старого прислів’я: і в перегної шукай перлину.

З того, що викидали інші, можна було зробити гроші. Надто, якщо інші викидали це безпосередньо із себе.

Справжній успіх прийшов до нього тоді, коли він почав залишати порожні відра під дверима різних заїжджих дворів середмістя — особливо тих, що стояли далі кількох метрів від річки. Коли ці відра наповнювались, він відносив їх геть, беручи за це дуже і дуже помірну платню. Поступово кожен корчмар звик до тихого «брязь» серед ночі; почувши цей звук, вони лише переверталися з боку на бік у своїх ліжках, навіть уві сні твердо знаючи, що це хтось із хлопців Гаррі-Сечі зробив свій маленький внесок у те, щоби світ став трохи чистішим.

Ніхто з них не цікавився, що відбувається з відрами далі. А от Гаррі-Король знав дещо, що може служити ключем до великих багатств: у світі важко знайти гидоту, що не прислужилася б на виробництві. Десь завжди є люди, котрим до зарізу потрібні великі об’єми аміаку та селітри. Якщо це не потрібно алхімікам, можливо, це візьмуть фермери. Якщо ж це не потрібно навіть фермерам — що ж, не існує нічого, нічого, що, в якій завгодно кількості, не стало б у пригоді кожум’якам.

Гаррі відчував себе так, ніби він — єдина людина в геологічній експедиції, котра знає, як виглядає золото.

Він став підключати до справи одразу цілі вулиці, й бізнес швидко пішов ушир. В заможних районах домовласники платили йому — платили йому! — за те, що їх позбавляли вмісту нічних горщиків, новозаведених відер, кінського гною, сміттєвих кошиків і навіть собачого лайна. Собаче лайно? Та вони могли хоча б уявити собі, скільки кожум’яки платять за першосортне біле собаче лайно? Схоже, він отримував гроші від тих, кого сам же позбавляв діамантів найчистішої води.

І Гаррі нічого не міг тут удіяти. Весь світ аж зі шкури пнувся, щоб дати йому грошей. Хто-небудь де-небудь завжди готовий був заплатити йому за мертву кобилу, чи за дві тонни креветок, термін придатності яких сплив так давно, що його не побачиш і в телескоп — а найдивовижнішим було те, що хтось уже заплатив йому, щоб він їх звідкись забрав. На той же випадок, коли щось абсолютно не знаходило збуту — навіть у мисливців на котів, навіть у кожум’як, навіть у самого пана Нудля — Гаррі мав величезні купи компосту за містом, нижче за течією. Там, у теплі перегнивання, утворювався надзвичайно родючий ґрунт («10 пенні мішок, тара ваша…») — утворювався практично з усього, що потрапляло до куп компосту, і в тому числі, як подейкували, з деяких темних особистостей, котрі намагались відвоювати шматочок цього ринку («…і ваші жоржини розквітнуть, як ніколи!»)

Його ганчір’яно-паперове виробництво було розташоване найближче до його дому, оскільки, хоча воно й потребувало великих чанів з рідким підґрунтям його багатства, це було єдине з його виробництв, з яким мирилася його дружина Еффі. За чутками, вона ж доклала рук і до зміни широко відомого знаку на в’їзді до їхнього обійстя. Раніше цей знак повідомляв: «Г. Король — нам відливають з 1961». Тепер, одначе, напис проголошував: «Г. Король — повертаємо Природі її дари».

Маленькі дверцята у величезній брамі відкрив троль. Гаррі дуже завбачливо винаймав на роботу здебільшого представників нелюдських рас, і був одним із перших у місті, хто дав роботу тролям. Зрештою, якого б походження не були органічні субстанції, всі вони мали однаковий запах.

— Го?

— Чи можемо ми зустрітись із паном Королем?

— Чого?

— Я хотів би придбати у нього певну кількість паперу. Скажіть йому, що це Вільям де Ворд.

— Добро.

Дверцята грюкнули, зачиняючись. Вони чекали. За десять хвилин дверцята відчинилися знов.

— Король хтів би вас бачети, — оголосив троль.

І ось Вільям та Вернигора ступили на подвір’я людини, котра, якщо вірити чуткам, зібрала гори використаних носовичків в очікуванні моменту, коли наука навчиться змушувати нежить віддавати все накопичене срібло{18}.

По той бік дверей кидались на ґрати своїх кліток величезні чорні ротвейлери. Всі знали, що ночами Гаррі випускав їх побігати двором. Він сам подбав, щоб усі про це знали. Відтак будь-який злодюжка, що намірився би пограбувати Гаррі, спочатку мав би з’їсти на своїй справі не одного собаку — якщо тільки не хотів перетворитися на пару кіло «Субстанції кожум’яцької білої, перший сорт».

Офіс Короля Золотої Ріки містився в двоповерховій будівлі, що нависала над двором. Звідти Гаррі озирав паруючі купи сміття та цистерни своїх володінь.

Навіть сидячи за своїм безкраїм столом, Гаррі Король виглядав велетнем. Його рожеве обличчя сяяло, через маківку було зачесано кілька прядок волосся; його важко було уявити без підтяжок та нарукавників (навіть коли він був без них), а також без гігантської сигари (без якої його ніколи не бачили). Можливо, сигара служила йому хоч якимось захистом від ароматів, що були, так би мовити, незнищенними відходами його в цілому безвідходного виробництва.

— Привіт, хлопці, — приязно сказав він. — Чим можу помогти? Ніби я сам не знаю, хе.

— Пам’ятаєте мене, пане Король? — сказав Вільям.

Гаррі кивнув.

— Ти — малий де Ворд, еге ж? Торік, коли наша Дафні вийшла заміж, ти про це написав у тому твоєму новостійному листку. Моя Еффі була дуже рада, що про нашу Дафні читатимуть всякі там благородні.

— Зараз цей листок дуже розрісся, пане Король.

— Еге ж, я про це таки чув, — відгукнувся товстун. — Ці випуски, чи як його, постійно потрапляють до нас. Хороша сировина, я сказав хлопцям відкладати їх окремо.

Його сигара перекотилась з одного куточка рота до іншого. Гаррі не вмів ні читати, ні писати, але це ніколи не заважало йому обставляти тих, хто вмів. Він винаймав сотні робітників, щоб вони розбирали сміття; було неважко винайняти ще кількох, що вміють розбирати літери.

— Пане Король… — почав Вільям.

— Я не гальмо, хлопці, — перебив його Гаррі. — Я знаю, чого ви тут. Але бізнес є бізнес. Ви самі розумієте.

— Нашому бізнесу потрібен папір! — вибухнув Вернигора.

Сигара знову перекотилася.

— А ти хто будеш?

— Це пан Вернигора, — сказав Вільям. — Мій видавець.

— Гном, атож? — сказав Гаррі, змірюючи Вернигору поглядом. — Нічого не маю проти гномів, але з вас кепські сортувальники. Гобліни працюють задешево, але, кляті смердюхи, з’їдають половину сміття. Тролі — це краще. Але йдуть до мене тільки того, шо я їм добре плачу. Найкраще — це големи. Можуть працювати день і ніч. Варті стільки золота, скільки важать самі. Що і справді з біса близько до тої платні, якої вони вимагають останнім часом…

— Отже, — сказав Вернигора, — ви вирішили нас просто кидонути?

Гаррі крізь дим подивився йому в очі.

— Хто це тут говорить про кидалово? Ти знаєш хоча б, що таке брудка?

Гном знизав плечима.

— Я знаю, — сказав Вільям. — Є кілька значень, але, гадаю, ви маєте на увазі велику затверділу грудку бруду, в яку влипли загублені монетки. Такі грудки можна знайти в тріщинах на дні старих канав, там, де вода утворює вир. І часом вони досить цінні.

— Що?! Та в тебе ж руки, як у дівки, — сказав Гаррі, здивований настільки, що сигара ледь не випала з його губ. — Звідки ти це знаєш?

— Я люблю слова, пане Король.

— Я почав розгрібати бруд у три роки, — сказав Гаррі, відкидаючись у кріслі. — І в перший же день знайшов свою першу брудку. Ясне діло, один з великих пацанів її одразу ж у мене забрав. І ви будете казати мені про кидалово? Але я вже тоді мав хватку, і…

Вони сиділи й слухали — Вернигора з меншим інтересом, Вільям із більшим. Це було дійсно захоплююче, принаймні, для людини з відповідним складом розуму, хоча Вільям і знав більшу частину цієї історії: Гаррі Король розповідав її за кожної нагоди.

Юний Гаррі був талановитим безпритульним. У пошуках загублених монет, уламків металу, шматків вугілля — всього, що хоча б десь мало хоч якусь ціну — він прочісував береги Анку й навіть його нечисті води. У вісім років він уже винаймав інших безпритульних. Йому належали цілі ділянки вздовж річки. Конкуруючі зграї тримались подалі або ж визнавали його владу. Гаррі був непоганим бійцем, а до того ж міг дозволити собі винайняти ще кращих.

Так почалося сходження Короля — від кінських кізяків (старанне подрібнення гарантоване) до ганчір’я, кісток, металобрухту та знаменитих відер, в яких (чи в які) майбутнє відливало золотом. Це було щось на кшталт історії цивілізації, якщо дивитися на неї з самісінького дна.

— Ви входите до якоїсь Гільдії, пане Король? — спитав Вільям, коли Гаррі спинився, щоб вдихнути повітря.

Сигара швидко перекотилася з кутка в куток вуст і назад — певний знак, що Вільям зачепив хворе місце.

— Трикляті Гільдії, — прогарчав її власник. — Мені сказали, що я маю вступити до Гільдії жебраків! Я! Я ніколи не жебрав, я взагалі ніколи нічого ні в кого не просив! Але плювати я хотів на Гільдії. Я добре плачу моїм хлопцям, і вони за мене горою.

— Нас хочуть знищити саме Гільдії, пане Король. Ви це знаєте. Ви знаєте все. Якщо ви не продасте нам паперу, нам кінець.

— На кого я буду схожий, якщо порушу угоду? — спитав Гаррі Король.

— Це — моя брудка, пане Король, — сказав Вільям. — І ті пацани, які хочуть її в мене відібрати, справді великі.

Трохи помовчавши, Гаррі важко звівся на ноги й перевальцем підійшов до великого вікна.

— Ходіть-но сюди, хлопці, — сказав він.

В одному із закутків двору знаходився великий тупчак, який рухала пара големів. Від його рипучого колеса відходив широченний ремінь, що перетинав більшу частину двору. На протилежному кінці кілька тролів широкими лопатами перекидали на ремінь сміття з великої купи, котру, своєю чергою, поповнювали під’їжджаючі вози.

Вздовж самого ременя шерегом стояли големи, тролі й навіть кілька людей. В рухливому світлі смолоскипів вони уважно переглядали те, що проїздило повз них. Раз по раз хтось із робітників щось вихоплював і кидав у кошик поруч.

— Риб’ячі голови, кості, ганчірки, папір… Поки що я встановив двадцять сім різних кошиків, включаючи один для срібла та золота — ви не повірите, які предмети люди часом викидають випадково. Ой, було в бабусі дві сережки в усі, одна мідна, друга срібна, дві сережки в усі{19}… Я, бувало, наспівував це моїм дівчаткам. Мотлох типу цього вашого листка іде в кошик номер шість, «низькоякісні паперові відходи». Я продаю його в основному Бобу Хватьку з пейсят сьомої пристані.

— І що він з ними робить? — спитав Вільям, відзначивши подумки слово «низькоякісні».

— Виробляє туалетний папір, — сказав Гаррі. — Жінка від нього в захваті. Хоча особисто мені всі ці проміжні стадії від газети до рулона не потрібні, — він зітхнув, вочевидь не помічаючи, якого удару щойно зазнало Вільямове самолюбство. — Знаєте, часом ото я стою тут надвечір, слухаю рипіння тупчака, дивлюсь на захід сонця, і — мені не соромно зізнатися — на очі навертається сльоза.

— Чесно кажучи, я теж ось-ось розплачуся, — сказав Вільям.

— Шо я ще хотів сказати, хлопці… А — про того пацана, шо відібрав мою першу брудку. Я не зарюмсав, еге ж? Я знав, що в мене є хватка! Я працював далі, і знайшов чимало нових. А на свій восьмий день народження я заплатив парочці тролів, щоб вони знайшли того дурня і вибили з нього всі органічні відходи. Ви про це знали?

— Ні, пане Король.

Гаррі Король дивився на Вільяма крізь дим. Вільям відчув, що його крутять і розглядають з усіх боків, ніби предмет, знайдений в смітті.

— Моя молодша дочка, Герміона… Вона виходить заміж в кінці наступного тижня, — сказав Гаррі. — Буде велика вечірка. В храмі Оффлера. Хор і все таке. Я запрошую всіх віпів. Так хоче Еффі. Але вони, ясне діло, не прийдуть. Не до Гаррі-Сечі.

— Зате «Час» зробить про це репортаж, — сказав Вільям. — З кольоровими ілюстраціями. Якщо, звісно, завтра ми не вилетимо з бізнесу.

— Кольоровими? Ви найняли художника, еге ж?

— Ні. У нас… свої методи, — сказав Вільям, без надії сподіваючись, що Отто говорив серйозно. Він не просто ступив на тонкий лід, а був уже в ополонці.

— Цікаво було би побачити, — сказав Гаррі.

Він вийняв з рота сигару, замислено подивився на її кінчик і знов встромив її в рота. Після чого продовжив уважно роздивлятися Вільяма крізь дим.

Вільям раптом відчув себе вченим, котрий зустрів неписьменного, здатного думати мінімум втричі швидше за нього.

— Пане Король, нам справді потрібен цей папір, — сказав він, коли мовчанка стала нестерпною.

— У тобі щось є, малий де Ворде, — сказав Король. — Коли мені треба, я купую слуг або продаю їх, але ти не схожий на слугу. Ти схожий на людину, здатну розкопати тонну лайна, щоб знайти в ньому голку. І мене це приваблює.

— Послухайте, пане Король, чи не були б ви такі ласкаві продати нам трохи паперу за старою ціною? — сказав Вільям.

— Не можу. Я ж вам пояснив. Угода є угода. Мені заплачено, — коротко відповів Гаррі.

Вільям відкрив рота, але Вернигора поклав руку йому на зап’ястя. Король явно збирався продовжити свою думку.

Гаррі знову підійшов до вікна і став меланхолійно дивитись на паруючі пагорби в дворі. Раптом…

— Ох, тільки погляньте, — промовив він, відступаючи від вікна з виразом неймовірного подиву на обличчі. — Бачите того воза біля воріт?

Вони бачили.

— Я сто разів казав хлопцям: не ставте біля самісіньких воріт вози з вантажем, уже готовим до відправки! Вкрадуть же!

Вільям міг тільки здивуватись: хто ризикне вкрасти будь-що у Короля Золотої Ріки, людини, що володіє всіма тими гарячими купами перегною?

— Це остання партія із замовлення Гільдії граверів, — сказав Гаррі в простір. — Якщо вона зникне просто з мого подвір’я, мені доведеться повернути їм гроші. Треба буде поговорити з вартовим. Він щось останнім часом розлінився.

— Нам час, Вільяме, — сказав Вернигора, знову хапаючи Вільяма за руку.

— Чому? Ми ж іще…

— Як ми можемо вам віддячити, пане Король? — спитав гном, тягнучи Вільяма до дверей.

— Подружки нареченої вдягнуть о-де-ніль, хоча біс його знає, що це таке, — сказав Король Золотої Ріки. — А, і коли я не отримаю від вас вісімдесят доларів до кінця місяця, ви, хлопці, будете в глибокій, — сигара перекотилася з кутка в куток рота і назад, — біді. Головою донизу.

За дві хвилини віз із рипінням полишив двір, супроводжуваний на диво байдужим поглядом вартового троля.

— Ні, це не крадіжка, — категорично сказав Вернигора, смикаючи віжки. — Король поверне тим вилупкам їхні гроші, а ми заплатимо йому по старій ціні. І всі будуть щасливі — крім «Сенсацій», але кого вони хвилюють?

— Мені не сподобались натяки на глибоку, пауза, біду, — сказав Вільям. — Головою донизу.

— Мені, з моїм зростом, і головою вгору буде непереливки, — відповів гном.

Деякий час подивившись услід возові, Король гукнув одного зі службовців і наказав йому принести примірник «Часу» з кошика номер шість. Доки йому вголос читали пожмакану й заяложену газету, він сидів непорушно, і лише сигара перекочувалась з куточка в куточок його вуст.

Згодом його посмішка поширшала, і він попросив службовця прочитати кілька уривків повторно.

— Ех, — сказав він, коли читання було закінчено. — Я таки не помилився. Цей хлопець — природжений розгрібач бруду{20}. Як шкода, що він народився так далеко від чесного, справжнього сміття.

— Мені підготувати чек для Гільдії граверів, пане Король?

— Еге ж.

— Гадаєте, ці двоє повернуть вам гроші?

Зазвичай Гаррі Король не сприймав у служниках подібної поведінки. Вони існували для роботи, а не для обговорення рішень. З іншого боку, Гаррі розбагатів завдяки вмінню побачити проблиск у бруді, тож тямущу людину йому було важко не помітити.

— Якого кольору о-де-ніль? — спитав він.

— О, це один з рідкісних відтінків, пане Король. Щось на кшталт блакитного з натяком на зелений.

— А бувають чорнила такого кольору?

— Я міг би дізнатись. Напевне, вони недешеві.

Сигара знову промандрувала між губ Гаррі Короля. Всі знали, що він обожнював своїх дочок, бо відчував: вони потерпали вже від того факту, що їхній батько мусив двічі поспіль приймати ванну, аби лишитися просто брудним.

— Ми будемо уважно стежити за нашим малим письменником, — сказав він. — Кинь хлопцям кілька монет, нехай візьмуться. Я не хотів би розчарувати Еффі.

Сахариса помітила, що гноми знову пораються біля верстата. Він рідко коли зберігав свій вигляд довше, ніж на пару годин. Гноми вдосконалювали його без відриву від виробництва.

У Сахариси складалося враження, що єдиними інструментами, яких потребував гном, були його сокира та яке-небудь причандалля для добування вогню. За певного вміння це була кузня, з допомогою якої гном міг зробити прості інструменти, з їхньою допомогою — складні, а вже зі складними інструментами гном міг, у певному сенсі, зробити що завгодно.

Двійко гномів наразі порпалися в металевому непотребі, купи якого валялися попід стінами. Кілька залізних котків уже розплавили на метал, і коники-гойданки палали в печі, на якій виплавлявся свинець. Два-три гноми поспішно залишили повітку в якихось таємничих справах, і повернулися з якимись мішками та загадковим виразом облич. Гноми теж добре знають, як використати речі, викинуті кимось іншим — навіть якщо цей інший їх ще насправді не викинув.

Сахариса повернулась була до репортажу про щорічну вечірку «Парубків з Веселого Пагорба», аж раптом якийсь грюкіт і вибух лайки убервальдською (ідеальною мовою для лайки) змусив її кинутись до отвору в льох.

— Все гаразд, пане Крикк? Мені принести совок і віник?

— Бодрожвачски жальтцайт! Ох, фройляйн Сахарисо, вибачте! Нефеликий яма на шляху прогресу.

Сахариса спустилася вниз.

Отто сидів на своїй хисткій лавці. На стіні висіли скриньки з бісиками. В клітках куняли кілька саламандр. У великій темній банці скрутилися земляні вугрі. Але друга така ж банка була розбита.

— Я був незграбний і перекинув її, — пояснив Отто з ніяковим виглядом. — А тепер той дурний вугор запофзайт під лавка.

— Вони кусаються?

— О, найн, це душе ледачі тфарюки…

— Над чим саме ви працюєте, Отто? — спитала Сахариса, обертаючись, щоб придивитись до якогось великого предмета на лавці.

Він спробував затулити його.

— О, це фсе тільки експеримент…

— Спосіб робити кольорові пластинки?

— Йа, але це ще тільки сирий спроба…

Краєм ока Сахариса помітила якийсь рух. Вугор-утікач, знудившись під лавкою, вирішив здійснити вкрай неспішну спробу прориву до нових горизонтів, де вугор може плазувати гордо, як і належить вугреві.

— Краще не… — почав Отто.

— О, я зовсім не гидлива…

Коли вона прийшла до тями, перед її обличчям несамовито мамлявся чорний носовичок.

— Ох, — вимовила вона, намагаючись сісти.

На обличчі Отто був такий жах, що на мить вона навіть забула про власний пекучий головний біль.

— Що з вами? — спитала вона. — У вас жахливий вигляд.

Отто відсахнувся, спробував встати й закляк, зігнутий, вчепившись за лавку.

— Сир! — простогнав він. — Буть ласка, кляйне сир! Чи яплуко! Щось, щоб фстромити зуби!

— Тут немає нічого на кшталт…

— Відійдіть! І не дихайте так! — заволав Отто.

— Як?

— Коли груди ходити туди й сюди, туди й сюди! Я вампір! Молода фройляйн непритомна, і важко дихайт, і груди хвилюватись… Це викликає жахливі… — він із зусиллям випростався і вхопився за чорну стрічку на лацкані. — Але я бути сильний! — вигукнув він. — Я не дати фсім загинути!

Він встав в урочисту позу, хоча його силует дещо розмазувався через дріж, що бив його тіло, і тремтячим голосом заспівав: «О, тримай своє слово, ти тримай, ти тримай, Твій пиріг вже готовий, як і чай, як і чай…»

Драбиною зсипалися гноми.

— Все нормально, панночко? — спитав Боддоні, що вбіг першим із сокирою в руках. — Він намагався щось зробити?

— Ні-ні! Він…

— «Рідина, що струмує у венах, не питфо ні для кого із нас…», — обличчям Отто струмував піт. Одну руку він притискав до грудей навпроти серця.

— Так, Отто! — закричала Сахариса. — Борися! Борися! — Вона обернулася до гномів. — У когось є шматок сирого м’яса?!

— «Життя нове тебе позве, прозоре, як вода…» — на блідому обличчі Отто пульсували вени.

— В мене десь є трохи свіжого щурячого філе, — промимрив один із гномів. — Влетіло в два пенси…

— Давай його сюди, Гоуді, — наказав Боддоні. — Здається, справи кепські!

— «Нам бренді смакує, і віскі пасує, і пляшечка джину піде, Та поки нам жити, не будемо пити нізащо, ніколи й ніде, Тієї…»

— Два пенси — це два пенси, ось що я вам скажу!

— Дивіться, у нього судоми! — скрикнула Сахариса.

— До того ж, він геть не вміє співати, — сказав Гоуді. — Ну добре, добре, вже йду!

Сахариса погладила руку Отто, вкриту холодним потом.

— Ти можеш це перемогти! — швидко сказала вона. — Ми тут, щоб допомогти тобі! Так? Агов! — Під її зловісним поглядом гноми відповіли хором безладних «так», хоча той же Боддоні, судячи з виразу його обличчя, більше схильний був думати про те, як би допомогти в першу чергу собі.

Гоуді повернувся з маленьким пакунком. Сахариса вихопила його з гномової руки й простягнула Отто. Той позадкував.

— Та ні, це просто щурятина! — сказала Сахариса. — Все чудово! Тобі ж можна щурятину, ну?

Отто на мить завмер, а тоді рвучко схопив пакунка.

Й увіп’явся в нього зубами.

У раптовій тиші, як видалось Сахарисі, пролунав ледь чутний звук — ніби соломинка черкнула об дно склянки з молочним коктейлем.

За кілька секунд Отто розплющив очі й скоса зиркнув на гномів. Він упустив пакунка.

— Ох, який ганьба! Куди мені подіти майн очі? Ох, і шчо фи тільки про мене подумати…

Сахариса відчайдушно зааплодувала.

— Ні-ні! Ми всі були просто вражені! Правда ж, панове?

Так, щоб не помітив Отто, вона зробила гномам застережливий жест. Знову почувся різнобій згодних голосів.

— Я вже більше трьох місяцен, як поклаф ікла на полицю, — пробурмотів Отто. — Так гидко зламаттись саме зарас і…

— О, щурятина — це ж нічого, — сказала Сахариса. — Це ж можна, чи не так?

— Мошна, проте на мить я майше…

— Так, але «майже» не рахується, — сказала Сахариса. — Ось що важливо. Ти не хотів цього — і ти цього не зробив.

Вона обернулася до гномів.

— Можете повертатись до своїх попередніх справ, — сказала вона. — З Отто вже все цілком гаразд.

— Ви впев… — почав Боддоні, але затнувся й кивнув. Наразі він краще посперечався б із розлюченим вампіром, ніж із Сахарисою. — Ваша правда, панночко.

Витираючи лоба, Отто сів, тим часом як гноми один за одним вилазили геть.

Сахариса торкнулась його руки.

— Може, Отто, тобі попити…

— Ох.

— …водички?

— Ні-ні, дякую, фсе гаразд. Здається. Ох. Ох, лихо. Ох, мюттерхен… Мені так соромно. Тумаєш, шчо стоїш над обставинами, аш раптом опиняєшся під ними. Що за день…

— Отто…

— Так?

— Отто, що насправді сталося, коли я схопила вугра?

Отто здригнувся.

— Мошливо, зарас не час…

— Отто, я щось бачила. Це було… полум’я. І люди. І гамір. Лише одну мить. Це було ніби побачити цілий день, спресований в один момент. То що ж сталося?

— Ну, — неохоче почав Отто, — ви снаєте, як саламандри фбирати сфітло?

— Звичайно.

— Ну от, земляні вугрі фбирати темне сфітло. Не темряву, а сфітло, що міститься в темряві. Темне сфітло… як вам сказати… ну, воно ще не вифчене як слід. Воно вашче за нормальне сфітло, тому більшою частиною знаходиться в океанській глибині або в найглибших печерах Убервальду. Але трішки його зафшди є навіть у звичайній темряві. Це вражаюча річ…

— Отже, це — магічне світло. Гаразд. А можна трішечки ближче до справи?

— Кажуть, шчо темне сфітло — це істинне сфітло, яке породило фсі інші види сфітла…

— Отто!

Він звів безкровну руку.

— Я мушу це росказати! Фи коли-небудь чути теорію, яка тфердить, що насправді не існує ніхт «тепер»? Що «тепер» складається з кілька складових, тобто немає єдиного «тепер», адже якби воно був цілісне, то не мав би початку, що пов'язаний з минулим, і кінця, що переходить у майбутнє? Філософ Гегельштейн каже, що фсесфіт — це просто холодний юшка з часу, котрий постійно перемішується, і те, що ми звемо течією часу, є лише квантум флуктуацієн часового-просторового континууму…

— Я бачу, убервальдці мають чим зайняти себе довгими зимовими вечорами.

— …А темне сфітло вважається доказом цієї теорії, — продовжував Отто, не звертаючи на неї уваги. — Це — сфітло без часу. І те, що воно висфітлює — це не обоф’язково тепер.

Він замовк, ніби чогось чекаючи.

— Тобто з його допомогою можна робити знімки минулого? — спитала Сахариса.

— Або майбутнього. Або чогось іншого. Звісно, для реальності тут ніхтіше різниці.

— І оце ти пускаєш людям в очі?!

Отто завагався.

— Я справді стикатися з дивний речами. Ті ж гноми кажуть, що темне сфітло давати дифні… ефекти, але гноми такі забобонні, тош я не сприймав це всерйоз. Одначе…

Він понишпорив на захаращеній лаві й витягнув іконограф.

— Ох, лихо. Це фсе так складно, — промовив Отто. — Філософ Клюнґ каже, що мислення має темний бік і сфітлий бік, і темне сфітло ми, як би це сказати, бачимо темним внутрішнім зором…

Він знову замовк.

— Так? — ввічливо сказала Сахариса.

— Я чекав на гуркіт грому, — пояснив вампір. — Але, на жаль, ми не є в Убервальд.

— Ось тут я вже нічого не розумію.

— Ну, бачите, коли б я сказав шчось зловісне, на кшталт «темний внутрішній зір», в Убервальді, ми почули б раптовий гуркіт грому, — сказав Отто. — А якби вказав на вежу на пагорбі й прорік: «Ось вежа ся», неподалік мусиф би зловісно завити вофк. — Він зітхнув. — У стародавніх землях ландшафт сам знає, чого від нього чекають. А тут хіба що оточуючі дивитись на тебе як на бошевільний.

— Добре-добре. Отже, магічне світло дає містичні знімки, — сказала Сахариса.

— Дуже… заголовкове формулювання, — ґречно сказав Отто. Він показав їй іконограф. — Погляньте сюди. Я хотів робити знімок гнома, що працювала ф кабінеті Патриція, а отримав ось це.

Зображення являло собою мішанину тіней і плям, крізь які дійсно проглядався примарний силует гнома, котрий щось розглядав, лежачи на долівці. Але на все накладалась досить чітка постать Правителя Ветерані. Точніше, дві постаті Ветерані, що дивились одна на одну.

— Ну, це ж його кабінет, і він там постійно, — сказала Сахариса. — Це могло відобразитись у… магічному світлі?

— Мошливо, — сказав Отто. — Те, що фізично знаходитися в тому чи іншому місці, не завшди є тим, що реально знаходитися у цьому місці. Погляньте сюди.

Він передав їй інший знімок.

— Вдалий портрет Вільяма, — сказала вона. — Просто в цьому льосі. А… це, просто за ним, стоїть вельможний де Ворд, еге ж?

— Спрафді? — спитав вампір. — Я його не знаю. Але я знаю, що його не бути в льосі, коли я робив цей знімок. Проте… достатньо якийсь час поговорити з паном Вільямом, щоб переконатись, що, у пефному сенсі, його батько зафшди стояти у нього за спиною…

— Жахливо.

Сахариса подивилась довкола. Старий камінь стін був вкритий плямами й розводами, але точно не був закіптюженим.

— Я бачила… людей. Бійку. Полум’я. І… срібний дощ. Як дощ може йти під землею?

— Не знаю. Тому я й вифчаю темне сфітло.

Гамір нагорі підказав, що Вільям та Вернигора повернулись.

— Особисто я нікому про все це не казала б, — мовила Сахариса, прямуючи до драбини. — У нас і так достатньо проблем. Жахливо.

На цьому барі не було вивіски, тому що ті, хто знав про нього, не мали потреби якось його називати. Тим же, хто не знав, робити там було нічого. В цілому небіжчики Анк-Морпорку були законослухняною соціальною групою — хай навіть лише тому, що закон приділяв цьому спеціальну увагу — але якщо ви пізно ввечері без особливої потреби потрапляли до місця, відомого як «Бірс», про вашу подальшу долю вже ніхто не дізнавався.

Вампіри[*] приходили сюди повисіти, перекинчики — перекинутись слівцем, барабашки — погриміти горнятками, а упирів приваблювала тутешня «кривава Мері» із завжди свіжих інгредієнтів.

Двері з рипінням відчинились, і всі очі (кількість яких зовсім не дорівнювала подвоєній кількості голів) повернулись туди. Погляди з темних кутків уважно вивчали прибульців. Останні були зодягнені в чорне, але це нічого не означало. Носити чорне може хто завгодно.

Прибульці підійшли до шинквасу, і пан Шпилька постукав по брудному дереву.

Бармен кивнув. Як він добре знав, головне — щоб випадкові відвідувачі сплачували за випивку одразу, щойно її отримають. Не варто було дозволяти їм чекати на рахунок. Це вселило б у них надмірний оптимізм щодо їхнього власного майбутнього.

— Чим можу… — почав він, але рука пана Тюльпана вхопила його за шию і вкарбувала обличчям у шинквас.

— У мене сьогодні не кращий день, — сказав пан Шпилька у простір. — А пан Тюльпан потерпає від нерозв’язаних внутрішніх конфліктів. Запитання є?

У напівмороці піднялась напіввидна рука.

— Якого кухаря? — спитав голос.

Пан Шпилька вже відкрив рота для відповіді, коли раптом поглянув на свого напарника. Той саме вивчав широку експозицію наявних у барі напоїв. Мало хто знає рецептуру всіх коктейлів на світі. Рецептура ж більшості коктейлів у «Бірсі» вразила б і найкращого знавця.

— Написано: «Убий кухаря!», — пояснив голос. — Якого кухаря?

Пан Тюльпан увігнав два довгих шампури в стійку шинквасу, де вони й лишились стирчати, вібруючи.

— А які у вас є? — спитав він.

— Я тільки кажу, що гарний фартух, — сказав голос з напівмороку.

— Предмет заздрості для всіх моїх друзів, мля, — прогарчав пан Тюльпан.

Пан Шпилька ніби почув, як невидимі в темряві відвідувачі подумки підраховують можливу кількість друзів пана Тюльпана. Якщо хтось із них рахував на пальцях, йому вочевидь не довелося знімати черевики.

— Ясно, — сказав голос.

— Гаразд. Ми не хочемо створювати проблем, — сказав пан Шпилька. — Принаймні, не настільки. Нам просто потрібен перевертень.

Новий голос із напівмороку спитав:

— Навіщо?

— Є робота, — сказав пан Шпилька.

З темряви почувся приглушений сміх, і вперед виткнулась постать розмірами з пана Шпильку. На її голові видніли загострені вуха, а шерсть явно вкривала її до самісіньких кісточок. Жмутки шерсті стирчали з дірок у поношеній сорочці, і така ж шерсть їжачилась на руках.

— Я напівперевертень.

— А ще напівхто?

— Дуже смішно.

— Ти знаєш собачу мову?

Самопроголошений напівперевертень озирнувся на невидиму аудиторію, і пан Шпилька вперше відчув укол тривоги. Зовнішність пана Тюльпана, чиє око вже почало повільно обертатися в орбіті, а вени на лобі напружувались усе більше, не справляла звичного ефекту. В темряві чулось підозріле шарудіння. Пан Шпилька також заклався б, що чує смішки.

— Ну, знаю, — сказав перевертень.

А щоб тебе, подумав пан Шпилька. Одним звичним рухом він вихопив свій пістолет-арбалет і прицілився перевертневі просто межи очі.

— Вістря зі срібла, — сказав він.

Швидкість рухів опонента його вразила. Мить — і його горло схопила дужа п’ятірня. До шкіри притиснулись п’ять гострих пазурів.

— Вістря з органіки, — сказав перевертень. — Перевіримо, хто натисне швидше?

— Давай, — сказав пан Тюльпан, котрий теж щось стискав у руці.

— Це проста виделка, — сказав перевертень, ледве кинувши в той бік поглядом.

— Хочеш побачити, як вона швидко, мля, літає? — поцікавився пан Тюльпан.

Пан Шпилька спробував ковтнути, але зумів лише наполовину. Він знав, що мертві пальці не такі швидкі, як живі, але до дверей у будь-якому разі було не менше десяти кроків, і ця відстань, здавалося, більшала з кожним ударом серця.

— Гей, — сказав він. — В цьому немає потреби. Чого б нам усім не розслабитись? До речі, мені було б значно легше говорити, якби ти набрав нормальної форми…

— Без проблем, чуваче.

Перевертень зморщився і задрижав, анітрохи, одначе, не послаблюючи пальців на шиї пана Шпильки. Обличчя, риси якого почали жмакатися докупи, мінилось так страшно, що пан Шпилька, котрий за інших обставин добряче потішився б із такого видовища, цього разу мусив відвести погляд.

Це дозволило йому побачити тінь співрозмовника на стіні. Всупереч очікуванням, вона збільшувалась. Як і її вуха.

— Шось не так? — спитав перевертень.

Вирослі зуби помітно заважали йому говорити. Запах його дихання був навіть гіршим, ніж запах одягу пана Тюльпана.

— Мені здається, — вичавив пан Шпилька, встаючи навшпиньки, — що ми помилились адресою.

— Мені теж.

Біля шинквасу пан Тюльпан багатозначно зніс горло першій-ліпшій пляшці.

В приміщенні знову запала моторошна тиша: присутні подумки підбивали баланс можливих здобутків і втрат на найближче майбутнє.

Пан Тюльпан розбив пляшку об власного лоба. Здавалося, він зовсім не звертає уваги на навколишній світ. Просто у нього в руках опинилася пляшка, яка більше була йому не потрібна, а ставити її на шинквас означало витрачати зайві зусилля на координацію рухів.

Присутні перепідбили баланс.

— Він — людина? — спитався перевертень.

— Ну, «людина» — це тільки слово, — сказав пан Шпилька.

Він відчув, як непереборна сила починає хилити його до підлоги.

— Гадаю, нам краще піти, — обережно сказав він.

— Точно, — сказав перевертень.

Пан Тюльпан розбив велику банку з солоними огірками (принаймні, ці предмети були довгасті, округлі й зеленого кольору) і спробував встромити один із них у ніздрю.

— Якби ми хотіли залишитись, ми б залишились, — сказав пан Шпилька.

— Аякже. Але ви хочете піти. Ви і ваш… друг, — сказав перевертень.

Пан Шпилька позадкував до дверей.

— Пане Тюльпане, на нас чекають важливі справи, — сказав він. — Прокляття, та витягніть з носа того огірка! Ми маємо виглядати професіоналами!

— Це не огірок, — сказав хтось із напівмороку.

Коли за ними грюкнули двері, пан Шпилька відчув незвичне для себе полегшення. Утім, на свій подив, він також почув грюкіт засувів.

— Невдачка, — підсумував він, обтрушуючи з одягу пил і шерсть.

— Шо тепер? — спитав пан Тюльпан.

— Час подумати про план «Б», — відповів Шпилька.

— Чому б нам, мля, просто не товкти пики, доки хтось не розкаже, де той клятий пес?

— Спокусливо, — визнав пан Шпилька. — Але це ми залишимо для плану «В».

— Креветко.

Вони обернулися.

— Меляса-баляса, — бурмотів Старий Тхір Рон. — А я ж говорив, говорив!

Хитаючись, він перетнув вулицю, з пакунком «Часу» в одній руці та з повідком свого безпородного компаньйона — в другій. І побачив «Нову фірму».

— Гррумбель, — повідомив він. — Здоровий-коровий! Панове бажають газету?

Панові Шпильці здалося, що останнє речення, хоча й вимовлене наче б то тим самісіньким голосом, мало якусь ледь помітну дратівливу ваду. Крім того, воно мало сенс.

— Дріб’язок є? — спитав він пана Тюльпана, помацавши свої кишені.

— Ти що, збираєшся це купувати?! — здивувався той.

— На все свій час, пане Тюльпане, на все свій час. Тримайте, шановний.

— Двері, стерня, стерня, двері, креветко, — заявив Рон, додавши: — Кр-расно дякую, панове.

Пан Шпилька відкрив «Час».

— Тут пишуть…

Він замовк і придивився уважніше.

— «Ви бачили цього собаку»? — нарешті прочитав він. — Зар-раза.

Він подивився на Рона.

— Добре продається?

— Хлібать-копать. Креветко. Еге ж — пачками.

І знову — це невловиме відчуття, що з ним говорить не один співбесідник.

— Пачками, — повторив пан Шпилька.

Він опустив погляд на Ронового пса. Той був досить схожий на зображення в газеті. Але ж усі тер’єри схожі один на одного. І, в будь-якому разі, цей був на повідку.

— Пачками, — знову повторив він, і ще раз перечитав замітку. — Думаю, — повільно сказав він, — у нас з’явився план «Б».

Собака вуличного продавця пильно дивився їм услід, коли вони пішли геть.

— Близько. Аж надто близько, — промовив він, коли двійця зникла за рогом.

Старий Тхір Рон поклав газети просто в грязюку й витяг із глибин свого неоковирного пальто холодну сосиску.

Він розламав її на три рівні частини.

ЧАС

«І правда зробить вас вілбними!»

Екстрений випуск!

ВИ БАЧИЛИ ЦЬОГО СОБАКУ?

Винагорода за інформацію $25

Спочатку Вільямові було дещо ніяково. Проте Варта надала йому досить якісне зображення собаки, і тепер він відчував, що невеликий дружній жест у їхньому напрямку був би цілком доречний. Якщо він опиниться в глибокій біді (головою донизу), йому знадобиться хтось, хто зможе його витягти.

Він також переписав статтю про Патриція, додавши всю інформацію, в якій був хоч скількись упевнений — хоча її було зовсім небагато. Фактично, він ловив раків на безриб’ї.

Сахариса написала статтю про вихід «Сенсацій». Щодо цього Вільям теж вагався. Але, врешті-решт, це теж була новина. Вони не могли її проігнорувати, а ще вона заповнювала частину площі.

До того ж, йому подобався вріз, що починався словами: «Претендуючи на статус конкурента найстарішого видання Анк-Морпорку «Час», на Осяйній вулиці відкрилася…»

— У тебе виходить все краще, — сказав він через стіл.

— Так, — відповіла Сахариса. — Тепер, побачивши голого чоловіка, я б точно спитала його ім’я і адресу, адже…

Вільям долучився до загального хору:

— …газети купують заради імен!

Він відкинувся на стільці й відпив неймовірно жахливого чаю, завареного гномами. На якусь мить його огорнуло незвичне відчуття щастя. Дивне слово, подумав він. Одне з тих, котрі описують щось, що не видає звуків, але якби видавало, то ці звуки лунали б саме так. «Щастя». Такий звук, ніби на гарячій тарелі повільно тане ніжне безе.

Тут — і зараз — він був цілком вільний. Черговий випуск поклали до ліжечка, йому підіткнули ковдру і розповіли вечірню казку. Його було випущено. Вуличні торгівці, лаючись і спльовуючи, вже поверталися по нові примірники; вони тягли за собою візочки та штовхали перед собою тачки, якими розвозили газети. Звісно, десь за годину пащека верстата зголодніє знов, і він знову муситиме штовхати на гору величезну брилу, як той міфічний персонаж… як же там його звали?

— Хто був той герой, котрого прирекли котити на гору важкий камінь, який щоразу біля самісінької верхівки зривався вниз? — спитався він.

Сахариса не підвела погляду.

— Хтось, кому не завадила б тачка? — сказала вона, з силою сколюючи якісь папери.

Від Вільяма не сховались у її голосі нотки людини, якій належить переробити ще цілу купу неприємної роботи.

— Над чим ти працюєш?

— Над репортажем з «Анк-Морпоркського товариства реабілітації тяжкохворих за допомогою гри на баяні», — відповіла вона, швидко роблячи позначки.

— Там щось негаразд?

— Так. Пунктуація. Тобто її нема. Гадаю, нам варто замовити запасний комплект ком.

— Так навіщо ти з ним морочишся?

— Тут названо двадцять шість осіб.

— І всі — баяністи?

— Так.

— І вони це витримують?

— Їх же ніхто не змушує. О, між іншим, ще — на Брод-Веї сталась велика аварія. Перекинувся фургон, з якого висипалося кілька тонн борошна, це налякало коней, впряжених у віз зі свіжими яйцями, а поруч стояла цистерна з молоком… Як тобі такий варіант заголовка?

Вона підняла аркуш, на якому було написано:

ЗАМІШАНО НАЙБІЛЬШИЙ У МІСТІ ПИРІГ!!

Вільям дивився на напис. Так. Певним чином він містив усе. Чорний гумор бив у точку. Це було саме те, що треба, щоб забезпечити чимало веселощів у їдальні пані Секретової.

— Прибери другий знак оклику, — сказав він. — В усьому іншому, гадаю — досконало. Де ти про це почула?

— О, заходив констебль Фіггімент і розповів, — сказала Сахариса. Вона опустила очі й без потреби переклала кілька паперів. — Чесно кажучи, мені здається, що він трохи до мене небайдужий.

Крихітна, досі майже непомітна частинка Вільямового его раптом напружилась. Схоже, чимало молодих чоловіків з радістю повідомляли Сахарисі ту чи іншу інформацію. Він почув власний голос:

— Ваймз проти того, щоб будь-хто з його офіцерів спілкувався з нами.

— Авжеж, але, гадаю, розповідь про перекинутий фургон із борошном не рахується?

— Так, але…

— В будь-якому разі, що я можу вдіяти, коли молоді чоловіки прагнуть повідомляти мені ту чи іншу інформацію?

— Звісно, але…

— І в будь-якому разі, на сьогодні це все, — Сахариса позіхнула. — Я йду додому.

Вільям підвівся так швидко, що обдер коліна об край столу.

— Я тебе проведу, — сказав він.

— Який жах, уже чверть на восьму, — говорила Сахариса, вдягаючи пальто. — Чому ми мусимо стільки працювати?

— Тому що верстат ніколи не спить, — відповів Вільям.

Коли вони вийшли в тишу темної вулиці, він замислився, чи мав Правитель рацію щодо верстата. У верстаті таки було щось… примушуюче. Він був подібний до собаки, котрий не зводить із вас очей, доки ви його не нагодуєте. До потенційно небезпечного собаки. Собаки кусають людей, подумав Вільям. Але це — не новини. Це — жовтуха.

Сахариса дозволила провести себе до початку вулиці й зупинилась.

— Якщо тебе побачать зі мною, дідусь опиниться в незручному становищі, — сказала вона. — Я знаю, це смішно, але… сусіди, розумієш? І вся ця Гільдія…

— Я все розумію. Кхм.

Повітря між ними загусло — на мить, протягом якої вони дивились одне на одного.

— Не знаю, як би це сказати, — почав Вільям, знаючи, що рано чи пізно це має бути сказано. — Розумієш, ти, звісно, дуже приваблива дівчина, проте ти — не мого типу.

Вона обдарувала його найневиразнішим поглядом, який він тільки бачив, після чого сказала:

— Ти витратив на це повідомлення чимало слів, і мені слід тобі подякувати.

— Я просто подумав, що ми, ти і я, стільки часу проводимо разом…

— Та ні, я рада, що хтось із нас нарешті це сказав, — промовила вона. — Мабуть, на тобі, з твоїм умінням так гарно говорити, дівчата просто гронами виснуть? До завтрього.

Він дивився, як вона йшла до свого дому. За якийсь час у горішньому вікні засвітилася лампа.

Швидким бігом він повернувся до свого помешкання — достатньо пізно, щоб дістати Осудливий Погляд від пані Секретової, але не настільки пізно, щоб отримати відмову від їдальні; ті, хто запізнювався регулярно, мусили вечеряти за столом у кухні.

Сьогоднішня вечеря була добряче приправлена каррі. Одне з чудес столування у пані Секретової полягало в тому, що недоїдків завжди лишалося більше, ніж було подано харчів. Принаймні, з придатних до вжитку залишків обідів, сніданків та вечерь робилося набагато більше нових сніданків, вечерь та обідів (за рецептом «рагу плюс печеня плюс каррі»), ніж готувалося власне оригінальних страв, які й могли б дати всі ці залишки.

Схильність пані Секретової до каррі дещо дивувала, адже пані Секретова вважала інші частини світу категорією, лише трішечки пристойнішою за інтимні частини тіла. Втім, вона додавала підозрілий жовтий пилок такою крихітною ложечкою, ніби побоювалась, що хтось за столом зараз скине весь одяг і почне викидати які-небудь нетутешні коники. Головними ж інгредієнтами, схоже, були брюква, погано промиті родзини та рештки якоїсь холодної баранини. Хоча Вільям не пригадував, щоб вони будь-коли мали справжню баранину, неважливо, якої температури.

Для інших пожильців, утім, тут не було жодних проблем. Пані Секретова подавала справді великі порції, а вони були людьми, котрі оцінювали рівень кулінарної майстерності за кількістю того, що лежало на тарілці. Воно могло не мати надзвичайного смаку, зате ти йшов до ліжка з повним шлунком — що, в кінцевому рахунку, і важило.

Наразі за столом обговорювали новини дня. Підтримуючи свою роль людини, що підтримує багаття розмови, пан Борошнюк купив «Сенсації» та обидва випуски «Часу».

Всі зійшлися на тому, що новини в «Сенсаціях» значно цікавіші, хоча пані Секретова постановила, що теми про змій не повинні обговорюватись за столом, і газетам має бути заборонено спантеличувати ними достойних громадян. Утім, для задоволення туги по небачених далеких краях усім цілком вистачало і «жаб’ячих дощів» та тому подібного.

Жовтуха, думав Вільям, з ретельністю судмедексперта анатомуючи родзинку на своїй тарілці. Його високість таки мав рацію. Не новини, а жовтуха — розповідь про те, у що люди наперед готові повірити, бо думають, що вони про це знали завжди…

Патрицій, на загальну думку, був слизьким типом. Присутні за столом погодились, що всі там, нагорі, такі — принаймні, більшість із них. Пан Вітренко сказав, що в місті діється казна-що, і потрібні зміни. Пан Довгошахт сказав, що не береться відповідати за все місто, але торгівля дорогоцінними каменями останнім часом іде дуже жваво. Пан Вітренко сказав, що декому скрізь лафа. Пан Хилько висловив думку, що Варта не знайде і власну дупу, причому обома руками (зворот, через який йому ледь не довелося завершувати трапезу на кухні). Всі також дійшли згоди у тому, що Патрицій винен і йому слід піти. Головну страву завершили о 8.45, після чого було подано напіврозвалені сливи в рідкому соусі (пан Хилько, на знак мовчазної догани, отримав дещо меншу порцію).

Вільям поквапився піднятися до своєї кімнати. Він уже змирився з кухарськими здібностями пані Секретової, але полюбити її каву його могла б змусити хіба що радикальна хірургічна операція.

Він влігся на вузьке ліжко в темряві (пані Секретова надавала одну свічку на тиждень, а йому не дійшли руки прикупити ще) і спробував подумати.

Пан Підступп перетнув пустельну бальну залу. Його підбори лунко гриміли по дереву.

Позицію в колі свічок він зайняв з ледь помітним ваганням. Як зомбі, він завжди дещо нервувався поблизу відкритого вогню.

Він кашлянув.

— Так? — сказало крісло.

— Вони не знайшли собаку, — сказав пан Підступп. — Хоча, мушу зазначити, в усіх інших відношеннях вони зробили роботу якісно.

— Наскільки поганими будуть наслідки, якщо собаку знайде Варта?

— Наскільки я розумію, зазначений собака вже досить старий, — сказав пан Підступп в сяєво свічок. — Я проінструктував пана Шпильку не припиняти пошуків, але не думаю, що йому буде легко отримати доступ до громади собакоподібних.

— Але ж у місті є й перевертні, чи не так?

— Так, — рівно сказав пан Підступп. — Але вони не допоможуть. Їх не так багато, і сержант Ангва має у їхніх колах дуже високий статус. Вони не допоможуть чужим, бо вона про це неодмінно дізнається.

— І здасть їх Варті?

— Гадаю, вона чудово обійдеться і без Варти, — сказав Підступп.

— Можливо, той собака вже потрапив на стіл якогось гнома, — сказало крісло. Всі засміялись.

— Якщо справи підуть… не так, — сказало інше крісло, — хто відомий цим людям?

— Їм відомий я, — сказав пан Підступп. — Та я б не переймався. Ваймз завжди діє за правилами.

— Я завжди вважав його жорсткою й брутальною людиною, — сказало крісло.

— Саме так. І саме тому, що він теж себе таким вважає, він завжди діє за правилами. В будь-якому разі, збори Гільдій відбудуться вже завтра.

— Хто стане новим Патрицієм? — спитало крісло.

— Це стане предметом всебічного обговорення з виваженим урахуванням всіх без винятку точок зору, — сказав пан Підступп. Його голосом можна було змащувати годинники.

— Пане Підступп!

— Так?

— Із нами це не пройде. Патрицієм буде Нікчемський, чи не так?

— Пан Нікчемський, безумовно, користується повагою багатьох впливових громадян, — сказав адвокат.

— Чудово.

Продовження розмови повисло у затхлому повітрі.

Ніхто не сказав: «Чимало наймогутніших мешканців міста завдячують своїм становищем Правителеві Ветерані».

І ніхто не відповів: «Звичайно. Але для тих, хто любить владу, вдячність є товаром із дуже коротким терміном придатності. Ті, хто любить владу, воліють мати справу з об’єктивними обставинами. Вони ніколи не спробували б скинути Ветерані, але якщо він піде, вони діятимуть прагматично».

Ніхто не спитав: «Чи виступатиме хтось на захист Ветерані?».

Ніхто не відповів: «О, всі і кожен! Вони казатимуть: бідака… це все від перенапруження на службі… Вони твердитимуть: в тихому болоті чорти мешкають… Вони скажуть: авжеж… треба помістити його кудись, де він не завдасть шкоди собі чи іншим, чи не так? Вони запропонують: можливо, варто встановити йому невеличку статую? Вони визнають: ми повинні щонайменше закрити слідство проти нього — адже ми багато чим йому завдячуємо… Вони підсумують: ми повинні дивитись у майбутнє! І ось так, без зайвого галасу, й відбудуться зміни».

Ніхто не завершив: «Убити репутацію — яка чудова ідея! Звичайне вбивство спрацьовує лише один раз, а це працюватиме щодня».

Натомість одне з крісел сказало:

— Цікаво, чи не спробує вельможний Дауні або й той же пан Болотник…

Інше крісло відповіло:

— О, та киньте! Навіщо це їм? Набагато зручніше діяти за нашим планом.

— Це так. Пан Нікчемський має всі необхідні якості.

— Чоловік з хорошої сім’ї.

— Дослухається до думки простих людей.

— Сподіваюсь, не тільки простих людей?

— О, що ви. Він завжди готовий прийняти розумну пораду. Від компетентних… кіл.

— Йому знадобиться чимало таких порад.

Ніхто не сказав: він — бездарна маріонетка.

— Так чи інакше, Варту слід буде припнути на короткий повідок.

— Не турбуйтесь. Ваймз робитиме те, що накажуть. У нього немає виходу. Нікчемський буде не менш легітимним Патрицієм, ніж Ветерані. А Ваймз являє собою тип людини, котра повинна мати боса, оскільки це дає легітимність їй самій.

Підступп кашлянув.

— Це все, джентльмени? — спитав він.

— Як щодо «Часу Анк-Морпорку»? — поцікавилось крісло. — З цього боку вимальовується невелика проблема, чи не так?

— Їх сприймають як розвагу, — сказав пан Підступп. — І не сприймають всерйоз. Наклади «Сенсацій» уже вдвічі вищі, і це лише за один день. Причому «Час» недофінансовується. І їм нічим покривати дефіцит.

— Цікава історія була в «Сенсаціях» — про ту жінку й змію, — сказало інше крісло.

— Справді? — сказав пан Підступп.

Тим часом крісло, що заговорило про «Час», ще не завершило своєї думки.

— Мені було б спокійніше, якби кілька вправних хлопців розтрощили їхній верстат, — сказало воно.

— Це приверне увагу, — заперечило ще одне крісло. — А їм саме увага й потрібна. Кожен… писака на таке просто молиться.

— Ну, якщо ви наполягаєте…

— Я й не думав наполягати. Але «Час» закриється, — сказало крісло, і це було саме те крісло, до якого дослухались усі інші. — В юнакові ще забагато ідеалізму. Йому ще належить зрозуміти, що те, в чому суспільство зацікавлене, і те, що суспільству цікаво — це зовсім різні речі.

— Даруйте?

— Я маю на увазі, панове, що читачі, можливо, високо цінують його талант, але купують усе-таки «Сенсації». Бо вони цікавіші. Чи казав я вам коли-небудь, пане Підступп, що брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу?

— Дуже багато разів, ваша вельможносте, — відказав Підступп з лише дещо більш ядучою, ніж зазвичай, ввічливістю. Зауваживши це, адвокат одразу додав: — Безумовно, це і справді влучний вираз.

— Чудово, — зневажливо чмихнуло найповажніше крісло. — Не спускайте очей з наших… виконавців, пане Підступп.

Храм Ома на вулиці Дрібних божеств огорнула ніч, і тільки в ризниці блимав єдиний вогник. Це була свічка, що стриміла зі свічника, густо помережаного надзвичайно вибагливим орнаментом. Свічка, на свій штиб, надсилала молитву небесам. Ця молитва, в категоріях Євангелія від Злодюжок, проголошувала: «Не дай же нікому узріти, як ми тиримо це добро».

Пан Шпилька порпався у стінній шафі.

— Не можу знайти нічого під твій розмір, — сказав він. — Схоже… О, ні. Послухай, ладан використовують для воскуріння!

Тюльпан чхнув, розстрілявши протилежну стінку сандаловим шротом.

— Міг би, мля, раніше сказати, — пробурмотів він. — У мене і трохи паперу є.

— Знову нанюхався засобу для чищення казанів? — сердито сказав пан Шпилька. — Ти повинен бути в нормі, ясно тобі? Коротше, ось єдине, що тобі більш-менш пасуватиме…

Двері рипнули, і в приміщення увійшов низенький підстаркуватий жрець. Пан Шпилька інстинктивно вхопився за важкий свічник.

— Перепрошую, ви, е-е-е, на опівнічну службу? — здивувався старий, кліпаючи на світло.

Тепер руку пана Шпильки, що вже здійняв був свічник, спинив пан Тюльпан.

— Ви що, здуріли? Ви нормальна людина? — просичав він.

— Що таке? Ми ж не можемо дозволити, щоб він…

Пан Тюльпан вихопив срібного кийка з руки напарника.

— Та ви погляньте, мля, сюди. Га? — сказав він, ігноруючи ошелешеного жерця. — Це ж геніальний Селліні! П’ятсот років! Подивіться на цю різьбу! Мля, та для вас же це всього лише п’ять фунтів срібла!

— Насправді, е-е-е, це Футокс, — вставив жрець, чиє мислення ніяк не могло набрати потрібної швидкості.

— Що? Учень? — здивувався пан Тюльпан; від подиву він навіть припинив обертати очима.

Тюльпан перевернув свічник і подивився на підставку.

— Гей, і правда! Тут печатка Селліні, але є й маленьке «f». Вперше, мля, бачу його ранню роботу. Він, мля, теж був чудовим ювеліром — просто ганьба, що в нього було таке дебільне прізвище. Знаєте, преподобний, скільки за це можна було б виручити?

— Ми сподівались доларів на сімдесят, — із надією сказав жрець. — Ми знайшли це в старих меблях, що їх заповідала церкві одна старенька леді. Власне, ми тримали його тільки з сентиментальності…

— У вас лишилась скринька, в якій він лежав? — спитав пан Тюльпан, продовжуючи крутити свічника в руках. — Цей майстер робив чудові подарункові скриньки. З вишневого дерева.

— Е-е-е… ні, не думаю…

— От мля.

— Е-е-е… але ж цей свічник усе ще чогось вартий? Здається, у нас десь був ще один…

— Якщо знайти зацікавленого колекціонера, можна отримати тисячі чотири, — сказав пан Тюльпан. — Але, гадаю, якщо знайти другий свічник, можна отримати тисяч дванадцять. Футокс тепер страшенно, мля, популярний.

— Дванадцять тисяч! — пробелькотів жрець. В його очах промайнув відблиск смертного гріха.

— Чи й більше, — кивнув пан Тюльпан. — Пречудова робота. Я просто щасливий тримати її в руках. — Він із докором поглянув на пана Шпильку. — А ви хотіли використати це як важкий тупий предмет.

Він благоговійно поставив свічник на стіл і обережно протер його рукавом. А тоді з розвороту вперіщив жерця кулаком по голові. Той зі стогоном осів.

— І таку річ вони, мля, тримали у звичайній шафі, — сказав він. — Чесне слово, хочеться плюватись!

— Хочеш забрати? — спитав пан Шпилька, пхаючи одяг до торби.

— Ха. Не сумніваюсь, що будь-який барига в цих місцях просто пустить його на переплавку. Я, мля, такого гріха на душу не візьму. Давай уже знайдемо того, мля, собаку і заберемось із цього болота. Воно мене реально пригнічує.

Вільям упав, очуняв і безтямно подивився на стелю.

Двома хвилинами пізніше на кухні з’явилась пані Секретова, озброєна лампою, коцюбою та, що найважливіше, бігуді у волоссі. Подібна комбінація гарантувала перемогу над будь-яким непроханим гостем, за винятком хіба що найсильніших натур.

— Пане де Ворд! Що ви робите? Середина ночі!

Вільям підвівся і поглянув на відчинену шафу.

— Даруйте, пані Секретова, я перекинув каструлі. Я все відшкодую. Але де ж терези?

— Терези?!

— Терези! Кухонні терези! Де вони?

— Пане де Ворде, я…

— Де бісові терези, пані Секретова? — у відчаї скрикнув Вільям.

— Пане де Ворде! Що ви собі дозволяєте?

— Пані Секретова, доля всього міста — на шальках терезів!

На зміну її гніву повільно приходила розгубленість.

— На моїх терезах?

— Так! Тобто — може опинитись!

— Ну, гм… Взагалі-то вони на буфеті, за торбочкою з борошном. То ви кажете, доля всього міста?

— Цілком можливо! — запхавши до кишені важкі мідні гирьки, Вільям відчув, як вони відтягли полу його куртки.

— Візьміть-но старого мішка з-під картоплі, — порадила пані Секретова, геть збита з пантелику.

Вільям схопив мішка, повкидав усе туди і кинувся до дверей.

— Що, і Академії, і річки? — нервово спитала господиня.

— Саме так!

Пані Секретова зціпила вуста.

— Не забудьте потім добре помити терези! — сказала вона йому в спину.

До кінця свого шляху Вільям помітно сповільнив ходу. Великі залізні терези плюс повний набір гирьок нести не так-то вже й легко.

Але ж у цьому й була вся суть, чи не так? Вага! Спочатку бігцем, а потім — усе повільнішим кроком він ніс свій тягар крізь холодну туманну ніч, доки не досягнув Осяйної вулиці.

В приміщенні «Сенсацій» ще світилося. Цікаво, скільки триває робочий день у тих, хто просто висмоктує тексти з пальця, подумав Вільям. Але його тема — реальна. І навіть має цілком пристойну вагу.

Він гамселив у двері, доки йому не відкрив хтось із гномів. Шокований гном побачив, як Вільям де Ворд, явно не при собі, рвонув повз нього всередину і кинув на стіл терези з гирями.

— Будь ласка, підніміть пана Вернигору. Ми маємо підготувати новий випуск! І, даруйте, чи немає у вас десяти доларів?

Коли Вернигора — в нічній сорочці, проте в шоломі — з’явився в кімнаті, він далеко не одразу зрозумів, що відбувається.

— Ні, десять доларів, — пояснював Вільям ошелешеним гномам. — Десять доларових монет. А не суму в десять доларів.

— Навіщо?

— Щоб побачити, скільки важать сімдесят тисяч!

— Але у нас немає сімдесяти тисяч!

— Послухайте, — терпляче сказав Вільям. — Вистачило б навіть однієї однодоларової монети. Десять монет просто дозволять отримати більшу точність, от і все. А далі я все вирахую.

Врешті-решт десять ретельно відібраних монет було надано зі спільної каси гномів, після чого старанно зважено. Відкривши чисту сторінку свого записника, Вільям занурився в несамовиті підрахунки. Гноми спостерігали за ним так, ніби він готувався до якогось алхімічного експерименту. Коли він нарешті підняв на них погляд, з його очей промінилося світло одкровення.

— Майже третина тонни, — сказав він. — Саме стільки важать сімдесят тисяч доларових монет. Гадаю, справді добрий кінь може підняти це і ще й вершника, але… Ветерані ходить з ціпком, ви його бачили. Йому знадобилася б ціла вічність, аби повантажити гроші, та й навіть тоді він не зміг би далеко заїхати. Ваймз, напевне, про це вже подумав. Він же сказав, що факти ненормальні.

Вернигора став перед рядами пеналів з літерами.

— Чекаю команди, шеф, — сказав він.

— Значить, так… — Вільям завагався. Йому були відомі факти, але що вони означали?

— Зробіть заголовок: «Хто підставив Правителя Ветерані?» Далі текст… е-е-е… — Вільям бачив, як руки гнома сновигають над скриньками зі шрифтом. — Е-е-е… гм… «Міська варта Анк-Морпорку розшукує як мінімум одного невідомого, що причетний до… до…»

— Інциденту? — припустив Вернигора.

— Ні. «…до замаху, що стався в палаці вранці у вівторок».

Вільям зачекав, доки гном впорається з набором. Читати, що набирає Вернигора, слідкуючи за рухами його рук, було все легше й легше: «в-і-в-п-о…»

— Ви переплутали «п» із «т», — сказав він.

— О, точно. Вибач. Давай далі.

— Гм… «Деякі докази дозволяють припустити, що, всупереч версії про напад Правителя Ветерані на його власного секретаря, Патрицій міг стати випадковим свідком злочину».

Руки гнома вихоплювали літеру за літерою. «в-и-п-а-д…»

Руки спинилися.

— Ти впевнений, що все так і було? — спитав Вернигора.

— Ні, але ця теорія нічим не гірша за будь-яку іншу, — відповів Вільям. — Срібло вантажили на коня не для втечі, а для того, щоб його знайшли. Хтось мав певний план, але план не спрацював. Принаймні, в цьому я впевнений точно. Гаразд… З абзацу: «Коня в стайні було навантажено третиною тонни монет, проте за станом здоров’я Патрицій…»

Один із гномів розпалив грубку. Другий витягав з верстата форми з попереднім випуском. Типографія поверталась до життя.

— Тут десь вісім дюймів, плюс заголовок, — сказав Вернигора, коли Вільям закінчив. — Це не годиться. Не хочеш додати ще якихось матеріалів? Сахариса підготувала щось про бал у леді Селашіль, і є ще кілька коротких заміток.

Вільям позіхнув. Останніми днями він явно замало спав.

— Додавайте, — сказав він.

— Крім того, є семафорне повідомлення з Ланкру — прийшло, коли ти пішов додому, — сказав гном. — Довелося віддати 50 пенсів листоноші. Пам’ятаєш, ти по обіді надсилав запит? Про змій, — уточнив він, дивлячись на розгублене обличчя Вільяма.

Вільям пробіг повідомлення, ретельно записане на тонкому папері рівним почерком семафорографіста. Напевне, на той час це було найдивовижніше повідомлення, надіслане з допомогою нових технологій. Король Ланкру, схоже, добре засвоїв, що семафорні повідомлення оплачуються за кількістю слів.

«ЛАНКРІ НІКОЛИ ПОВТ НІКОЛИ ЖІНКИ НАРОДЖУВАЛИ ЗМІЙ КРАПКА НОВОНАРОДЖЕНІ ЦЬОГО МІСЯЦЯ ВІЛЬЯМ ГІЙОМ ЙОЛАНТА КАРТЕР КАТАСТРОФА КРАПКА РУКИ НОГИ Є ЛУСКИ ОТРУТИ НЕМА КРАПКА»

— Ха! Є! — вигукнув Вільям. — Дайте мені п’ять хвилин, і я зроблю з цього текст. Тоді й побачимо, чи здатен меч істини вразити дракона брехні.

Боддоні співчутливо подивився на нього.

— Хіба не ти казав, що брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу? — спитав він.

— Але ж це правда!

— І де ж її взуття?

Вернигора кивнув гномам, що позіхали довкола:

— Ідіть досипати, хлопці. Я все заверстаю.

Він спостерігав, як вони по черзі зникають у льосі. Потому сів, витягнув маленьку срібну коробочку й відкрив її.

— Нюхнеш? — спитав він, простягаючи коробочку Вільямові. — Найкраще з усього, що ви, люди, винайшли. «Червоний підсушений Ватсона». Прочищає мізки на раз. Ні?

Вільям заперечно похитав головою.

— Для чого вам все це потрібно, пане де Ворде? — спитав Вернигора, втягуючи кожною ніздрею гігантську дозу порошку.

— Тобто?

— Зверни увагу, я не хочу сказати, що ми цього не цінуємо, — сказав Вернигора. — Це приносить прибуток. Але ми отримуємо все менше замовлень. Схоже, всі до єдиної граверські майстерні вдарились у типографську справу. Все, чого ми досягли — це відкрили їм шлюз. Що ж, врешті-решт вони нас зроблять. За ними стоять великі гроші. Не побоюся зізнатись, що дехто з хлопців подумує все розпродати і повернутися до свинцевих шахт.

— Ви не можете!

— Даруй, — мовив Вернигора, — ти маєш на увазі, що ти цього не хотів би. Я тебе розумію. Але ми відклали дещо на чорний день. Тож із нами все буде гаразд. Насмілюсь також припустити, що ми могли б збути верстат. Тож дещиця грошей на дорогу додому у нас знайдеться. І, власне, це саме те, заради чого ми все це робили — гроші. А ти?

— Я? Бо… — Вільям затнувся.

Правда полягала в тому, що він і не збирався щось робити. Власне, він взагалі не приймав жодних рішень. Просто одна подія непомітно вела до іншої, а потім з’явився вічно голодний верстат, що й зараз чекав на їхню працю. Ти так тяжко працював, щоб нагодувати його, а він вже за годину був так само голодний, тим часом як плоди твоїх зусиль врешті-решт потрапляли до кошика номер шість на подвір’ї Гаррі Сечі — і це був тільки початок бід. Нарешті у Вільяма з’явилась постійна робота — і що ж? Все, що він робив, було не реальніше за піщаний замок, збудований на лінії прибою.

— Не знаю, — визнав він. — Гадаю, це просто тому, що я до пуття не вмію нічого іншого. А тепер і не можу уявити, щоб займатися чимось іншим.

— Але кажуть, що твоя рідня має цілі скрині золота.

— Пане Вернигоро, я нездара. Мене навчали бути нездарою. Все наше призначення полягало в тому, щоб бути в зборі на випадок війни, де ми могли б зробити яку-небудь героїчну дурницю і благополучно загинути. Все, що ми головним чином робили — це збирали речі. Або ідеї.

— То ти зі своїми не в злагоді.

— Слухайте, мене не приваблює відверта розмова на цю тему, розумієте? Мій батько — не найкраща людина. Вам потрібен точний портрет? Він не дуже любить мене, а я не люблю його. Коли на те пішло, він нікого не любить. Особливо гномів і тролів.

— Закон не зобов’язує любити гномів і тролів, — сказав Вернигора.

— Так, але закон мусив би заборонити нелюбов до них у тій формі, в якій він її сповідує.

— Он як. Що ж, тепер ти дав точний портрет.

— Може, вам ще й знайомий термін «нижчі раси»?

— А тепер ти його розфарбував.

— Він навіть більше не живе в місті. Каже, що тут забагато сміття.

— Спостережливий пан.

— Ні, йдеться про…

— Та розумію я, про що йдеться, — урвав Вернигора. — Доводилось зустрічати подібних людей.

— Ви казали, що робили все заради грошей, — сказав Вільям. — Це правда?

Гном кивнув у сторону штабеля свинцевих зливків біля верстата.

— Ми прагнули перетворити свинець на золото, — сказав він. — У нас було повно свинцю. Але ми потребували золота.

Вільям зітхнув.

— Мій батько часто повторював, що гноми здатні думати тільки про золото.

— Досить справедливо, — гном узяв ще порошку. — Але помилка в тому, що… Дивись: якщо людина здатна думати тільки про золото, вона — глитай. Якщо ж про золото думає гном, він — просто гном. Це інше. Як там ви називаєте чорношкірих людей, що мешкають в Гевандаленді?

— Я знаю, як їх називає батько, — сказав Вільям. — Але я називаю їх гевандалендцями.

— Справді? Гаразд. Кажуть, що серед них є плем’я, де чоловік перед весіллям повинен вбити леопарда й подарувати його шкуру нареченій. Знаєш про таке? Тут те саме. Гном для весілля повинен мати золото.

— Тобто… як посаг? Але я думав, що гноми не роблять різниці між…

— Авжеж, просто гноми, що бажають одружитися, викуповують одне одного у батьків.

— Викуповують?! — перепитав Вільям. — Як можна купувати мислячих істот?

— Бачиш? Знову непорозуміння через культурні відмінності. Хлопче, щоб виростити гнома до шлюбного віку, потрібні величезні гроші. Харчі, одяг, кольчуги… І це — рік за роком. Такі витрати потребують відшкодування. Крім того, інший гном отримує цінний здобуток. І його варто оплатити золотом. Або дорогоцінним камінням. Це традиція. Ти ж, мабуть, чув вираз «вартий стільки золота, скільки важить сам»? Звичайно, якщо гном працював на своїх батьків, це враховується при підбитті кінцевого балансу. Зрештою, той, хто довго відкладав своє весілля, може претендувати на повернення чималої плати… Якось ти дивно на мене дивишся.

— Просто у нас такі речі відбуваються по-іншому… — пролопотів Вільям.

Вернигора гостро подивився йому в очі.

— Та невже? І що ж ви використовуєте натомість?

— Ну… Мабуть, вдячність, — сказав Вільям.

Він дуже хотів, щоб ця розмова припинилася просто зараз. Вони заходили на тонкий лід.

— І в яких одиницях вона обчислюється?

— Ну… Власне, ні в яких…

— А чи не породжує це проблем?

— Іноді.

— Ось як. Що ж: ми теж знайомі зі вдячністю. Але наша традиція передбачає, що молодята починають спільне життя як… ґ’дарака… ну, вільними, нікому не зобов’язаними, без боргів, новими гномами. Тільки тоді їхні батьки мають повне право надати їм дорогоцінні весільні подарунки — значно дорожчі за посаг. Але це вже питання любові й поваги, а не стосунків боржника і кредитора… хоча мушу зазначити, що ці людські слова не найкраще відповідають тому, про що йдеться. Так чи інакше, це працює. Принаймні, останню тисячу років.

— Думаю, для людини все це звучить трохи… бездушно, — сказав Вільям.

Вернигора обдарував його ще одним пильним поглядом.

— Ти маєш на увазі — в порівнянні з великодушними методами, за допомогою яких дають лад своїм справам люди? — спитав він. — Можеш не відповідати. Так чи інакше, ми з Боддоні хочемо відкрити спільну шахту, і ми — дорогі гноми. Ми знаємо, як обробляти свинець, і ми подумали, що за рік-два господарювання увіб’ємось в колодочки.

— Ви одружуєтесь?

— Ми б хотіли, — сказав Вернигора.

— О… гм… вітаю, — промовив Вільям.

Він знав достатньо, щоб не згадувати про той факт, що обоє гномів виглядали як маленькі воїни-варвари з довгими бородами. В традиційному вбранні так виглядали вони всі[*].

Вернигора усміхнувся.

— Не нервуйся так через батька, хлопче. Все змінюється з часом. Моя бабуся колись думала, що люди — це вид безшерстих ведмедів. Більше не думає.

— І що ж змусило її перестати так думати?

— Гадаю, її смерть.

Вернигора підвівся і поплескав Вільяма по плечу.

— Давай, треба завершувати випуск. Мусимо почати друк, щойно прокинуться хлопці.

Коли Вільям повернувся, вже готувався сніданок, а на нього чекала пані Секретова. Її вуста були міцно стиснуті в ниточку, що свідчило про її внутрішнє кипіння.

— Я змушена вимагати пояснень щодо подій минулої ночі, — заявила вона, перепиняючи йому шлях. — А також попередити вас про необхідність звільнити кімнату до кінця тижня, якщо ваша ласка.

Вільям був надто виснажений, щоб брехати.

— Я хотів з’ясувати, скільки важать сімдесят тисяч доларів, — сказав він.

Обличчя господині перемінилося. Вона знала про походження Вільяма, оскільки належала до тих жінок, що дізнаються про такі речі дуже швидко. І зміни на її обличчі свідчили про певну внутрішню боротьбу, пов’язану з тим очевидним фактом, що сімдесят тисяч — це таки поважна сума.

— Можливо, я трішечки погарячкувала, — кинула вона пробний камінь. — Ви з’ясували, скільки важать ті гроші?

— Так, дякую.

— Можливо, ви хотіли б залишити терези в себе на кілька днів, на випадок, якщо вам знадобиться зважити ще?

— Гадаю, я вже зважив достатньо, пані Секретова, але все одно дякую.

— Сніданок уже почався, пане де Ворде, проте… ну що ж, гадаю, цього разу я могла б зробити виняток.

За сніданком він отримав друге варене яйце. Це був рідкісний знак симпатії.

Решта пожильців уже занурились в активне обговорення останніх новин.

— Я щиро вражений, — сказав пан Стельмах. — І як вони примудряються все це дізнаватись?

— Тут мимоволі замислишся, скільки всього нам ще не повідомляють, — сказав пан Вітренко.

Вільям послухав ще трохи, але скоро не стримався.

— Щось цікаве в газеті? — безневинно поцікавився він.

— Жінка з Бриковницької вулиці стверджує, що її чоловіка викрали ельфи, — сказав пан Борошнюк, помахавши номером «Сенсацій». Заголовок чітко висвітлював тему:

МОГО ЧОЛОВІКА ВИКРАЛИ ЕЛЬФИ!

— Це вигадка! — вигукнув Вільям.

— Ні в якому разі, — сказав Борошнюк. — Тут є ім’я і адреса цієї пані, ось, будь ласка. Вони б не друкували цього, якби не мали підтверджень, чи не так?

Вільям зазирнув в газету.

— Таж я знаю цю леді, — сказав він.

— От бачите!

— Саме вона минулого місяця заявляла, що її чоловіка викрала велика срібляста тарілка, яка спустилася з неба, — продовжував Вільям, котрий мав гарну пам'ять на подібні речі. Він тоді ледь не помістив цю дивовижу до свого новинного листа, але, на щастя, передумав. — А ви, пане Хилько, сказали, що ні для кого не секрет, що насправді її чоловік викрав себе сам — у компанії з леді на ймення Фло, котра до того працювала офіціанткою в шашличній Харги.

Пані Секретова обдарувала Вільяма промовистим поглядом, що чітко давав зрозуміти: справу про нічне викрадення кухонного начиння може бути порушено знову будь-якої миті, попри всі знаки уваги у вигляді варених яєць.

— Я не в захваті від подібних розмов за столом, — холодно сказала вона.

— Все просто, — сказав пан Стельмах. — Він, мабуть, повернувся.

— Зі срібної тарілки чи від Фло? — спитав Вільям.

— Пане де Ворде!

— Я тільки спитав, — сказав Вільям. — О, до речі, тут написано і про розкриття пограбування ювелірної крамниці. Яка ганьба — грабіжником виявився Дункан «Це-Все-Я».

— Той ще душогуб, судячи з усього, — сказав пан Вітренко. — Просто неймовірно, що Варта його не заарештувала.

— Особливо коли врахувати, що він бігає до них щодня, — сказав Вільям.

— Навіщо?

— Щоденна пайка та ліжко на ніч, — сказав Вільям. — Розумієте, Дункан «Це-Все-Я» зізнається в усьому. Первородний гріх, убивства, дрібні крадіжки… Що завгодно. А коли його справи йдуть зовсім кепсько, він ще й просить за себе винагороду.

— В такому разі, Вартові мусять щось із ним зробити, — сказала пані Секретова.

— Наскільки мені відомо, зазвичай вони дають йому чашку чаю, — сказав Вільям. Він помовчав і ризикнув: — А в іншій газеті було щось цікаве?

— О, вони все намагаються довести, що Ветерані ні в чому не винен, — сказав пан Борошнюк. — А король Ланкру стверджує, що жінки в його країні не народжують змій.

— А що ж йому ще робити, авжеж? — вставила пані Секретова.

— Ветерані точно щось накоїв, — сказав пан Вітренко. — Інакше з якого б дива він завжди допомагав цим нишпоркам із Варти? Ні в чому не винні люди так не чинять, на мою скромну думку[*].

— Мені здається, існує достатньо підстав сумніватися в його провині, — сказав Вільям.

— Та що ви, — сказав пан Вітренко таким тоном, що стало зрозуміло: Вільямову думку він вважає відчутно скромнішою за свою. — В будь-якому разі, наскільки я розумію, сьогодні відбудуться збори Гільдій, — він зневажливо форкнув. — Настав час змін. По щирості, нам не завадив би лідер, котрий трохи більше дослухається до думки пересічних громадян.

Вільям зиркнув на пана Довгошахта, гнома, що мирно нарізав грінку на дрібні брусочки. Можливо, той нічого не помітив. Можливо, тут і нічого було помічати, а Вільям просто став надто чутливим. Але роки спілкування з вельможним де Вордом таки розвинули в ньому слух на деякі речі. Досвід підказував, що фрази на кшталт «думка пересічних громадян», самі по собі безневинні й достойні, іноді використовуються для наказу дати комусь батогів.

— Що ви маєте на увазі? — спитав Вільям.

— Місто стало… завеликим, — сказав пан Вітренко. — За старих часів браму тримали на замку, а не відчиняли всім і кожному, і громадяни могли не замикати свої домівки.

— Та й нічого було у нас красти, — сказав пан Стельмах.

— Це правда. Зараз грошей у місті значно більше, — підтвердив пан Хилько.

— Але не всі вони тут лишаються, — сказав пан Вітренко.

Це теж було правдою. Грошові перекази заробітчан були головною експортною статтею міста, а головними заробітчанами завжди були саме гноми. Вільям, щоправда, знав, що більша частина цих грошей знову поверталася до міста, тому що гноми воліли отоварюватись у найкращих гномських ремісників, а найкращі гномські ремісники в ці дні здебільшого працювали саме в Анк-Морпорку. І вони теж надсилали гроші додому. Хвиля золотих монет перекочувалася до міста й від нього, завмираючи вкрай рідко, проте це турбувало всіх міських Вітренків.

Пан Довгошахт узяв варене яйце і спокійно вставив його в спеціальну склянку.

— В місті забагато народу, — повторив пан Вітренко. — Я нічого не маю проти… чужинців, боги свідки, але Ветерані дозволив цьому зайти надто далеко. Всім ясно, що нам потрібен хтось, готовий повестися трохи жорсткіше.

Пролунав металевий звук. Пан Довгошахт, продовжуючи уважно споглядати яйце, нахилився і витяг зі своєї торби невеличку, але дуже сокиристу з вигляду сокирку. Все ще дивлячись на яйце так, ніби воно мало ось-ось кинутись навтьоки, він повільно відхилився назад, на мить завмер — і раптом лезо його сокири розмазалось у повітрі срібною дугою.

Верхівка яйця безгучно злетіла в повітря, крутнулася на висоті кількох футів і впала поруч зі склянкою.

Пан Довгошахт кивнув сам до себе, а тоді подивився на зблідлі обличчя оточуючих.

— Даруйте, — сказав він. — Я щось пропустив?

Після цього, як висловилась би Сахариса, загальна розмова зім’ялася.

Вільям придбав собі випуск «Сенсацій» дорогою на Осяйну і, вже не вперше, замислився, хто ж туди пише. Він би так не зумів, це однозначно. Якось, коли в місті не відбувалось нічого цікавого, він спробував заради експерименту вигадати кілька безневинних абзаців, але з’ясував, що це значно важче, ніж здається. Як він не намагався, йому так і не вдалося перемогти власні здоровий глузд та інтелект. До того ж, брехати було Неправильно.

Він із сумом зауважив, що в «Сенсаціях» використали й історію про собаку, котрий вміє розмовляти. О, і ще одну, якої він раніше не чув: ночами довкола шпилів Невидної Академії ширяє дивна істота. «ЛЮДИНА-МЕТЕЛИК?» — кричав заголовок. Дурниця-брехенька, подумав Вільям.

Що його найбільше вражало у великому журі з «Апартаментів» пані Секретової — якщо про їхню специфіку взагалі варто було розмірковувати — так це те, що заперечення подібних дурниць для них слугувало б лише доказом правдивості. Адже хіба хтось став би заперечувати те, чого й так не існує?

Вільям зрізав шлях через стайні на Ручайному провулку. Як і вулиця Осяйна, Ручайний провулок існував лише для того, щоб нетрі міста теж мали адреси. Як правило, до цієї місцини ви потрапляли, лише перетинаючи її дорогою до чогось цікавішого. На самому ж провулку можна було побачити тільки напівсліпі стіни складських приміщень, напіврозвалені повітки та — увага! — «Прокатні стайні Гобсона».

Стайні були величезні — особливо відтоді, як Гобсон придумав робити їх багатоповерховими.

Віллі Гобсон був ще одним з бізнесменів формації Короля Золотої Ріки; він знайшов свою нішу, опанував її й так розширив, що гроші полились невпинним потоком. Багато хто в місті раз у раз потребував коня, але мало хто мав де його утримувати. Для цього потрібні були стайня, візник, сіновал… А от для того, щоб винайняти коня у Віллі, потрібні були тільки кілька доларів.

Крім того, в стайнях у Віллі багато хто тримав власних коней. Тож біля них весь час юрмився народ. Клишоногі гобліноподібні прислужники, що порались на стайнях, ніколи не завдавали собі клопоту перепиняти кого б то не було, якщо тільки не виглядало на те, що цей хтось заховав під одягом коня.

Вільям озирнувся, і тут голос звідкись із боку огорнутих імлою денників сказав:

— Др-руже, зажди.

Він втупився в сутінки. З денників на нього дивились кілька коней. Подалі водили в різних напрямках інших коней, десь перегукувались люди — звичайний для стаєнь гармирдер. Але саме в тій ділянці простору, звідки, здавалось, почувся голос, панувала зловісна тиша.

— Мій абонемент дійсний ще два місяці, — сказав він у темряву. — І, даруйте мені, попередній набір столового срібла, швидше за все, виготовляли з суміші свинцю та перегною.

— Я — не гр-рабіжник, друже, — сказала темрява.

— Хто тут?

— Ти знаєш, що тобі треба для здоров’я?

— Ну… авжеж. Робити зарядку, регулярно харчуватися, повноцінно спати, — Вільям роздивлявся довгі обриси денників. — Гадаю, насправді ви мали на увазі, чи знаю я, що мені для здоров’я не треба. В контексті важких тупих предметів та гострих металевих виробів. Так?

— В цілому, так. Ні, не ворушись. Стій там, де я тебе бачу, і все буде добре.

Вільям поміркував над цим.

— Так, але якби я стояв там, де ви мене не бачите, все було б іще краще.

Хтось зітхнув.

— Слухай, давай зустрінемось на середині… Ні! Стій!

— Але ж ви сказали…

— Просто стій на місці, мовчи і слухай!

— Гаразд.

— Я чув пр-ро місцеперебування певного собаки, котрий багато кого цікавить, — повідомив таємничий голос.

— А. Он що. Так, його шукає Варта. І що? — Вільямові здалося, що він розрізняє в мороці дещо темнішу масу. Більше того — він відчув Запах, незважаючи навіть на загальну атмосферу стаєнь.

— Рон? — сказав він.

— Я що, говорю, як Рон? — спитав голос.

— Не… не дуже. Тож із ким маю честь?

— Можеш звати мене… Кость{21}.

— Кость?

— Щось не так?

— Та наче ні. Чим можу служити, пане Костю?

— Пр-рипустімо, хтось знає, де той бідолашний песик, але не хоче мати спр-рав із Вартою, — сказав голос Костя.

— Чому?

— Припустімо, Варта може спричинити ускладнення в житті певної особи. Це — одна з пр-ричин.

— Гаразд.

— Припустімо також, що містом вештаються негідники, котр-рі дуже хотіли б, аби бідолашний песик ніколи нічого не розповів. І навіть Варта може його не захистити. Варті ж собаки все одно.

— Справді?

— О, так, Варта думає, що собаки зовсім не мають пр-рав. І це — ще одна причина.

— Є й третя причина?

— Так. Я читав в газеті про винагор-роду.

— А. І що?

— Там була помилка. Написано — двадцять п’ять доларів, а тр-реба — сто.

— Он як. Розумію. Але звести на пси цілих сто доларів — це забагато, пане Костю.

— Не на цього пса, якщо ти мене розумієш, — заперечила темрява. — Цей пес має що р-розказати.

— Та невже? Певно, це — знаменитий на весь Анк-Морпорк пес, що вміє розмовляти?

Кость загарчав.

— Собаки не вміють р-розмовляти, це всі знають. Але є ті, хто розуміють собачу мову.

— Тобто перевертні?

— Пр-риблизно такого р-роду.

— Але єдиний перевертень, якого я знаю, працює у Варті, — сказав Вільям. — Тобто ви пропонуєте мені сплатити вам сотню тільки за те, щоб я мав можливість передати Гава Варті?

— Ти ж знайшов спільну мову з Ваймзом, хіба ні? — спитав Кость.

— Але ж ви сказали, що не довіряєте Варті. Як вам відомо, я завжди слухаю, що мені кажуть.

Кость хвильку помовчав. Тоді сказав:

— Гар-разд. Собака та перекладач. Сто п’ятдесят доларів.

— Те, що може розказати цей собака, має відношення до подій у палаці кілька днів тому?

— Можливо, можливо. Дуже навіть можливо. Можливо, це саме так і є.

— Я хочу бачити, з ким я розмовляю, — оголосив Вільям.

— Неможливо.

— От біда, — сказав Вільям. — Що ж, ви мене переконали. Я просто піду, візьму сто п’ятдесят доларів, чом би й ні, принесу їх сюди й віддам вам, еге ж?

— Гарна думка.

— Неможливо.

— О, то ти мені не віриш? — сказав Кость.

— Саме так.

— Гм… Припустімо, я р-розкажу частину інформації за спасибі. Так би мовити, дам лизнути ескімо.

— Далі.

— Це не Ветер-рані порізав того чоловіка. Це був інший чоловік.

Вільям занотував це, а потім перечитав.

— І що це дає? — сказав він.

— Це важливо. Навряд чи багато хто про це знає.

— Бо тут нічого знати! Є описання того чоловіка?

— У нього на литці собачий укус, — сказав Кость.

— Завдяки цьому його легко буде впізнати на вулиці, правда ж? От тільки що мені робити — потайки задирати перехожим холоші?

Голос Костя видався ображеним.

— Все чесно, я дав тобі новини. Якщо вони з’являться в газеті, це стур-рбує певних осіб.

— Авжеж — вони турбуватимуться, чи не з’їхав я з глузду! Ви повинні розповісти мені щось серйозніше. Ви можете його описати?

Кость хвилину помовчав, а коли його голос почувся знову, він лунав невпевнено.

— Ти маєш на увазі, як він виглядає? — спитав він.

— Звісно!

— Гм… Розумєш, ми… Тобто — ми ж говоримо про собаку! А пер-ресічний пес здебільшого дивиться знизу вгору. І людина для нього, як правило, виглядає наче гор-ра з двома ніздрями на вер-рхівці… Я так думаю.

— Мало ж від цього допомоги, — сказав Вільям. — Вибачте — я поспіша…

— От як людина пахне — це зовсім інша справа. Тобто — для собаки, — швидко сказав голос Костя.

— Добре, скажіть мені, як він пахнув.

— Щось я не бачу перед собою купи грошей!

— Слухайте, пане Костю. Я навіть не почну думати, де мені взяти стільки грошей, доки не отримаю хоч якийсь доказ того, що вам і справді щось відомо!

— Гар-разд, — сказав через кілька секунд голос із темряви. — Створено Комітет з відкликання Патриція. Оце вже, сподіваюсь, новина?

— І що в ній нового? Змови проти нього плетуть уже стільки років!

Знову запала мовчанка.

— Знаєш, — сказав Кость, — було б набагато простіше, якби ти просто приніс гроші, а я б усе р-розповів.

— Поки що ви не розповіли нічого. Розкажіть мені все, і тоді я вам заплачу. Якщо це правда.

— Аякже! Язик не тільки без кісток!

— Тоді, схоже, нам не домовитись, — сказав Вільям, ховаючи записник.

— Стій, стій… Ось. Спитай Ваймза, що робив Патрицій перед самісіньким нападом.

— І що ж він робив?

— Побачимо, чи зможеш ти дізнатися.

— Замало даних, щоб намагатись.

Відповіді не було. Вільямові здалося, що він почув якесь шаркання.

— Агов?

Він почекав ще трохи й дуже обережно рушив вперед.

З мороку в нього втупились кілька коней. І ніде — жодних ознак невидимого інформатора.

Доки він вибирався на світло, думки в його голові так і відштовхували одна одну, але в центрі сцени, на диво, гордовито красувалась чи не найменш значуща з них. Що це за вираз — «Язик не тільки без кісток»? Щоправда, він чув вираз «У нього не тільки язик без кісток», виниклий у часи жорстокішого, ніж інші, правителя Анк-Морпорку, котрий піддавав ритуальним тортурам кожного танцівника Морріс-денсу{22}. Але «Язик не тільки без кісток» — який в цьому сенс?

І тут йому сяйнуло.

Кость був іноземцем. Це все пояснювало. Він розмовляв так, як міг би розмовляти Отто, якби досконало опанував вимову, але так і не зрозумів принципу використання прислів’їв.

Вільям записав свій здогад.

Запах диму він відчув у ту ж мить, коли почув важкий глиняний виляск, ніби неподалік раптом запрацював над формовкою гігантського глечика відповідних розмірів гончар. За мить повз нього, тягнучи довгу драбину, важко протупали четверо големів. Не замислюючись, він кинувся слідом, автоматично відкриваючи нову сторінку свого записника.

Вогонь був споконвічним жахом тих частин міста, де панували дерев’яна стінка та солом’яний дах. Саме тому громадяни щосили опиралися організації будь-чого на кшталт пожежної бригади: з чисто анк-морпоркською бездоганною логікою вони вважали, що будь-яка група осіб, котрій платитимуть за гасіння пожеж, у першу чергу дбатиме про те, щоб їй було що гасити.

Големи — то була інша річ. Вони були терплячими, витривалими, страшенно розважливими, майже незнищенними, а головне — вони були добровольцями. Дехто стверджував, що ідея належала Варті, але більшість поділяла думку, що големи просто не могли стерпіти загибелі людей та знищення власності. З містичною дисциплінованістю й без жодного помітного спілкування між собою вони звідусіль збігалися до місця пожежі, рятували людей, акуратно виносили й складали обабіч все рухоме майно, миттю шикувались у ланцюжок, уздовж якого блискавками пролітали відра з водою, затоптували останні жарини і — поспішали назад до своїх незавершених справ.

Ці четверо примчали до заграви на Патоковидобувному шосе. З вікон другого поверху одного з будинків вибивалися язички полум’я.

— Ви з газети? — сказав якийсь чолов’яга з натовпу.

— Так.

— Гадаю, це — черговий випадок містичної пожежі, як той, про який ви писали вчора, — чолов’яга витягнув шию, щоб подивитись, чи Вільям записує.

Вільям застогнав. Сахариса дійсно зробила репортаж з пожежі на Лоботрясці, під час якої загинув один нещасний, але тим і обмежилась. А от «Сенсації» назвали це «Містичною Пожежею».

— Не впевнений, що та пожежа була такою вже містичною, — сказав він. — Старий пан Моцний вирішив закурити, забувши, що занурив ноги в миску зі скипидаром.

Здається, колись йому розповідали, що це — гарний засіб від грибка стопи. Що ж, у певному сенсі він спрацював.

— Е, то нам так сказали, — заперечив чолов’яга, чухаючи носа. — Але хто ж нам скаже всю правду!

— Це точно, — сказав Вільям. — Я, наприклад, колись чув, що раз на тиждень на місто з небес обрушується град із гігантських кам’яних брил, але Патрицій щоразу це замовчує.

— От бачите, — сказав чолов’яга. — Ми все розуміємо, а вони думають, що ми — цілковиті дурні. Аж дивно.

— Мене це теж вражає, — сказав Вільям.

— Пропускайт, пропускайт!

Через натовп проштовхувався Отто, знемагаючи під вагою пристрою, що розмірами та обрисами нагадував акордеон. Розчистивши ліктями п’ятачок серед натовпу, вампір встановив пристрій на триногу і націлив його на голема, що саме вибирався з задимленого вікна з немовлям на руках.

— Зер гут, панстфо! Крупний план! — гукнув він і здійняв клітку-спалах. — Айн, цвай, драй… Аррррррррррррргххххх!

Вампір став хмарою пилу, що почав повільно осідати на землю. Якусь мить серед пилу висіло в повітрі щось схоже на маленьку банку, до якої було причеплено поворозку у вигляді великої петлі.

Потім вона впала і розбилася об бруківку.

Пил зібрався у велику грибоподібну хмару, набрав форми… і ось на бруківці постав Отто, кліпаючи очима й обмацуючи себе, аби пересвідчитись у повному самовідновленні. Впіймавши погляд Вільяма, він обдарував його такою широкою посмішкою, якою може обдарувати лише вампір.

— Пане Вільяме! Ваша ідея працює!

— Гм… Яка саме? — спитав Вільям.

З-під кришки великого іконографа вибивався тоненький струмінь жовтого диму.

— Ви порадили носити з собою аварійний запас рідини на букфу «ка», — сказав Отто. — І я подумав: якшчо рідина буде ф пляшечка на шиї, то коли я розсипайт на порох — опля! Пляшечка упав-розбифся, унд я повстав-ожив!

Він підняв кришку іконографа і розігнав дим. Зсередини почувся тоненький кашель.

— І якшчо я не помиляйт, ми маємо успішно відгравіруваний знімок! Ось чого ми можемо досягти, коли наш мозок не туманить думка про відчинене вікно і голу шию, шчо не цікавить мене усі ці дні, бо я зофсім зав’язайт!

Отто змінив і стиль одягу. Традиційний для його співплемінників чорний вечірній костюм поступився жилетці з такою кількістю кишень, якої Вільям в житті не бачив на одному предметі одягу. Більшість із них були заповнені пакуночками з харчем для бісиків, тюбиками фарби, якимись загадковими інструментами та іншим приладдям, необхідним у непростому ремеслі іконографіста.

Втім, з поваги до традицій Отто пофарбував жилетку в чорний колір, оздобив її підкладкою червоного шовку й додав фалди.

Акуратно розпитавши родину погорільців, що приречено споглядали, як дим пожежі перетворюється на пару, Вільям встановив, що причиною містичної пожежі стало містичне загоряння жиру, котрий вилився на містичну плиту, коли на ній перекинули містичну пательню для смаження містичної картоплі.

Вільям полишив їх копирсатися в почорнілих рештках будинку.

— Звичайна трагедія, — сказав він, ховаючи записника. — Прокляття, часом я в таких ситуаціях почуваюсь якимось вампіром… Ох, вибач.

— Нічого, — сказав Отто. — Я розумію. І я хотіф би подякувайт вам за цю роботу. Вона багато для мене значить, особливо тепер, коли я побачиф, який ви нервовий. Що, звісно, мошна зрозумійт.

— Я не нервовий! Мені цілком комфортно спілкуватися з іншими расами! — гаряче заперечив Вільям.

Вираз обличчя Отто був люб’язний, та водночас — настільки ж критичний, наскільки це притаманно вампірам.

— Так, я бачу, як ви стараєтесь бути друшелюбним до гномів, і до мене ви теш добрий. Це непроста справа і викликає велику повагу…

Вільям відкрив був рота, щоб заперечити, але здався.

— Послухай, я просто таким виріс. Мій батько занадто цінував… ну, людське начало, але, гм, не в сенсі гуманності, а в сенсі… ну, для нього це означало, що інші раси…

— Так, так, я розумійт.

— Словом, проїдьмо цю тему, гаразд? Кожен може сам вирішити, ким йому бути!

— Так, так, звичайно. І якщо вам треба якийсь порада на рахунок діфчат — тільки спитайте.

— Чого це мені може знадобитись порада про діфчат… Тобто про дівчат?

— О, нічого. Зофсім нічого, — безневинно сказав Отто.

— Слухай, але ти ж — вампір. Яку таку пораду на рахунок дівчат може дати вампір?

— О-о-о… Тільки уявіть — ти прокидаєшся і відчуваєш запах часник! — Отто зробив паузу. — Повірте, я міг би багато що вам розказайт. Але не буду, бо я цього більше не робити, відтоді, як побачиф сфітло дня. — Він штовхнув ліктем Вільяма, що вже був увесь червоний з ніяковості. — Скажу тільки, що кричать вони далеко не зафшди.

— І весь смак пропадає, еге ж?

— Це було дафно, — швидко сказав Отто. — Тепер для мене нема нічого крашчого за чашку какао і гарні піснеспіви, слово честі. Так-так, слово честі.

Повернутись до редакції, щоб написати статтю, виявилось непросто. Власне, непросто виявилось навіть зайти на Осяйну.

Отто наздогнав Вільяма, що закляк на місці.

— Що ж, очевидно, ми самі напросилися! — гукнув він. — Двадцять п’ять толаріф — це чималий гроші!

— Що? — гукнув Вільям.

— Я КАЖУ, ЩО ДВАДЦЯТЬ П’ЯТЬ ТОЛАРІФ — ЦЕ ВЕЛИКИЙ ГРОШІ!

— ЩО?

Повз них проштовхалися кілька людей. Кожен із них ніс по собаці. І кожен на Осяйній вулиці теж ніс собаку, або вів собаку, або волочився на повідку слідом за собакою, або ж із останніх сил відбивався від чужого собаки, якого безуспішно намагався стримати власник. Гавкіт уже давно вийшов за межі звуку як такого і перетворився на стихію, вражаючи барабанні перетинки з силою тайфуну, що підняв у повітря склад арматури.

Вільям потягнув вампіра до арки, де ґвалт був усього лише нестерпним.

— Ти можеш що-небудь зробити? — прокричав він. — Інакше нам не пробитися!

— Наприклад, що?

— Ну… Щось із арсеналу «дітей ночі»?

— А, це, — сказав Отто. Він спохмурнів. — Знаєте, це фше спрафді стереотипний підхід. Чому ви одразу не просите мене перетворювайт на кажан? Я ш казав, я більше усім цим не займатись!

— Є кращі ідеї?

За кілька футів від них ротвейлер щосили намагався закусити спаніелем.

— Ох, ну, гут, — Отто зробив невловимого жеста.

Гавкіт негайно стих. А ще за мить усі пси, як один, всілися на дорогу і завили.

— Не набагато краще, але зараз вони хоча б не гризуться, — сказав Вільям, поспішаючи вперед.

— Ну, звиняйте. Пробийте мене осиковим кілком, — сказав Отто. — Я ще матиму кілька неприємних хвилин, коли буду пояснювайт усе це на наступному засіданні, ви розумійт? Звісно, це не… пиття, але як це виглядайт…

Вони перебралися через напівзогнилий паркан і зайшли до повітки через чорний хід.

Люди й собаки юрмилися біля інших дверей. Їхній тиск стримувала лише барикада зі столів та ще Сахариса, неабияк стурбована морем облич і писків перед собою. Вільям ледь розбирав її голос за загальним гамором.

— …ні, це пудель. Анітрохи не схожий на собаку, якого ми…

— …ні, це не той. Звідки я знаю? Бо це кіт. Гаразд, а чому він тоді вмивається язиком? Ні, вибачте, собаки так не роб…

— …ні, мадам, це бульдог…

— …ні, це не те. Ні, шановний, я впевнена. Бо це папуга, ось чому. Ви навчили його гавкати й написали йому на боці «ПеС», але…

Сахариса відкинула з очей пасмо волосся і зауважила Вільяма.

— Ну і хто тут тепер найрозумніший? — спитала вона.

— Тепер-р-р р-р-розумніший! — крикнув «ПеС».

— Скільки їх ще на вулиці?

— Боюся, сотні, — сказав Вільям.

— Останні півгодини були найнеприємнішими в моєму жит… Це курка! Це курка, дурепо, вона щойно знесла яйце! …в моєму житті, і я дуже тобі вдячна. Ні, це шнауцер! Ти можеш собі уявити, Вільяме?

— Що? — спитав Вільям.

— Якийсь бевзь пообіцяв за пса винагороду! В Анк-Морпорку! І ми це надрукували! Коли я прийшла, черга вже стояла по троє в ряд! Тобто — що за ідіот додумався до такого? Один тут привів корову! Корову! І я мусила вести з ним дебати про фізіологію ссавців, доки Скель не стукнув його по тімені! А тепер бідний троль намагається навести лад на вулиці… Там поприносили навіть тхорів!

— Слухай, мені шкода…

— Вибачте, чи не могли б ми допомогти?

Вони обернулися.

До них звертався жрець, одягнений в просту, за традицією омнійців, чорну рясу. На голові він мав плаского крислатого капелюха, на шиї — ланцюжка з кулоном-черепахою, символом Ома, а на обличчі — вираз майже безмежної приязні.

— Я, е-е-е, брат Шпилько, — сказав жрець, відступаючи вбік. За його спиною виявилась ціла гора в чорному. — А це — сестра Дженніфер, що прийняла обітницю мовчання.

Вони втупились у раптово виниклу сестру Дженніфер, а брат Шпилько тим часом продовжував:

— Це означає, що вона, м-м-м, не розмовляє. Взагалі. Ні за яких обставин.

— Ох, — слабко вимовила Сахариса. На обличчі сестри Дженніфер, подібному до цегляної стіни, оберталось одне око.

— Ми, м-м-м, опинилися в Анк-Морпорку у складі місії єпископа Рожка з порятунку тварин земних. І почули, що ви шукаєте маленького песика, який потрапив у халепу, — сказав брат Шпилько. — Я бачу, що ви, м-м-м, трохи завантажені, то, може, ми вам допомогли б? Це наш обов’язок.

— Ми шукаємо невеличкого тер’єра, — сказала Сахариса. — Але ви не повірите, що нам при…

— Люба моя, — сказав брат Шпилько. — Сестра Дженніфер дуже вправна в таких речах…

Сестра Дженніфер підійшла до столу перед дверима. Один з відвідувачів з надією підняв щось, що не могло бути нічим іншим, як бобром.

— Він просто прихворів…

Кулак сестри Дженніфер опустився на голову чоловіка.

Вільяма пересмикнуло.

— Орден сестри Дженніфер вірить в жорстоку любов, — сказав брат Шпилько. — Невеличка корекція, якщо її зробити вчасно, може запобігти відпадінню душі від шляху істини.

— А до який орден вона належати, якшчо не секрет? — спитався Отто, тим часом як душа з бобром під пахвою намагалася надибати вихідні двері, відхиляючись від шляху істини на кожному кроці.

Брат Шпилько обдарував його вимученою посмішкою.

— Квітів Перпетуального Ґарунку, — сказав він.

— Он як? Ніколи про такий не чув. Дуже… концептуально. Що ж — мені час піти подивитись, чи бісики робити фсе як слід.

При появі сестри Дженніфер на вулиці деякі люди почали швидко вибиратися з натовпу — особливо ті, чиї собаки муркотіли чи лускали соняшникове насіння. Втім, занервували й багато з тих, хто приніс справжніх собак.

У Вільямові наростало недобре відчуття. Хоча він знав, що в деяких сектах омнійської церкви пекельні тортури тіла і досі вважалися найпевнішим шляхом душі до раю. І навряд чи сестра Дженніфер була винна у рисах свого обличчя чи розмірі своїх рук — навіть якщо згадані руки були волохаті. В сільській місцевості це було не такою вже й дивовижею.

— Що вона, власне, робить? — спитав він.

Із черги лунали крики, а волохаті руки вихоплювали собаку за собакою, й по хвилі майже без зусиль жбурили їх далеко вбік.

— Як я сказав, ми намагаємося знайти маленького песика, — пояснив брат Шпилько. — Йому може бути потрібна проповідь.

— Але… Але он той жорсткошерстний тер’єр дуже схожий на малюнок в газеті, — сказала Сахариса. — А вона не звернула на нього жодної уваги.

— Сестра Дженніфер має дуже гостре чуття на такі речі, — сказав брат Шпилько.

— Що ж, усе це не допоможе нам випустити наступний номер, — підсумувала Сахариса, повертаючись до свого столу.

— Напевне, легше було б, якби в газеті собака був зображений у кольорі, — сказав Вільям, лишившись наодинці з братом Шпильком.

— Напевне, — відказав преподобний. — Він був такий, типу, сіро-коричневий.

Вільям зрозумів, що він небіжчик. Це було лише питання часу.

— То ви знаєте, який саме собака вам потрібен, — спокійно сказав він.

— Фільтруй базар, писарчук, — тихо сказав пан Шпилька. Він відтягнув розріз ряси саме настільки, щоб Вільям міг роздивитись клинки, підвішені під нею на ремінцях, і запахнувся знову. — Тебе це все не стосується, ясно? Закричиш — і дехто загине. Спробуєш пограти в героя — і дехто загине. Зробиш будь-який різкий рух — і дехто загине. Хоча взагалі-то дехто міг би загинути просто зараз, і це зекономило б мені час… Ти чув ці дурниці, що перо сильніше за меч?

— Так, — прохрипів Вільям.

— Хочеш перевірити?

— Ні.

Вільям раптом перехопив погляд Вернигори, що дивився просто на нього.

— Що там робить цей гном? — спитав пан Шпилька.

— Набирає шрифт, добродію, — сказав Вільям. Ніколи не зайве виявити повагу до націленої на вас зброї.

— Скажи, хай продовжує, — сказав Шпилька.

— Е-е-е… Будь ласка, продовжуйте, пане Вернигоро, — гукнув Вільям, перекрикуючи гавкіт і лайку. — Все гаразд.

Вернигора кивнув і повернувся спиною. Він театрально підняв одну руку, після чого взявся набирати шрифт.

Вільям дивився. Рука, що пірнала зі скриньки до скриньки, сигналізувала краще за семафор.

«Це(пробіл)бандик?»

«К» лежали в пеналі поруч із «т»…

— Абсолютно, — сказав Вільям.

Шпилька глипнув на нього.

— Абсолютно що?

— Це, е-е-е, нерви, — сказав Вільям. — Завжди нервуюся, коли мене обіцяють зарізати.

Шпилька глипнув на гномів. Усі вони стояли до них спинами.

Руки Вернигори знову зарухались, вихоплюючи з гнізд літеру за літерою.

«Зброя?(пробіл)Якщо(пробіл)так(пробіл)кашляй(пробіл)4».

— Проблеми з горлом? — спитав Шпилька, коли Вільям закашлявся.

— Знову нерви… добродію.

«Добре(пробіл)покличу(пробіл)Отто».

— О, ні, — пробурмотів Вільям.

— Куди це той гном? — спитав Шпилька, сягаючи рукою під рясу.

— До льоха, добродію. Щоб… принести ще типографської фарби.

— Нащо? По-моєму, у вас тут уже достатньо фарби.

— Е-е-е, білої фарби, добродію. Для пробілів. І для серединок в літерах «о», — Вільям нахилився до пана Шпильки й здригнувся, коли рука того знову сягнула під рясу. — Послухайте, гноми ж теж озброєні. У них сокири. І вони дуже запальні. Я тут — єдиний, хто не має зброї. І я ще не готовий померти. Будь ласка, зробіть, що збирались, і йдіть.

Я чудово зіграв нікчемного боягуза, подумав він. Бо грати майже не довелося.

Шпилька кинув погляд убік.

— Як справи, сестро Дженніфер? — спитав він.

Сестра Дженніфер тримала мішка, у якому хтось борсався.

— Тут всі, мля, тер’єри, — сказала вона.

Брат Шпилька різко струсонув головою.

— Тут всі, мля, тер’єри! — пропищала сестра Дженніфер значно вищим голосом. — А в кінці вулиці стоїть, мля, Вартовий!

Краєм ока Вільям помітив, як Сахариса випрямилась на своєму стільці. Тепер уже смерть точно була десь неподалік.

Отто з байдужим виглядом видряпався сходами з льоху. На його плечі висів один з іконографів.

Він кивнув Вільямові. За його спиною Сахариса почала відсувати своє крісло.

Перед своєю тацею зі шрифтами Вернигора лихоманково набирав:

«Закрий(пробіл)очі».

Пан Шпилька обернувся до Вільяма.

— Яка ще біла фарба для пробілів?

Сахариса дивилась на них сердито й рішуче, як пані Секретова після непроханого зауваження.

Вампір підняв свій апарат.

Вільям побачив на ньому лоток з убервальдськими земляними вуграми.

Пан Шпилька зірвав свою рясу.

Вільям стрибнув на дівчину, рухаючись у повітрі, як йому здавалось, не швидше за жабу в сметані.

Гноми з сокирами в руках почали перестрибувати через низеньку огорожу до кімнати. І…

— Бу, — сказав Отто.

Час зупинився. Вільям відчув, що всесвіт розпався, стіни та стелі злетіли з маленької кулі, як зрізана з апельсина шкірка, лишивши холодну, пронизливу темряву, сповнену голок із криги. Уривками чулись голоси — хаотичні спалахи звуків — і він знову відчув те, що вже колись відчував: що його тіло стало тонким і нематеріальним, мов тінь.

Він збив з ніг Сахарису, обхопив її руками, і їх гостинно прийняла в свої обійми барикада зі столів.

Собаки гарчали. Люди лаялись. Гноми кричали. Меблі тріщали. Вільям лежав непорушно, доки все це не вщухло.

Натомість почулися стогони й прокльони.

Прокльони були добрим знаком. Вони лунали гномською, і свідчили, що ті, хто їх виголошував, були не тільки живі, але й розлючені.

Вільям обережно підняв голову.

Двері в дальньому кінці повітки були відчинені. Ні черги, ні собак не було. Натомість на всю вулицю чулися тупотіння ніг і гавкіт.

Двері чорного ходу розгойдувалися в петлях.

Вільям раптом зауважив, що в його обіймах схвильовано дихає тепле тіло Сахариси. Він, хто присвятив своє життя впорядкуванню слів, і не мріяв відчути подібне саме в такій ситуації… Тобто, ясна річ, мріяв (виправив його внутрішній редактор), але, принаймні, не очікував.

— Вибач… мені так незручно… — промимрив він.

Технічно, вказав внутрішній редактор, це була брехня — але брехня во благо. Все одно що подякувати власній тітоньці за чудові носовички. Все гаразд. Все гаразд.

Він обережно відсунувся й непевно звівся на ноги. Гноми, хитаючись, підводились теж. Кількох із них гучно знудило.

Тіло Отто Крикка скоцюрбилось на долівці. Брат Шпилька, тікаючи, завдав лише одного, але вмілого удару — на рівні його шиї.

— О, боги, — сказав Вільям. — Це жахливо…

— Коли тобі відтинають голову? — сказав Боддоні, котрий завжди виявляв до вампіра певну антипатію. — Еге ж, не сумнівайся.

— Ми… повинні що-небудь зробити…

— Справді?

— Так! Мене гарантовано вбили б, якби не він з його пристроєм!

— Звиняйт? Агов?

Лункий голос чувся з-під лави. Вернигора опустився на коліна.

— О ні, — сказав він.

— Що там? — спитав Вільям.

— Там… ну… Отто.

— Звиняйт? Мошна мене хто-небуть витягти?

Вернигора, скривившись, сунув руку в темряву, тим часом як голос продовжував:

— Ох, божечки, тут дохлий щур, і хтось, схоже, загубити свій ланч, який гидота… Не за вухо, не за вухо… Бітте, за волосся…

Рука з’явилася знову, тримаючи голову Отто, згідно з її власним проханням, за волосся. Очі крутилися в орбітах.

— Фсі живий? — спитав вампір. — Голофне — не фтрачати голови в критичній ситуації, еге ш?

— З тобою все… гаразд, Отто? — спитав Вільям, відчуваючи, що це була б ідеальна фраза для Чемпіонату з найбільш ідіотських запитань.

— Що? А, так. Так. Мабуть. Не мені нарікати. Спрафді, фсе гарно. Хоч я тепер маю, як то кажуть, пефний фізичний недолік…

— Це не Отто, — вимовила Сахариса. Її тіпало.

— Звісно ж, це він, — сказав Вільям. — Тобто хто ще міг би…

— Отто вищий, — сказала Сахариса і вибухнула реготом.

Гноми теж розреготалися — в ту мить вони б розреготалися з чого завгодно.

Отто підтримав їх без надмірного ентузіазму.

— Еге ш. Ха-ха-ха, — сказав він. — Знаменитий анк-морпоркський гумор. Зер смішно. Смійтесь далі, про мене не турбуйтесь.

Сахариса ледь не задихалася. Від такого реготу можна було й померти. Вільям якомога обережніше струсонув її за плечі — і тут вона заплакала. Крізь гучні схлипування пробивалися пароксизми реготу.

— Краще б я померла! — схлипувала вона.

— Афжеш, коли-небудь обоф’язково спробуйте, — сказав Отто. — Пане Вернигоро, чи не могли б ви піднести мене до тіла? Воно десь тут.

— Може… тобі… Може, тебе пришити до… — вичавив Вернигора.

— Ні. Ми лехко загоювати свої рани, — сказав Отто. — О, ось воно. Ви не могли б покласти мене біля мене? І відвернутись? Бо це трохи, знаєте, незручно робити на чужих очах. Ніби пісяти.

Гном, усе ще під дією темного світла, підкорився. Ще за мить усі почули:

— Окей, мошна дифитись.

Отто, цілісінький, сидів на долівці, протираючи шию носовичком.

— Йому треба було пробити мій серце осиковим кілком, — сказав він. — Так… Що це фсе було? Гном сказав, щоб я відволікти увагу…

— Ми не знали, що це буде темне світло! — скрикнув Вернигора.

— Звиняйт? Фсе, щоо я мав — то земляні вугри, а ви сказали, щоо справа негайна! І що я мав робити?! Я ш зав’язав!

— З темним світлом жарти кепські! — сказав гном, відомий Вільямові як Сонні.

— Нефше? Міш іншим, саме мені, а не комусь, тепер треба випрати комірець! — огризнувся Отто.

Вільям щосили намагався заспокоїти Сахарису, котра досі тремтіла.

— Хто це був? — спитала вона.

— Я… не впевнений. Але їм явно потрібен собака Правителя Ветерані.

— Це була несправжня черниця, присягаюсь!

— Авжеж, сестра Дженніфер виглядала дивно.

Це було найбільше, що Вільям був готовий визнати вголос.

— Я не про те, — форкнула Сахариса. — В школі я бачила й гірших. Сестра Креденція могла б і двері прогризти… Я говорю про мову! Я впевнена, що «мля» — це погане слово. Вона вимовляла його саме так. Тобто було чутно, що це — погане слово. А той чернець — він мав ножа!

За їхніми спинами на Отто насувалася біда.

— Ти використовуєш це для зйомок?! — питав Вернигора.

— Ну, а що таке.

Кілька гномів ляснули себе по стегнах, напіввідвернулися й зобразили на обличчях типову міні-пантоміму «не-можу-повірити-що-він-аж-настільки-дурний».

— Ти ж знаєш, що це небезпечно! — скричав Вернигора.

— Зфичайний забобони! — заперечив Отто. — Найбільше, що може трапитись — це що власний морфосигнатура об’єкта корелювайт резони, тобто частинки речовини, з фазовий континуум релятивістської хронотеорії, від чого виникне ефект мультиверсуму, котрий інтерферувати з ілюзія дійсності і множити мета-екранізації згідно з тенденція екстраполяційних квазі-процесів. Розумійт? Ніхт загадкового!

— Ті двоє явно злякались, — вставив Вільям.

— Вони злякались сокир, — уперто сказав гном.

— Ні, вони злякались відчуття, ніби їм зняли верхівки черепів і насипали в мозок колотого льоду, — сказав Вільям.

Вернигора моргнув.

— Ну, так, і цього теж, — погодився він, витираючи лоба. — Ти точно все описав, не заперечиш.

У дверях з’явився силует. Вернигора схопився за сокиру.

Вільям застогнав. Це був Ваймз. Гірше за те — це був Ваймз в образі «Ваймз із усмішкою хижой».

— Агов, пане де Ворде, — сказав він, заходячи. — Просто зараз містом гасає кількатисячна зграя собак. Цікава новина, правда ж?

Він сперся на стіну й видобув сигару.

— Власне, «зграя собак» — це я так, для простоти, — сказав він, чиркнувши сірником об шолом Вернигори. — Можливо, треба було сказати «здебільшого собак». Плюс трохи котів. Точніше, в цілому на вулицях їх зараз ажніяк не трохи. Бо ж, знаєте, мало що зрівняється з… повінню собак, сформулюймо це в такий спосіб. Які б’ються, кусаються й виють. Особливо маленькі породи, котрі — я про це згадував? — взагалі дуже нервові. О, а про худобу я казав? Ну, знаєте, як воно буває: ярмарковий день, народ веде корів, і тут з-за рогу з гавкотом виливається річка собак… Я вже не кажу про вівці. І про курей — хоча, схоже, якраз їх у місті наразі відчутно поменшало…

Він подивився на Вільяма.

— У вас виникає бажання щось сказати?

— Гм… У нас була невеличка проблема…

— Не може бути! Розкажете?

— Собаки запанікували, коли пан Крикк робив зйомку, — сказав Вільям.

Це було щирою правдою. Зрештою, темне світло викликало паніку навіть у мислячих істот.

Ваймз лиховісно поглянув на Отто, котрий винувато роздивлявся підлогу.

— Тепер, — сказав Ваймз, — дозвольте розповісти вам ще дещо. Сьогодні обирають нового Патриція…

— І кого ж? — спитав Вільям.

— Я не знаю, — сказав Ваймз.

Сахариса висякалась і сказала:

— Це буде пан Нікчемський з Гільдії шевців і кожум’як.

Ваймз із підозрою подивився на Вільяма й запитав Сахарису:

— А ви звідки знаєте?

— Всі знають, — сказала вона. — Так сказав мені сьогодні помічник пекаря.

— І що б ми робили без чуток? — сказав Ваймз. — Словом, пане де Ворде, сьогодні не найкращий день для… створення проблем. Мої люди вже допитали декого з тих, хто приносив вам собак. Хоча, мушу зауважити, допитати вдалось небагатьох — більшість громадян воліють не спілкуватись із Вартою. Уявлення не маю, чому — ми ж такі уважні слухачі… Тепер ви нічого не хочете сказати? — Ваймз демонстративно оглянув кімнату і знову звернувся до Вільяма: — Я бачу, всі дивляться саме на вас.

— «Час» не звертався до Варти по будь-яку допомогу, — промовив Вільям.

— Я не мав на увазі допомогу.

— Ми нічого не порушили.

— Це вже мені вирішувати.

— Справді? Цікава думка.

Ваймз побачив, як Вільям витягнув записника.

— Ось як, — сказав він. — Ну, що ж.

Потягнувшись до пояса, Ваймз витягнув прямий округлий шматок темного дерева.

— Знаєте, що це? — спитав він.

— Кийок, — сказав Вільям. — Дубець.

— Він же — останній аргумент, — рівно сказав Ваймз. — Палісандр{23} і лламедоське срібло — прекрасна робота! Ось тут, на цій пластинці, закарбовано, що я повинен підтримувати спокій. А ви, пане де Ворде, на даний момент аж ніяк цьому не сприяєте.

Їхні погляди схрестилися.

— Що такого цікавого зробив Патрицій перед… інцидентом? — спитав Вільям так тихо, що, напевне, його почув тільки Ваймз.

Ваймз і оком не змигнув. Але за мить із несподівано гучним стуком поклав кийка на стіл.

— Сховайте записник, юначе, — тихо запропонував він. — Поговоримо вдвох. Без задіяння… символів.

Цього разу Вільям зрозумів, де лежить шлях до істини. Він поклав записник.

— Чудово, — сказав Ваймз. — А тепер, поки ваші друзі тут прибиратимуться, ми вдвох зайдемо за цей ріг. Просто неймовірно, скільки меблів може потрощити звичайна зйомка, еге ж?

За рогом він сів на перекинуту ванну. Вільям задовольнився коником-гойданкою.

— Гаразд, пане де Ворде. Зробімо по-вашому, — сказав Ваймз.

— Я й не знав, що тут є щось моє.

— Ви не збираєтесь поділитися зі мною тим, що знаєте, авжеж?

— Я не впевнений в тому, що знаю, — сказав Вільям. — Але я… думаю, що Правитель Ветерані незадовго до нападу робив щось важливе.

Ваймз витягнув власного нотатника і прогортав його.

— За кілька хвилин до сьомої він увійшов до палацу через стайні й відпустив охорону, — сказав він.

— Його не було всю ніч?

Ваймз знизав плечима.

— Його високість приходить і йде, коли вважає за потрібне. І перед охоронцями не звітує. Це вони вам усе розповіли?

Вільям чекав на це запитання. Щоправда, точної відповіді на нього він не знав. Але охоронців у палац, наскільки він міг судити, набирали не за уяву чи особливості мовлення, а швидше за бездумну відданість. Той, хто назвався Костем, був на них не схожий.

— Не думаю, — сказав він.

— Ах, не думаєте?

Обережно, обережно… Кость заявляв, що знає пса Гава. А будь-який собака має помічати, чи не робить його господар чогось дивного — адже собаки полюбляють, щоб усе йшло за заведеним ладом…

— Гадаю, відсутність його високості в палаці у таку годину була дуже дивною, — обережно сказав Вільям. — Це… вибивається з заведеного ладу.

— Як і спроба зарізати клерка, а потім — втекти з непідйомним мішком готівки, — сказав Ваймз. — Так-так, ми теж це помітили. Ми не дурні. Ми тільки так виглядаємо. До речі… Охоронець каже, що від його високості пахло алкоголем.

— Він п’є?

— Не по стільки, щоб це було помітно.

— У нього в кабінеті є бар.

Ваймз посміхнувся.

— Ви це помітили? Він любить, коли п’ють інші.

— Але в даному разі, можливо, він набирався хоробрості для… — Вільям затнувся. — Ні, тільки не Ветерані. Він не та людина.

— Правильно, — сказав Ваймз. Він дещо розслабився. — Можливо, вам краще… подумати ще, пане де Ворде. Можливо… так, можливо… вам вдасться знайти когось, хто допоможе вам подумати ще.

Щось у його поведінці давало зрозуміти, що неформальна частина розмови закінчилась — цілком і повністю.

— Вам багато відомого про пана Нікчемського? — спитав Вільям.

— Про Тутля Нікчемського? Син старого Туска Нікчемського. Останні сім років — президент Гільдії шевців та кожум’як, — сказав Ваймз. — Сімействений чоловік. Успадкував заклад на алеї Віксона.

— Це все?

— Пане де Ворде, це — все, що відомо Варті про пана Нікчемського. Розумієте? Про декого з тих, про кого ми знаємо багато, мирним громадянам краще взагалі нічого не знати.

— Але, — Вільям звів брову, — на алеї Віксона немає жодного взуттєвого чи шкіряного магазину.

— Я ні слова не казав про взуття.

— Фактично, єдиний заклад там, що хоча б дуже відносно пов'язаний зі шкірою — це…

— Саме так, — сказав Ваймз.

— Але там…

— Товар продається як шкіргалантерея, — сказав Ваймз, забираючи зі столу свого кийка.

— Ах. Звісно ж… шкіра… гумові вироби… вироби з пір’я… е-е-е, нагайки… та інші пікантні дрібнички, — промовив Вільям. — Але…

— Ніколи там не бував, хоча, гадаю, в капрала Гноббса має бути повний каталог, — сказав Ваймз. — І сумніваюсь, що в нас існує Гільдія виробників пікантних дрібничок, хоча це було б цікавою ідеєю. В кожному разі, пан Нікчемський веде справи чесно і законно, пане де Ворде. Старий добрий родинний бізнес. Продати трохи того, трохи сього, і ще трохи пікантних дрібничок… Безсумнівно, не менш приємних, ніж пів-фунта карамельок{24}. А ще до мене дійшла чутка, що першою доброю справою пана Нікчемського буде помилування для Правителя Ветерані.

— Що? Без суду?

— Хіба ж не чудово? — спитав Ваймз із моторошною життєрадісністю. — Гарний початок при владі, га? Новий курс, чистий аркуш, не треба ворушити неприємне минуле. Бідний попередник. Перепрацював. Надірвався. Нестача свіжого повітря. І так далі. Тож запротормо його в якусь затишну місцину і припинімо згадувати про цей скандал. Яке полегшення, га?

— Але ви ж бо знаєте, що він не…

— Знаю? — перепитав Ваймз. — Це — офіцерський кийок, пане де Ворде. Якби це був кілок із цвяхом на кінці, ми жили б у зовсім іншому місті. Мені час. Ви казали мені, що багато думали. Спробуйте подумати ще.

Вільям постояв, дивлячись йому вслід.

Сахариса вже заспокоїлась — можливо, тому, що більше ніхто не намагався їй допомогти.

— Що ми тепер робитимемо? — спитала вона.

— Не знаю. Напевне, випускатимемо газету. Це наша робота.

— Але що, коли ті двоє повернуться?

— Не думаю. За цим місцем тепер спостерігатимуть.

Сахариса взялася збирати з підлоги папери.

— Гадаю, мені було б краще, якби я щось робила…

— Оце відданість справі!

— …особливо якщо ти надиктуєш кілька абзаців про ту пожежу.

— Отто приніс звідти чудові кадри, — сказав Вільям. — Правда, Отто?

— О, йа-йа. Але…

Вампір розглядав свій іконограф. Той був розтрощений.

— Щиро співчуваю, — сказав Вільям.

— У мене є ще, — Отто зітхнув. — Знаєте, я думав, що у великий місто буде лехко. Що тут буде цивілізовано. Мені казали, що в місті за нами не ганяються з вилами, як удома, у Шчусчині. І я теж намагафся… Бачать боги — намагафся. Три місяцен, чотири дні та сім годин утримання! Я відмовився від фсе! Навіть від бліді фройляйн ф оксамитен ліфчиках, ф обтягуюча чорна білизна і тих маленьких, знаєте, чобітках з високими обцасами — і це було збочення, не побоюся вам сказати…

Він сумовито похитав головою і подивився на свою подерту сорочку.

— І ось апаратурен розбито, а на мій найкрашчий сорочка кругом кров… густий червоний кров… густий, червоний… кров…

— Бігом! — крикнула Сахариса, рвонувши повз Вільяма. — Вернигоро, держіть йому руки! — Вона махнула гномам. — Я цього чекала! Ви двоє — тримайте ноги! Сонні, у мене в столі є шмат кров’янки!

— «Я хочу знати сфітло денне, безвенні жертви не для мене»{25}, — простогнав Отто.

— О боги, його очі світяться червоним! — скрикнув Вільям. — Що робити?!

— Може, знову зрубати йому голову? — спитав Боддоні.

— Дуже плаский жарт, Боддоні! — просичала Сахариса.

— Жарт? Я що, посміхався?

Отто випростався; на його хирлявій постаті, сиплючи прокляттями, метлялися гноми.

— «Крізь ніч, і блискавку, і грім прорвемося шляхом своїм…»

— Він дужий, як віл! — гукнув Вернигора.

— Тримайте, ми теж приєднаємось! — сказала Сахариса. Понишпоривши у своїй сумочці, вона видобула тоненьку синю брошурку. — Я це знайшла сьогодні в місії на Бійницькій. Це їхня збірка! І, — вона знову зашморгала носом, — така сумна! Вона називається «Денне світло», і там…

— Ми повинні заспівати? — прохрипів Вернигора; Отто, борсаючись, відірвав його від підлоги.

— Щоб морально його підтримати! — Сахариса промокнула очі носовичком. — Ви ж бачите — він бореться! До того ж, він наклав за нас головою!

— Так, але потім він її приростив!

Вільям нахилився і підняв щось із уламків іконографа Отто. Бісик утік, але зображення, намальоване ним, можна було розібрати.

Це було зображення чоловіка, що називав себе братом Шпильком; його обличчя здавалося просто білою плямою в світлі, якого не побачити очами людини. Але тіні за його спиною…

Вільям придивився.

— О, боги…

Тіні були живі.

Над містом сіялась мжичка. Брат Шпилька та сестра Тюльпан ковзали й послизалися на замерзаючих краплях. За ними морок свердлили поліцейські свистки.

— Швидше! — волав Шпилька.

— Ці мішки, мля, важезні!

Тепер свистки чулися і збоку від них. Пан Шпилька до такого не звик. Сторожа не повинна мати ні ентузіазму, ні організованості. Раніше, коли його плани спрацьовували не повністю, йому вже не раз доводилось тікати від сторожі. Все завдання останньої полягало в тому, щоб, важко відсапуючись, покинути гонитву за другим же рогом. Тепер він був дуже сердитий: тутешня сторожа була неправильна.

Обабіч себе він зауважив провалля, наповнене круговертю відблисків. Внизу чулося повільне бурмотіння рідини, схоже на прояви поганого травлення.

— Це міст! Кидай мішки в річку! — наказав він.

— Я думав, ми хотіли…

— Розберемось із усіма зразу! І все!

Сестра Тюльпан щось прохрипіла у відповідь і загальмувала біля парапету. Два мішки з вереском і скавчанням полетіли вниз.

— Ти почув удар об воду, мля? — спитала сестра Тюльпан, вдивляючись у сльоту.

— Та яка різниця? Тікаймо!

Пан Шпилька тремтів на бігу. Він не знав, що зробив той вампір, але відчував себе так, ніби пройшовся по власній могилі.

І ще він відчував, що за його спиною — не тільки поліцейські. Він наддав.

Гноми співали без жодного бажання, але в довершеній гармонії, і, схоже, їм вдалося трохи заспокоїти Отто. Адже співати так, як хор гномів, не здатен ніхто — навіть якщо пісня називається «Налий мені джерельної води»[*].

Крім того, нарешті принесли чорний, загрозливого вигляду шмат аварійної кров’янки. Вампірові це було все одно, що затятому курцеві, який з останніх сил намагається позбутися цієї звички, сигара з чистого паперу без грама тютюну. Але тепер він хоча б мав у що встромити зуби. Тож коли Вільям нарешті відірвав погляд від моторошних тіней, Сахариса витирала Отто чоло.

— І зноф я так зганьбифся… Який жах…

Вільям підняв зображення.

— Отто, що це?

З тіней заходились у крикові роти. З тіней дивились нажахані очі. Вони не слідкували за тим, хто дивився на картку, але якщо подивитися вдруге, здавалося, що вони трохи змінили своє розташування.

Отто здригнувся.

— Ох, я використав весь запас вугрів.

— І?

— Вони просто жахливі, — видихнула Сахариса, відводячи погляд від тортурні тіней.

— Мені так погано, — пожалівся Отто. — Вугрі були дуже потушний…

— Отто, розповідай!

— Ну… Іконограф не брехайт, ви ш чули?

— Звісно.

— Прафда? Що ж… Під дією сильного темного сфітла картинка дійсно не бреше. Темне сфітло відкривайт прафду для темний внутрішній зір… — Він помовчав і зітхнув. — Ах, знову ніякий зловісний гуркіт грім, яка шкода. Але ви могли би принаймні поглядати з острахом ф очах на темний закуток.

Всі голови дружно повернулись до темних закутків у кутках кімнати та попід дахом. Та там були лише звичайні тіні, населені пилом і павуками.

— Але там лише пил і… — почала Сахариса.

Отто підняв руку.

— Прекрасна леді… Я ш вам казав. З філософський точка зору, правдивий картина може бути те, що знаходиться в цей місце метафорично…

Вільям знову придивився до зображення.

— Я сподівався, що прилаштую фільтри чи щось таке, аби зменшити небажані ефектен, — сказав Отто з-за його плеча. — Але, на жаль…

— Справи йдуть усе гірше, — сказала Сахариса. — Куди тим кумедним овочам.

Вернигора струсонув головою.

— Це гріх, — сказав він. — Кидай це, зрозуміло?

— Не думав, що гноми такі релігійні, — сказав Вільям.

— Не такі, — сказав Вернигора. — Але ми впізнаємо гріх, коли бачимо його, і, кажу вам, я бачу його прямо зараз. Досить із мене цих, цих… відбитків темряви!

Вільям скривився. Темне світло відкриває правду, подумав він. Але як переконатися, що побачене тобою — правда? Ефебійські філософи вважають, що зайцеві ніколи не обігнати черепаху, й вони можуть це довести. Я чув, як один чаклун доводив, що все складається з крихітних цифр, які обертаються так швидко, що зливаються в речовину. Чи правда це? Гадаю, багато з того, що сталося останніми днями, було не тим, чим здавалось, і хоча я не знаю, чому я так думаю, але я думаю, що це неправда…

— Справді, Отто, досить цієї штуки, — сказав він.

— З біса слушно, — сказав Вернигора.

— Давайте спробуємо повернутись до звичайної роботи й випустити газету, гаразд?

— Під «звичайною роботою» ви маєте на увазі ситуації, коли ненормальні жерці починають полювати на собак, чи коли вампіри мутять всілякі там зловісні тіні? — поцікавився Гоуді.

— Я маю на увазі те, що було до того, — сказав Вільям.

— Ах, розумію. В старі добрі часи, — сказав Гоуді.

Незабаром, утім, у «кабінеті» Вільяма запанувала тиша, коли не рахувати періодичного хлюпання носом з-за столу навпроти.

Вільям відписався про пожежу. Це було легко. Потім він спробував скласти зв’язний текст про останні події, але виявив, що не може зайти далі першого слова. Це було слово «вчора». У тому, що в завтрашньому випуску це слово буде цілком доречне, він був упевнений. На жаль, крім цього він був упевнений хіба лише в тому, що справи йдуть украй кепсько.

Пишучи статтю, він сподівався… на що? Поінформувати? Так. Роздратувати? Ну, принаймні, декого. Але чого він не сподівався — це цілковитої відсутності ефекту. Газета вийшла — і нічого не сталося.

Читачі, здається, просто прийняли все як є. І навіщо тоді взагалі було писати ще одну статтю про справу Ветерані? Ну хіба що в ній фігурувала сила-силенна собак, а історії з життя тварин завжди привертали читацьку увагу.

— А чого ж ти чекав? — сказала Сахариса, ніби прочитавши його думки. — Ти думав, люди вийдуть на майдани? Ветерані, наскільки я чула, не дуже добра людина. Народ подейкує, що він заслужив на буцегарню.

— Ти хочеш сказати, що народ не цікавиться правдою?

— Слухай, для багатьох головна правда життя полягає в тому, що їм потрібні гроші, аби сплатити за житло до кінця місяця. Подивись на Рона та його друзів. Що для них значить слово «правда»? Вони живуть під мостом!

Вона підняла аркуш лінованого паперу, ущерть списаний непевним округлим почерком особи, для якої тримати ручку було не найзвичайнішою справою.

— Це репортаж про щорічну вечірку «Анк-морпоркського товариства власників співочих птахів», — сказала вона. — Вони прості люди, що вирощують канарок та інших пташок: таке хоббі. Голова їхнього товариства живе по сусідству від мене, завдяки чому я й отримала ось це. Для нього це важливо! Хоча насправді це страшенно нудно. Весь текст — про покращення порід та ще про якісь зміни в правилах проведення виставок папуг, які вони дебатували дві години. Але, розумієш, ті, хто про все це сперечався, зазвичай проводять день за подрібненням корму чи струганням жердиночок, і в цілому ведуть маленьке життя, яким управляють інші. Вони зеленого уявлення не мають, хто знаходиться при владі, але не стерплять, якщо хтось сплутає какаду з зеленим амазоном. І це не їхня провина. Просто так влаштовано світ. Чого ти рота відкрив?

Вільям закрив рота.

— Та я все розумію…

— Не думаю, — відрубала вона. — Я знайшла твоє прізвище в «Хто є хто». Твоя родина ніколи не мусила хвилюватись про дрібниці, еге ж? Вона завжди належала до тих, хто справді править світом. Ця… газета — це для тебе теж щось на кшталт хоббі, атож? О, ти віриш в неї, я не сумніваюсь, але якщо все зійде на пси, ти не лишишся без грошей. А я лишусь. І якщо її не можна втримати інакше, крім як заповнювати шпальти тим, що ти обзиваєш «жовтухою» — так тому й бути.

— У мене немає ніяких грошей! Я сам заробляю на життя!

— Так, але ти міг вибирати! І в будь-якому разі, аристократія не дозволить одному зі своїх помирати з голоду. В таких випадках завжди знаходиться якась безглузда робота за дуже пристойну платню…

Вона раптом затнулась, часто дихаючи, й відкинула з очей пасмо волосся. Після чого поглянула на нього поглядом пушкара, що вже запалив фітиль, але раптом замислився, чи гармата з ворожого боку не виявиться набагато більшого калібру.

Вільям відкрив рота, спробував заговорити, зупинився і спробував знову. Врешті-решт, трохи хрипко, він промовив:

— До певної міри ти маєш рацію…

— Далі має бути «але». Я знаю, — сказала Сахариса.

Вільям раптом зауважив, що на них дивляться всі друкарі.

— Так, але…

— Ага!

— …але це велике «але», якщо не заперечуєш. Це важливо! Хоча б хтось мусить перейматись… великою правдою. Чого Ветерані, як правило, не робить, так це — великого зла. А ми ж мали володарів, що були геть божевільні — й дуже, дуже жорстокі. Причому не так давно. Ветерані не міг би бути «дуже доброю людиною», але я не далі ніж сьогодні снідав із чоловіком, котрий міг би бути незрівнянно гіршим правителем. І таких, як він — легіон. А те, що відбувається зараз — неправильно. А що до твоїх дурнуватих любителів папужок, то якщо їх цікавлять тільки створіння, котрі кудкудакають в кліточках, то рано чи пізно до влади прийде хтось такий, хто позапхає їм цих папужок у горлянки! Тобі це сподобалося б? Якщо ми не напружимось, то все, що про що вони встигнуть дізнатися — це ідіотські… історії про собак, що розмовляють, та «Ельфи з’їли мою дресировану мишку». Тому не читай мені лекцій про те, що важливо, а що ні, ясно?

Вони втупились одне одному в очі.

— Не смій зі мною так розмовляти.

— Це ти не смій зі мною так розмовляти.

— У нас недостатньо реклами. «Сенсації» забивають площу оголошеннями від найбільших гільдій, — змінила тему Сахариса. — Ось що нам потрібно, а не розповіді про те, скільки важить срібло.

— І що я можу тут зробити?

— Придумати, як залучити побільше реклами!

— Це не моя робота! — вибухнув Вільям.

— Це — те, що потрібно для порятунку твоєї роботи! Ми ставимо лише пропозиції вправити суглоб чи вилікувати біль у попереку, по пенні за рядок!

— І що? Пенні складаються докупи!

— Ти хочеш, щоб нас називали «Газетою про старечий ревматизм»?

— Я перепрошую, то ми робимо номер чи ні? — спитав Вернигора. — Не те щоб нам не подобалось вас слухати, але кольорові малюнки заберуть чимало часу.

Вільям і Сахариса роззирнулися. Вони були в центрі загальної уваги.

— Послухай, я розумію, що це багато для тебе значить, — сказала Сахариса, понижуючи голос. — Але всі ці… політичні питання… це справа Варти, а не наша. Ось і все.

— Слідство застрягло. Це випливає з розмови з Ваймзом.

Сахариса вивчала його скам’яніле обличчя. Перехилившись через стіл, вона раптом погладила його по руці.

— Тоді, можливо, твої зусилля не марні.

— Ха!

— Ну, якщо Ветерані збираються помилувати, то, можливо, це тому, що дехто злякався твоїх дій.

— Ха! І хто це — «дехто»?

— Ну… сам розумієш… ті, хто всім управляють. Вони помічають усе. І, напевно, читають «Час».

Вільям блідо всміхнувся.

— Завтра ми знайдемо когось для роботи з рекламою, — сказав він. — І цей додатковий співробітник нам точно не завадить. Гм… Я збираюсь трохи пройтися. Заодно візьму для тебе ключа.

— Ключа?

— Тобі ж потрібна сукня для балу?

— Ох. Справді. Дякую.

— І не думаю, що ті двоє повернуться, — додав Вільям. — Навряд чи наразі в місті ще якийсь пункт перебуває під таким же надійним наглядом, як цей.

Бо Ваймз хоче дізнатись, хто прийде по наші душі наступним, подумав він. Але вирішив цього не казати.

— Що конкретно ти збираєшся робити? — спитала Сахариса.

— По-перше, зайду до найближчої фармації, — сказав Вільям, — а тоді збираюсь забігти додому по того ключа, а тоді… Хочу побалакати з одним чоловіком про одного собаку.

«Нова фірма» влетіла до порожнього особняка й грюкнула за собою засувом.

Пан Тюльпан зірвав шати непорочності й пожбурив їх на підлогу.

— Я ж казав, мля, що всякі «помізкуємо» ніколи не працюють! — крикнув він.

— Вампір, — процідив пан Шпилька. — Це місто хворе, пане Тюльпане.

— Що він зробив, мля?

— Щось на кшталт нашого знімку, — відповів пан Шпилька. На мить він заплющив очі. Йому боліла голова.

— Ну, я був перевдягнений, — сказав пан Тюльпан.

Пан Шпилька здригнувся. Пана Тюльпана неважко було б упізнати навіть у тому випадку, якби йому вдягли на голову залізне відро (яке, напевне, проіржавіло б за кілька хвилин).

— Не думаю, що це допомогло, — сказав він.

— Ненавиджу, мля, знімки, — прогарчав пан Тюльпан. — Пам’ятаєш Мулдавію? Всі ті оголошення? Аж хворим стаєш, коли бачиш на кожній стінці свою, мля, фізію з підписом «Живим або мертвим!». Ніби вони ніяк не можуть вибрати.

Пан Тюльпан вивудив із кисета те, що вважав першосортним «смуджем», і що насправді було сумішшю цукру з сушеним пташиним лайном.

— Так чи так, ми не могли не вколошкати того пса, — сказав він.

— Немає гарантій, — сказав пан Шпилька. Його знову пересмикнуло. Головний біль став справді сильним.

— Слухай, ми, мля, зробили роботу, — сказав пан Тюльпан. — Я, мля, не пригадую, щоб хтось казав нам про перевертнів та вампірів. Це їхні, мля, проблеми! Кажу тобі: приб’ємо клоуна, хапаєм гроші і вперед до Псведополя чи куди завгодно!

— Пропонуєш забити на контракт?

— Так, раз там є примітка дрібним шрифтом!

— Одначе хтось та впізнає Чарлі. В цьому місті дохляки, схоже, рідко залишаються дохляками.

— Думаю, я в цьому плані міг би, мля, зарадити, — сказав пан Тюльпан.

Пан Шпилька прикусив губу. Він краще за пана Тюльпана знав, що в їхньому бізнесі потрібна певна… репутація. Ніхто не вів ніяких записів — але чутку не зупиниш. А «Нова фірма» часом мала справи з дуже серйозними гравцями, і такі особи зазвичай помічали все…

Але в словах Тюльпана було раціональне зерно. Це місто вже дістало пана Шпильку. Воно просто калічило його чутливу натуру. Коли на кожному кроці зненацька натикаєшся як не на вампіра, то на перевертня — це ненормально. Це не свободи — це вільнощі.

Втім, підтримувати свою репутацію можна по-різному.

— Гадаю, — повільно сказав він, — нам варто піти пояснити дещо нашому шановному законнику.

— Точняк! — зрадів пан Тюльпан. — А тоді я відірву йому голову.

— Для зомбі це не смертельно.

— Прекрасно — нехай подивиться, як я гратиму нею в м’яча!

— А ще один візит ми зробимо до тієї друкарні. Коли споночіє.

Щоб, додав пан Шпилька про себе, не залишати там той знімок. Це була серйозна причина. Причина, яка задовольнила би будь-кого. Але була ще одна причина. Той… вибух темряви перелякав пана Шпильку до глибин його зморшкуватої душі. Він спричинив цілу хвилю спогадів, і ця хвиля накрила пана Шпильку з головою.

Пан Шпилька набув чимало ворогів, але досі це його не хвилювало, позаяк усі вони були мертві. Проте темне світло пронизало найпотаємніші закапелки його мозку, і тепер йому здавалося, що його вороги зовсім не зникли з цього світу. Йому здавалося, що вони все ще тут, і продовжують за ним спостерігати — просто з дуже великої відстані. Причому ця відстань була дуже великою тільки для нього — а для них це було на відстані простягнутої руки.

Він не сказав би цього навіть Тюльпанові, але в спалаху темряви він зрозумів: їм знадобляться геть усі гроші, що вдасться заробити на цій справі — бо настав час зав’язувати.

Пан Шпилька був не надто обізнаний в царині теології. Весь зв’язок між ними обмежувався тим, що Шпилька вряди-годи супроводжував пана Тюльпана до найбагатших храмів та каплиць, та ще одного разу скрутив в’язи первосвященику, котрий намагався розвести на гроші самого Френка Наббса на прізвисько «Довбень». Проте з того, що пан Шпилька все ж таки розумів у справах віри, випливало, що зараз саме час спробувати зрозуміти більше. Можливо, він переслав би жерцям грошей, чи хоча б повернув щось із викраденого. Прокляття, для початку можна було б не їсти яловичину по вівторках, чи як там воно прийнято. Аби тільки припинилось це відчуття, ніби йому відгвинтили задню половину черепа.

Утім, він розумів, що візьметься за все це пізніше. Наразі кодекс честі дозволяв їм одне з двох. Вони могли буквально слідувати інструкціям Підступпа, і тим дотримати своєї репутації як ефективні виконавці. Або ж вони могли прибити Підступпа — і, якщо доведеться, кількох свідків — та забратись. Можливо, підпаливши що-небудь дорогою. Це теж стало б відомо, і всі зрозуміли б, наскільки вони були розлючені.

— В першу чергу ми… — пан Шпилька затнувся й придушено спитав: — У мене за спиною хтось є?

— Ні, — сказав пан Тюльпан.

— Мені здалося, що я чую… кроки.

— Тут немає нікого, крім нас.

— Добре-добре, — пан Шпилька здригнувся, щільніше загорнувся в куртку й виміряв поглядом пана Тюльпана.

— Чого б тобі трохи не почиститись? Чорт, із тебе реально порох сиплеться!

— Я в порядку, — сказав пан Тюльпан. — Порошок тримає мене напоготові.

Шпилька зітхнув. Пан Тюльпан непохитно вірив у те, що наступна порція порошку віднесе його до раю — хоча зазвичай це виявлявся порошок від котячих блощиць в суміші з лупою.

— Груба сила проти Підступпа не спрацює, — сказав він.

Пан Тюльпан хруснув пальцями.

— Проти всіх спрацьовує, — сказав він.

— Ні. Такий, як він, завжди має можливість покластись на чужі біцепси, — сказав Шпилька. Він поплексав себе по кишені. — Час панові Підступпу познайомитись із нашим маленьким другом.

Дошка, ляснувши, впала на вкриту брудною кіркою поверхню Анку. По ній, обережно балансуючи та міцно стискаючи в зубах вірьовку, просунувся Арнольд-Колобок. Дошка трохи занурилась у прибережне місиво, але лишилась, якщо це можна так назвати, на плаву.

Кількома футами далі вода (якщо це можна було так назвати) вже почала заповнювати виїмку, утворену в поверхні річки першим скинутим з мосту мішком.

Арнольд досягнув кінця дошки, урівноважився й зумів-таки заарканити другий мішок. У ньому щось ворушилось.

— Впіймав! — заволав Качур. — Тягніть!

Мішок зі чмоканням вийшов із грязюки, і в ту ж мить Арнольд випав за борт свого візка.

— Чудово зроблено, Арнольде, — сказав Качур, забираючи в нього мокрого мішка та допомагаючи йому залізти назад на візочка. — Я сумнівався, чи витримає тебе грязюка — все-таки вода стоїть високо.

— Добре, що мені колись проїхався по ногах той фургон, — сказав Колобок. — А то б мені зараз потонути.

Домовина Генрі розрізав мішка і витрусив купу невеличких тер’єрів, що негайно почали кашляти та чхати.

— Кільком тварюкам, здається, приходять кінці, — сказав він. — Мені зробити їм дихання рот в рот?

— Звісно, ні, — сказав Качур. — Ти що, ніколи не чув про гігієну?

— Яку-яку гієну?

— Тобі не можна цілувати тварин! — пояснив Качур. — Це небезпечно для їхнього здоров’я.

Всі подивились на собак, що скупчились довкола багаття. Як саме вони потрапили до річки, нікого з гурту особливо не цікавило. До річки потрапляло багато що, і то постійно. Гурт, звісно, виявляв неабиякий інтерес до предметів, що плавали в Анку, але нечасто бачив їх у такій кількості одночасно.

— Може, оце і означає «собача погода»? — спитав Разом-Нас-Багато. Наразі він був керований особистістю, відомою як Кучеряшка. Гурт полюбляв Кучеряшку. Із ним було легко мати справу. — Я днями чув, що зараз погода саме така.

— Знаєте шо? — сказав Колобок Арнольд. — Нам треба знайти мотерьяли, ну, дерево і все таке, і зробити човен. Ко’б ми мали човен, ми могли б ловити в річці дуже багато всякої всячини.

— Таки так, — сказав Качур. — Коли я був малий, я любив возитись із човнами.

— Думаю, якщо човен буде не дуже дірявий, ми не так уже і завозимось, — сказав Арнольд. — Так шо не бійся.

— Я… не зовсім про це, — сказав Качур.

Він подивився на собак, які кільцем оточили багаття; від їхньої шерсті здіймалася пара.

— Нам би зараз сюди Гаспида, — сказав він. — Гаспид знав би, як усе це зрозуміти.

— Банка? — перепитав аптекар.

— Запечатана воском, — повторив Вільям.

— І вам потрібно по унції…

— Анісової, рампіонової та скалатинової олії.

— Перші дві можна, — сказав аптекар, дивлячись у щойно отриманий ним короткий список. — Але, розумієте, в усьому місті не знайдеться цілої унції скалатину. Крапелька, що поміститься на вістрі голки, коштує п'ятнадцять доларів! Все, що я маю, поміститься в ложечку для гірчиці, і то ми мусимо тримати це в запаяній свинцевій посудині під водою.

— Тоді я візьму на п'ятнадцять доларів.

— Майте на увазі, в разі чого ви її не відмиєте. Це не для…

— В баночці, — терпляче сказав Вільям. — Запечатаній воском.

— Ви навіть не відчуєте запаху двох інших інгредієнтів! Навіщо ж вони вам?

— Для певності, — сказав Вільям. — О, і коли запечатаєте, обмийте баночку ефіром, а потім змийте ефір.

— Ви ж не будете використовувати це для чогось незаконного? — спитав аптекар. Помітивши вираз Вільямового обличчя, він швидко додав: — Не звертайте уваги.

Доки аптекар ходив виконувати замовлення, Вільям зазирнув до сусідньої крамниці й купив пару щільних рукавиць.

Коли він повернувся, аптекар уже був за прилавком. Він тримав маленьку скляну фляжку, наповнену рідиною. Всередині плавала набагато менша пробірка.

— У фляжці — вода, — сказав аптекар, дістаючи з ніздрів ватяні кульки. — Будьте по можливості акуратні. Проллєте — і можете назавжди забути про відчуття нюху.

— Чим воно пахне? — спитав Вільям.

— Якщо я скажу «гнилою капустою», то не скажу й половини, — відповів аптекар.

Після цього Вільям рушив до свого помешкання. Зазвичай пані Секретова несхвально ставилась до приходу пожильців серед білого дня, проте наразі Вільям, схоже, перебував за межами її реакцій, тож вона просто кивнула йому, коли він піднімався нагору.

Ключі були в старому сундучку край його ліжка. Сундучка він привіз із Гагльстоуна й відтоді не розлучався з ним, що дозволяло періодично копати його ногами.

Там же зберігалась і його чекова книжка. Її він узяв теж.

Коли він при цьому зачепив свого меча, той тихо брязнув.

У Гагльстоуні йому подобалось фехтувати. Це робили в сухому місці, дозволялись захисні обладунки, і ніхто не намагався запхати тебе обличчям в болото. Власне, він був чемпіоном школи. Але не тому, що досягнув висот майстерності, а тому, що більшість інших хлопців просто нікуди не годилися. Вони займались фехтуванням так само, як і іншими видами спорту — тобто з лементом збивалися в розпалену юрбу, розмахуючи мечами, немов штахетинами. Відтак, якщо Вільямові вдавалось уникнути першого відчайдушного удару, він мав усі шанси виграти.

Він залишив меча на місці.

По деяких роздумах він витяг стару шкарпетку й натягнув її на отриману від аптекаря пляшечку. Хай там як, а поранити кого-небудь розбитим склом він не збирався.

М’ята була непоганим вибором, але вони просто не знали про інші варіанти, чи не так?

Пані Секретова глибоко шанувала віконні завіси з тюлю: завдяки їм вона могла бачити, що відбувається назовні, в той час як її не бачив ніхто. Вільям переховувався за такими ж завісами у власній кімнаті, доки не переконався, що нечіткий обрис на даху навпроти був горгульєю.

Як і на вулиці Осяйній, у цих місцях горгульї зазвичай не зустрічались.

Що головне в горгульях, роздумував він, ідучи сходами — то це те, що вони ніколи не нудяться. Вони прекрасно почували себе, сидячи на одному місці цілими днями. Звісно, вони рухалися швидше, ніж думки більшості людей — але не швидше за людину як таку.

Він промчав через кухню з такою швидкістю, що почув лише, як пані Секретова набрала повітря, щоб заговорити. Далі вилетів через чорний хід і, перемахнувши через стіну, опинився на сусідній алеї.

Її хтось підмітав. На мить Вільям подумав, чи це не перевдягнений агент Варти, або й перевдягнена сестра Дженніфер. Однак навряд чи хтось зумів би перевдягтися гобліном. Для початку, вам довелось би приладнати собі на спину мішок перегною. Гобліни їли майже все, а чого не їли, те збирали з пристрастю маніяків. Чому — ніхто так ніколи й не з’ясував. Можливо, старанно відсортована колекція гнилих капустяних ніжок у гоблінській спільноті правила за ознаку шляхетного статусу.

— Д’бр’дн, п’не д’в’рде, — проквакала істота, обпершись на совок.

— Е-е-е… привіт…

— Г’вр’к.

— Що? А… Дякую, на все добре.

Вільям поквапився далі. Перетнувши вулицю, він заглибився у ще одну алею. Він не знав, скільки горгулій за ним спостерігають, але покладався на те, що їм потрібно чимало часу на перехід вулиці.

Звідки гоблін знав його ім’я? Навряд чи вони перетиналися на якій-небудь вечірці, та й по роботі теж. До того ж, гобліни працювали тільки…

…на Гаррі Короля.

Що ж: недарма казали, що Король Золотої Річки ніколи не забуває про боржників.

Вільям, пригнувшись, проскочив кілька кварталів, по можливості вибираючи шлях через залюднені алеї, кручені провулки та галасливі двори. Він був певен, що звичайний нишпорка ні за що не втримав би його слід. Але все питання було в тому, чи за ним ішов саме звичайний нишпорка. Так полюбляв називати себе пан Ваймз — але ж і Гаррі Король волів називати себе необробленим діамантом. Вільям підозрював, що світ всіяно рештками тих, хто повірив цим двом на слово.

Він сповільнив ходу, звернув у якусь підворітню зі сходами вгору, і став чекати.

Ти з глузду з’їхав, повідомив внутрішній редактор. Тебе намагалися вбити. Ти приховуєш інформацію від Варти. Ти зв’язався з підозрілими особами. Ти збираєшся зробити дещо таке, що остаточно дістане Ваймза, навіть якщо він знаходитиметься у свинцевому сейфі на іншому краї всесвіту. І все чому?

Бо це гарячить мені кров, подумав Вільям. І ще тому, що я не дозволю себе використовувати. Нікому.

В кінці алеї почувся якийсь звук — такий тихий, що почути його міг лише той, хто цього очікував. Звук був такий, ніби хтось до чогось принюхується.

Визирнувши, Вільям помітив чотириногу постать, що неспішно бігла алеєю, опустивши морду до землі.

Вільям старанно прикинув відстань. Вдатись до символічного проголошення своєї незалежності — це було одне. Вчинити замах на члена Варти — зовсім інше.

Він пожбурив тонкостінну фляжку вгору, так, щоб вона впала за двадцять футів перед перевертнем. І негайно перестрибнув через стіну поруч. Він звалився на дах чиєїсь вбиральні саме в ту мить, коли загорнута в шкарпетку фляжка розбилася з не дуже гучним «бах!».

Почувся вереск болю, а потім — швидке дріботіння лап.

Вільям перестрибнув на іншу стіну, на мить визирнув і спустився на іншу алею. Після чого побіг.

З п’ять хвилин перебігання від рогу до рогу та з підворітні до підворітні він опинився поблизу стаєнь. У загальній метушні ніхто не звернув на нього жодної уваги. Він виглядав просто черговим відвідувачем.

У стійлі, де міг бути (чи не бути) пан Кость, стояв кінь. Він косо глипнув на Вільяма згори вниз.

— Не обер-ртайтеся, пане газетяр, — почув Вільям з-за спини.

Він спробував пригадати, що ж там було в нього за спиною. Ага… Підйомник для сіна. І гігантські мішки з соломою. Повно місця, щоб міг сховатися хто завгодно.

— Гаразд, — сказав він.

— Собака гавкає, а кар-раван іде, — повідомив Кость. — Ти здурів, чи що?

— Але я на правильному шляху, — сказав Вільям. — Гадаю, я…

— Ти певен, що за тобою не було «хвоста»?

— За мною слідкував капрал Гноббс, — сказав Вільям. — Але я його позбувся.

— Ха! Щоб «позбутися» Гноббі, досить пр-росто зайти за р-р-ріг!

— О ні, він молодець. Але ж і я знав, що Ваймз може відправити саме його, — самовдоволено сказав Вільям.

— Гноббса?

— Так. Звичайно… в личині перевертня.

Ну, ось: він це сказав. Що ж — сьогодні мав бути день розкриття таємниць.

— В личині перевертня, — рівно повторив Кость.

— Так. Я був би дуже вдячний, якби ви нікому не розповідали…

— Капрала Гноббса, — сказав Кость тим самим невиразним тоном.

— Так. Розумієте, Ваймз просив мене не…

— Ваймз сказав, що Гноббі Гноббс — перевертень?!

— Ну… не зовсім. Я здогадався сам, а Ваймз наказав мені нікому про це не казати.

— Про те, що Гноббс — перевертень?

— Так.

— Капрал Гноббс не є перевертнем, др-руже. Жодним чином, за жодних обставин і у жодному стані. Інша справа — чи є він людиною. Але він ніяким боком не лінкро… лінкор… лікантр… не чор-р-ртів перевертень, ось що!

— А кому ж тоді я кинув під носа хімічну бомбу? — тріумфально вигукнув Вільям.

Запала тиша. Потім почулося тихе дзюрчання.

— Пане Кость? — сказав Вільям.

— Яку саме бомбу? — спитав голос. Він лунав досить напружено.

— Гадаю, головну роль там відігравала скалатинова олія.

— Просто під носа перевертневі?

— Приблизно.

— Пан Ваймз озвіріє так, що жодному пер-ревертню й не снилося, — повільно промовив голос Костя. — Як Бібліотекар з Академії, коли його назвати мавпою{26}. Панові Ваймзові доведеться винайти нові ексклюзивні форми люті, щоб випробувати їх усі на тобі…

— Тоді мені варто якнайшвидше знайти Правителевого собаку, — сказав Вільям. Він видобув чекову книжку. — Я пропоную вам чек на п’ятдесят доларів. Це все, що в мене є.

— Що таке «чек»?

— Щось на кшталт боргової розписки, тільки її приймає банк.

— Просто чудово, — сказав Кость. — Багато ж мені буде з цього користі, якщо тебе посадять.

— Просто зараз, пане Костю, містом вештаються двоє досить мерзенних типів, і схоже на те, що вони по всьому місту полюють на тер’єрів…

— На всіх? — спитав Кость. — На всіх-всіх тер’єрів?

— Так, і оскільки я не думаю, що…

— На чистопорідних тер’єрів, чи пр-росто на будь-кого, хто хоч трохи схожий на тер’єра?

— Навряд чи вони перевіряють родослівні. А що ви маєте на увазі, говорячи про «будь-кого, хто схожий на тер’єра»?

Кость знову замовк.

Вільям сказав:

— П’ятдесят доларів, пане Костю.

Врешті-решт мішки з соломою сказали:

— Добр-ре. Сьогодні вночі. На Мосту Батона. Ти будеш один. Е-е-е… Мене не буде, але там буде… посер-редник.

— На кого мені виписувати чек? — спитав Вільям.

Відповіді не було. Він трохи почекав, після чого дозволив собі переміститися так, щоб бачити територію за мішками. З мішків чулося шарудіння. Мабуть, щурі, подумав він: людина у жоден із цих мішків не помістилася б.

Кость був той іще клієнт.

За деякий час після того, як Вільям пішов, непомітно роззираючись на всі боки, якийсь служник стаєнь підкотив до мішків візка і почав вантажити мішки на нього.

Один з мішків сказав:

— Поклади мене, шановний.

Служник випустив мішка з рук, після чого обережно його відкрив.

Звідти, обтрушуючись від соломи, вибрався невеликий тер’єроподібний пес.

Пан Гобсон ніколи не прагнув бачити на своїх стайнях робітників з аналітичним складом розуму. За 50 пенсів на день (плюс крадений овес) він їх і не мав.

Служник подивився на пса круглими очима.

— Це ти сказав? — спитав він.

— Звісно, ні, — відповів пес. — Собаки не розмовляють. Ти що, зовсім ідіот? З тебе знущаються. Маю для дурника дір-рку від бублика!

— Тобто оті, як його, черевомовці? Як я бачив у концерті?

— Молоток. Так і думай.

Служник роззирнувся довкола.

— Це твої жарти, Томе?

— Точно, це я, Том, — сказав пес. — Я цей тр-рюк вичитав в одній книзі. І тепер говорю замість цього маленького німого песика.

— Ти шо, навчився читати й нічо мені не сказав?

— Там були картинки, — швидко сказав пес. — Як тримати язика, і зуби, і все таке. Стр-рашенно легко навчитися. А тепер хороший песик піде у своїх справах…

Собака обережно позадкував до дверей.

— Пр-ридурки, — здавалось, промимрив він. — Має зайвий палець на руці — і вже думає, що воно вінець твор-ріння!

І зник.

— Як це працюватиме? — спитала Сахариса, намагаючись виглядати глибокодумною. Значно краще було сконцентруватися на чомусь розумному, ніж знов і знов думати про можливе повернення тих двох дивних людей.

— Повільно, — пробурмотів Вернигора, порпаючись у верстаті. — Отто, ти розумієш, що нам тепер доведеться значно довше друкувати кожну шпальту?

— Ви хотіф колір, ви маєте колір, — роздратовано відповів Отто. — Ви не казали, що хочете швидкість.

Сахариса подивилась на експериментальний іконограф. Зараз у кольорі робилася більшість знімків. Чорно-білим працювали тільки найдешевші бісики (хоча Отто й наполягав, що чорно-білі знімки є «мистецтфом самі по собі»). Але друкувати в кольорі…

На краю іконографа сиділи четверо бісиків. Вони пускали по колу крихітну самокрутку і з цікавістю спостерігали за роботою верстата. Троє з них носили кольорові окуляри — червоні, сині та жовті.

— А зелених немає, — вголос сказала Сахариса. — Тобто… Якщо якийсь предмет зеленого кольору — правильно? — Гутрі бачить синє і зафарбовує цю частину платівки синім (один з бісиків помахав їй рукою), а Антон бачить жовте, і фарбує відповідно, а коли це все проходить через верстат…

— …дуже, дуже повільно, — бурмотів Вернигора. — Швидше було б просто обійти місто і переповісти новини в кожному домі…

Сахариса подивилась на пробні шпальти з матеріалом про нещодавню пожежу. Пожежа виглядала як справжня: і червоно-жовтогаряче полум’я, і шматочок блакитного неба, і големи цілком природного цегляного кольору. От тільки тілесні кольори… Власне, поняття «тілесного кольору» в Анк-Морпорку було вкрай широким, і не включало в себе хіба що лазуровий відтінок. Проте на цьому знімку обличчя зівак виглядали так, ніби в місті лютує якась особливо небезпечна пошесть. Наприклад, вирішила Сахариса, «барвиста чума».

— Це тільки початок, — сказав Отто. — Ми будем зробити крашче.

— Краще — можливо, але швидше не вийде ніяк, — сказав Вернигора. — Найбільше, ми можемо випускати дві сотні примірників на годину. Може, дві з половиною сотні, але тоді до кінця робочого дня дехто не дорахується пальців. Вибачайте, але ми на межі можливого. Якби ми мали хоча б день для переоснащення…

— Тоді надрукуйте кілька сотень, а решту випускайте в чорно-білому варіанті, — сказала Сахариса, зітхнувши. — Принаймні, це приверне увагу.

— Як тільки «Сенсації» побачити ці випуски, вони здогадайт, як це зроблено, — сказав Отто.

— Що ж, тоді ми хоча б підемо на дно під кольорами власного прапора, — сказала Сахариса.

Раптом вона струснула головою: зі стелі зненацька просипався пил.

— Чуєте? — спитав Боддоні. — Підлога труситься, чуєте? Вони знову запустили свій великий верстат.

— Вони копають під нас з усіх боків, — сказала Сахариса. — А ми ж усі так тяжко працювали. Це так нечесно.

— Дивно, що це так сильно передається на підлогу, — сказав Вернигора. — Схоже, тут ніде немає жодного надійного фундаменту.

— То під нас копають, еге ж? — сказав Боддоні.

На цих його словах кілька гномів підняли голови. Боддоні щось сказав гномською. Вернигора щось заперечив у відповідь. До дискусії приєднались ще кілька гномів.

— Перепрошую? — ядуче сказала Сахариса.

— Хлопці думають… е-е-е… чи не зайти до «Сенсацій» у гості, — пояснив Вернигора.

— Я колись намагалась, — сказала Сахариса. — Але троль на вході виявився вкрай неввічливим.

— Гноми, гм, ведуть перемовини по-своєму, — сказав Вернигора.

Сахариса зауважила якийсь рух. Боддоні витягнув з-під лави свою сокиру. Це була традиційна гномова сокира. На її обушку містився гострий дзьоб для взяття взірців мінералів, а інший бік являв собою бойове лезо — адже народи, що володіють землями з цінним мінералами в надрах, часом дуже важко піддаються словесному впливові.

— Ви ж не збираєтесь ні на кого нападати?! — шоковано спитала Сахариса.

— Як дехто каже, для того, щоб здобути справді цікавий матеріал, треба копати й копати, — сказав Боддоні. — Ми просто прогуляємось.

— У льосі? — здивувалась Сахариса, коли вони рушили до ляди в підлозі.

— Еге ж, невелика прогулянка в сутінках, — відповів Боддоні.

Вернигора зітхнув.

— Решті доведеться продовжити роботу над випуском, — сказав він.

По хвилі під їхніми ногами пролунало кілька ударів сокир, після чого хтось дуже голосно вилаявся по-гномськи.

— Я мушу подивитися, що там, — сказала Сахариса, не в змозі більше опиратись цікавості.

Коли вона спустилась у льох, цегляну кладку, що раніше затуляла старовинний отвір, було вже розламано. Оскільки камінь, з якого складався Анк-Морпорк, знову й знову використовувався все новими поколіннями, ніхто не бачив сенсу в замішуванні надійного розчину — принаймні, щоб закрити непотрібний прохід. Вважалось, що за цемент цілком нормально правитиме і суміш води, піску, грязюки та слини. Правила ж завжди, врешті-решт.

Гноми вдивлялися в темряву отвору. На шоломі в кожного стирчала свічка.

— По-моєму, твій хлопець казав, що вулиці засипано, — сказав Боддоні.

— Він не мій хлопець, — спокійно сказала Сахариса. — А що там?

Один із гномів проліз у отвір, тримаючи ліхтар.

— Щось схоже на тунелі, — сказав він.

— Старі хідники, — сказала Сахариса. — Гадаю, тут скрізь таке. Після великих повеней проїжджу частину огороджували дошками й засипали землею, але хідники обабіч лишали, бо цього вимагали городяни, які ще не встигли надбудувати свої будинки.

— Що? — здивувався Боддоні. — Тобто проїжджа частина була вища за тротуар?

— Саме так, — відповіла Сахариса, пролізаючи слідом за ним у отвір.

— А що траплялося, коли, наприклад, кінь с… мочився на вулиці?

— Уявлення не маю, — фиркнула Сахариса.

— Гаразд, а як же люди переходили вулицю?!

— По драбинах.

— Панночко, ви знущаєтесь!

— Ні, вони справді користались драбинами. Іноді — підземними переходами. Це ж було ненадовго. А потім простіше було поставити на старі хідники кам’яні опори, й настелити згори новий хідник. Так і з’явились оці «тунелі».

— Тут щурі, — повідомив Сонні, що пройшов дещо вперед.

— Прокляття! — вигукнув Боддоні. — Хто-небудь прихопив виделки? Жартую, панночко. Ну, що тут у нас?..

Він вперіщив сокирою по дошках, і ті розлетілись на тріски.

— Дехто волів обходитись без драбин, — констатував він, зазираючи в новоутворену дірку.

— Під усією вулицею — пусто? — здивувалася Сахариса.

— Схоже на те. Мабуть, той, хто це викопав, мав алергію на коней.

— А… ви… не заблукаєте?

— Я гном. І ми під землею. Гном. Під землею. Хочете повторити запитання?

— Ви ж не збираєтесь пробити тунель аж до редакції «Сенсацій»? — спитала Сахариса.

— Хто, ми?

— Тобто збираєтесь?

— Як можна!

— Але саме це ви й намірілись зробити?

— Але ж вторгнення до «Сенсацій» ніяк не покращить становища «Часу», якщо взагалі не зробить нам гірше, чи не так?

— Авжеж, але саме це ви і збираєтесь зробити, чи не так?

Боддоні вишкірився.

— Ну… трошки. Лише, знаєте, щоб роздивитися, що там до чого.

— Добре.

— Що? Ви не проти?

— Ви ж нікого не вб’єте?

— Панночко, як можна!

Сахарису ця відповідь, здавалося, трохи розчарувала. Все-таки вона так довго поводилась як поважна юна леді — а для певних людей це зазвичай означає, що вони ось-ось вибухнуть.

— Ну, тоді, може, просто змусите їх трохи засмутитись?

— Гадаю, це можна.

Гноми вже скрадалися тунелем по той бік похованої вулиці. У світлі їхніх смолоскипів Сахариса бачила старовинні фасади, закладені цеглою двері, засипані битим каменем віконні отвори.

— Це десь тут, — сказав Боддоні, вказуючи на ледь помітний прямокутник, закладений низькоякісною цеглою.

— Ми що, просто вломимося? — спитала Сахариса.

— Скажемо, що заблукали, — сказав Боддоні.

— Заблукали в підземеллях? Гноми?

— Добре, добре — скажемо, що були п’яні. У цьому нам повірять. Нумо, хлопці…

Старезна кладка посипалась. Вони побачили світло. Чоловік, що сидів за столом, підняв на них погляд і з подивом розкрив рота.

Сахариса дивилась на нього, кліпаючи від пилу.

— Ви?! — сказала вона.

— О, це ви, шановна, — сказав Нудль на прізвисько ВДВ. — Привіт, хлопці. Мабуть, мені слід сказати, що я радий вас бачити?

Гурт саме почав розходитись, коли галопом примчав Гаспид. Ледь кинувши поглядом на собак, що скупчилися довкола вогню, він пірнув під ароматні поли Ронової шинелі й заскавчав.

Гурт далеко не одразу зрозумів, що відбувається. Все-таки це були люди, що могли три години поспіль дискутувати, сваритись і лаятись після того, як хтось просто сказав «доброго ранку».

Першим, до кого дійшло, був Качур.

— Ці люди відловлюють тер’єрів? — спитався він.

— Так! І все — через кляту газету! Ніколи не вір тим, хто пише до клятих газет!

— І вони кинули бідолашних песиків у річку?

— Так! — підтвердив Гаспид. — І мої справи, я б сказав… схожі на той овоч у газеті.

— Ми можемо тебе сховати.

— Можете, але я мушу бути в полі! Я в цьому місті — фігура! І я не можу зараз залягти на дно! Слухайте, ми маємо шанс на цілих п’ятдесят доларів, розумієте? Але ви повинні мені допомогти!

На гурт це справило враження. В їхній безготівковій економіці п’ятдесят доларів склали б супербюджет.

— Коровий! — сказав Старий Тхір Рон.

— Собака є собакою, — сказав Арнольд-Колобок, — доки він виглядає собакою.

— Хрін! — каркнув Домовина Генрі.

— Ти правий, — погодився Качур. — Накладна борода йому не допоможе.

— Як собі хочете, але ваші гігантські мізки таки мусять щось вигадати, бо доти я не поворухну і лапою, — сказав Гаспид. — Я бачив тих людей. Вони недобрі.

Ендрюз-Разом-Нас-Багато видав горловий звук. В міру того, як різні особистості в його мозку змінювались біля стерна, його обличчям бігли гримаси, аж доки все не спинилося на восковому виразі Леді Герміони.

— Ми таки можемо його замаскувати, — сказала вона.

— І під кого ж можна замаскувати собаку? — спитав Качур. — Під кота?

— Собака — це не просто собака, — сказала Леді Герміона. — Здається, я маю ідею…

Коли Вільям повернувся до повітки, він побачив, що гноми зібралися докупи, і що центром цього дуже скупченого скупчення є пан Нудль. Він виглядав саме так, як має виглядати людина під пресингом. Вільям ще ніколи не бачив нікого, кому так пасував би цей вираз. Тобто, наприклад, когось, кого вже двадцять хвилин поспіль вичитувала Сахариса.

— Якісь проблеми? — спитав він. — Добридень, пане Нудль…

— Скажи-но, Вільяме, — сказала Сахариса, повільно крокуючи довкола Нудлевого крісла. — Якби статті були їжею, яким видом їжі булла б стаття під назвою «Золота рибка з’їла кота»?

— Що? — Вільям втупився в Нудля. Потім йому сяйнуло. — Гадаю, це було б щось довгасте й пласке…

— З дуже підозрілою начинкою?

— Слухайте, нема ніякої потреби вдаватись до таких… — почав Нудль, але згас під поглядом Сахариси.

— Це була б по-своєму приваблива субстанція. Її їли б знов і знов, навіть не бажаючи цього робити, — сказав Вільям. — То що тут відбувається?

— Слухайте, я не хотів, — запротестував Нудль.

— Не хотіли що?

— Пан Нудль писав усі ті статті для «Сенсацій», — сказала Сахариса.

— Але ніхто ж їм не вірив, чи не так? — сказав Нудль.

Вільям підтягнув собі крісло і сів на нього верхи, заклавши руки за спину.

— Отже, пане Нудль… як давно ви мочитеся в джерело Правди?

— Вільяме! — вжахнулась Сахариса.

— Але ж зараз криза, — промимрив Нудль. — І потім, я подумав, що новинний бізнес — це цікаво… Знаєте, люди полюбляють дізнаватись, що відбувається в далеких країнах…

— «Нашестя гігантських куниць у Гершебі»? — спитав Вільям.

— Ну, такого роду. Бачте, я подумав… що… ну, що немає ж ніякої різниці, правда це чи… — скляна посмішка Вільяма змушувала Нудля почуватися все незручніше. — Я маю на увазі, це ж майже правда, хіба ні? Всі знають, що таке, ну, трапляється…

— До мене ви чомусь по роботу не звернулись, — сказав Вільям.

— Звичайно, ні! Всі знають, що ви… ну… дещо засуворо підходите до таких речей.

— Тобто волію знати, що та чи інша подія дійсно відбулася?

— Ну да, саме так. А пан Влизько сказав, що ніхто все одно не розбере, де правда. Він не дуже-то вас шанує, пане де Ворде.

— У нього руки трусяться! — втрутилась Сахариса. — Таким людям не можна довіряти.

Вільям розгорнув свіжий випуск «Сенсацій» і тицьнув у першу-ліпшу статтю.

— «Демони викрали людину», — прочитав він. — Тут ідеться про Ронні Бегхолдера на прізвисько «Зуб-даю», який заборгував тролеві Халцедону більше двох тисяч доларів, і востаннє був помічений при купівлі верхового коня?

— Ну.

— А до чого тут демони?

— Ну, його ж могли викрасти демони, — пояснив Нудль. — Це з ким завгодно може статись.

— Тобто ви маєте на увазі, що ми не маємо беззаперечних доказів того, що його не викрадено демонами?

— Кожен може розуміти, як хоче, — сказав Нудль. — Так каже пан Влизько. Читачам, каже він, треба залишити право вибирати.

— Вибирати, що є правдою?

— І зуби він теж не чистить як слід, — сказала Сахариса. — Не те щоб я вважала, що чистота означає божественність, але всьому є межі![*]

Нудль скрушно похитав головою.

— Втрачаю хватку, — сказав він. — Лиш уявіть — я, і на когось працюю! Мені тоді, мабуть, було пороблено. Це все через холоднечу, ось що я вам скажу. Навіть… отримувати зарплату, — він вимовив це слово з дрожем, — навіть отримувати зарплату мені сподобалося! Ви знаєте, — додав він нажаханим голосом, — мені ж наказували, що я мушу робити! Ні, якщо мені ще коли-небудь так затьмарить розум, треба буде відлежатись чи навіть підлікуватись…

— А ви, виявляється, аморальний тип, пане Нудлю, — сказав Вільям.

— Досі це завжди спрацьовувало.

— Чи не могли б ви, — сказала раптом Сахариса, — знайти трохи реклами, щоб ми її розмістили?

— Я не збираюсь більше ні на кого пра…

— За відсоток.

— Що? Ти хочеш його винайняти?! — здивувався Вільям.

— А чом би й ні? Коли йдеться про рекламу, можна брехати скільки завгодно. Це нормально, — відповіла Сахариса. — Будь ласка! Нам потрібні гроші.

— За відсоток? — перепитав Нудль, чухаючи неголене підборіддя. — Тобто, наприклад, п’ятдесят відсотків вам двом, і п’ятдесят відсотків мені, да?

— Ми з вами обговоримо це детальніше, правда ж? — сказав Вернигора, плескаючи його по плечу.

Нудль скривився. Коли доходило до укладення договорів, гноми ставали що твої діаманти — в розумінні твердості.

— А я маю вибір? — зітхнув він.

Вернигора нахилився до нього. Його борода настовбурчилася. В руках у нього не було жодної зброї, але Нудль ніби наяву бачив важке лезо величезної сокири.

— Без-у-мов-но, — сказав гном.

— Ох, — сказав Нудль. — Ну, що ж. А що конкретно я продаватиму?

— Простір, — сказала Сахариса.

Нудль просяяв.

— Просто простір? Тобто ніщо? Продавати ніщо як щось — це я можу!

Він знову похнюпився.

— Це тільки коли я намагаюсь продавати щось, то в мене нічого не виходить…

— Як ви сюди потрапили, пане Нудль? — спитав Вільям.

Відповідь його не ощасливила.

— Це — палиця з двома кінцями, — сказав він. — Не можна взяти й підкопатися під чужу приватну власність! — він суворо поглянув на гномів. — Пане Боддоні, ту дірку треба негайно закрити, чуєте?

— Ми тільки…

— Так-так, ви хотіли як краще. А я хочу, щоб її було замуровано, і то як слід. Бо не хочу, щоб із льоху виліз хто-небудь, хто туди перед цим не спускався. Будь ласка, почніть просто зараз!

— Гадаю, я вийшов на справжню сенсацію, — сказав Вільям, коли роздратовані гноми один за одним зникли в льосі. — Напевно, мені треба побачити Ґава. Я маю…

Коли він витягав записника, щось із брязкотом впало на підлогу.

— О, до речі. Я також узяв ключа від міського будинку, — сказав він. — Тобі ж потрібна була сукня…

— Вже споночіло, — сказала Сахариса. — Чесно кажучи, я про це просто забула.

— Чому б тобі все-таки не сходити й не подивитися, доки всі зайняті? Ти могла б узяти Скеля. Для… спокою. Хоча дім усе одно пустий. Мій батько, приїжджаючи до міста, весь час проводить у своєму клубі. Тому давай. Життя не повинне обмежуватись вичиткою текстів.

Сахариса невпевнено подивилась на ключ у своїй руці.

— У моєї сестри сила-силенна суконь, — сказав Вільям. — А ти ж хочеш на бал, чи не так?

— Можливо, пані Гевальт могла би підшити що треба, якщо я принесу їй сукню зранку, — промовила Сахариса з дещо заперечними інтонаціями, водночас мовчазно благаючи: ну умовте мене!

— Поза всяким сумнівом, — сказав Вільям. — І, певен, ти також знайдеш когось, хто зробить тобі красиву зачіску.

Сахариса примружила очі.

— Ти таки вмієш бути переконливим, — сказала вона. — Ну, а сам що збираєшся робити?

— Маю йти, — відповів Вільям. — Побалакати з одним собакою про одного чоловіка.

Сержант Ангва поглянула на Ваймза крізь пару, що підіймалася з чаші, яка стояла перед її обличчям.

— Даруйте, командоре, — сказала вона.

— Він у мене вік волі не побачить, — процідив Ваймз.

— Ви не можете його заарештувати, — сказав капітан Морква, обв’язуючи довкола голови Ангви свіжого рушника.

— Та невже? За напад на офіцера?

— Гм, цей момент виглядає трохи непевним, чи не так? — сказала Ангва.

— Ви — офіцер Варти, в якій би подобі ви не були!

— Так, але… нам трохи комфортніше працювати, доки чутка про перевертня у Варті залишається тільки чуткою, командоре, — сказав Морква. — Ви так не гадаєте? Пан де Ворд пише про все, що дізнається. Ми з Ангвою в цьому не такі мастаки, тож поки що про перевертня знають тільки ті, хто мусить знати…

— Я забороню йому про це писати!

— Як, командоре?

Ваймзова агресія трохи ослабла.

— Ви ж не хочете сказати, що я, командор Варти, не можу заборонити якомусь му… якомусь дурникові писати все, що йому заманеться?

— О, ні, командоре. Звичайно, можете. Але я не певен, що ви можете заборонити йому написати про те, що ви заборонили йому писати.

— Я в шоці. В шоці! Ви ж із Ангвою…

— Друзі, — сказала Ангва і глибоко вдихнула чергову порцію пари. — Але Морква має рацію, пане Ваймзе. Я б не хотіла порушувати цю справу. Я його недооцінила, і це моя провина. Вскочила просто в хмару… Але за пару годин буду в нормі.

— Бачив я, в якому стані ви повернулися, — сказав Ваймз.

— Я була заскочена зненацька, і мій ніс просто відмовив. Це було ніби повернути за ріг і з розгону влетіти в Старого Тхора Рона.

— О боги! Так кепсько?!

— Ну, може, не зовсім так. Давайте забудемо про це, командоре. Будь ласка.

— Він швидко вчиться, наш юний де Ворд, — сказав Ваймз, сідаючи за свій стіл. — Він має тільки перо та друкарський верстат, а всі вже танцюють під його музику. Що ж, нехай повчиться ще трохи. Йому не подобається наш нагляд? Гаразд, нагляду більше не буде. Хай жне те, що посіяв. Бачить небо, у нас і так по горло справ.

— Але об’єктивно він…

— Капітане, ви бачите ось цю табличку на моєму столі? А ви, сержанте? Тут написано «Командор Ваймз». І це значить, що перше й останнє слово — за мною. Ви щойно отримали наказ. Що ще в нас нового?

Морква кивнув.

— Нічого доброго, командоре. Собаку так ніхто й не знайшов. Гільдії перегризлися між собою. Пан Нікчемський приймає все нових і нових візитерів. А Верховний жрець Ридикуль доводить всім і кожному, що Правитель Ветерані з’їхав з глузду ще днем раніше, коли розповідав йому, що знає, як вивести летючих лобстерів.

— Летючих лобстерів, — рівно повторив Ваймз.

— Плюс щось про передачу кораблів семафорами.

— М-да. А що каже пан Нікчемський?

— Наскільки відомо, він каже, що з нетерпінням чекає на нову епоху нашої історії й готовий повернути Анк-Морпорк на стежку стабільності та процвітання.

— Це теж щось на кшталт летючих лобстерів?

— Це політика, командоре. Наскільки відомо, він прагне повернення до цінностей та традицій, що зробили місто великим.

— Та він хоча б уявляє собі ці цінності й традиції?! — вибухнув Ваймз.

— Гадаю, так, командоре, — сказав Морква з кам’яним виразом обличчя.

— О, боги. Краще б ішлося про лобстерів.

З темних небес знову сіялась мжичка. Міст Батона був відносно пустий; Вільям скрадався в тіні, насунувши капелюх на самісінькі очі.

Раптом невідь-звідки почулося:

— Ну що, пр-риніс свого папірця?

— Пане Кость? — спитав Вільям, нагло вирваний з глибини своїх думок.

— Я віправляю… провідника. Йди за ним, — сказав невидимий співрозмовник. — Його звати… Дзвіночок. Просто йди за ним, і все буде добре. Гаразд?

— Гаразд.

Кость мене бачить, подумав Вільям. Отже, він зовсім поруч.

Дзвіночок видибав із сутінків.

Це був пудель. Чи щось схоже.

Колектив «Ле Пуаль дю Ш’єнн» — салону краси для собак — перевершив сам себе. Будь-хто перевершив би сам себе, аби лише Старий Тхір Рон якомога швидше покинув приміщення. Вони накручували, напахчували, намащували, робили завивку, промивку, просушку, вжили парфуми й шампунь — і тільки манікюрниця зачинилась у туалеті, відмовившись виходити до кінця процедур.

Результат виявився… рожевим. Рожевість була лише одним з аспектів, але це була настільки рожева рожевість, що вона домінувала над усім, включаючи навіть хвоста з фігурно обстриженою китицею на кінчику. Груди собаки мали такий вигляд, ніби їх прострелили великим рожевим ядром, і воно загрузло в них до половини. А ще була велика блискуча грива. Аж надто блискуча — так скло нерідко блищить яскравіше за діаманти, бо склу є що доводити.

Загальна картина являла собою не стільки пуделя, скільки невідому науці пуделеподібну потвору. Все окреме в ній наштовхувало на думку про пуделя, проте загальний вигляд наштовхував хіба що на думку про втечу.

— Дзяв, — сказала потвора.

І в цьому теж щось було негаразд. Вільям знав, що такі собаки дзявкають, але цей, він був певен, сказав «дзяв».

— Хороший… — почав він, і затнувся: — …песик.

— Дзяв-дзяв-дзяв-чорт-дзяв, — сказав пес і побіг уперед.

Вільям здивувався був з «чорта», але потім вирішив, що собака чхнув.

Пудель продріботів по грязюці й зник у темряві.

Через мить його писок виткнувся з-за рогу.

— Дзяв?

— Ох, так. Перепрошую, — сказав Вільям.

Дзвіночок провів його брудними східцями до старої стежки, що йшла вздовж берега. Її було завалено сміттям — а те, що лишається лежати на узбережжі Анк-Морпорку попри всю діяльність збирачів сміття, є справжнім сміттям. Сонце рідко зазирало сюди навіть погожого дня. Тіні намагались не рухатись, і водночас текти разом із водою.

Тим не менше, серед навалених під мостом колод горіло багаття. Вільямові ніздрі закрились, і він зрозумів, що прибув на побачення до Гурту-під-Мостом.

Стежиною, що вела під міст, і в минулому мало хто ходив. А те, що вона лишалась пустельною за нинішніх часів, було заслугою Рона та його приятелів. У них не було майна, яке можна було би вкрасти. Власне, у них взагалі практично нічого не було. Час від часу Гільдія жебраків розглядала питання їхнього вигнання з міста, проте без надмірного ентузіазму: навіть жебракам потрібно дивитись на когось згори вниз, а гурт був настільки внизу, що з певного погляду міг би вважатись верхівкою. До того ж, у Гільдії вміли цінувати справжнє мистецтво; ніхто не вмів плювати й сякатися так, як Домовина Генрі, ніхто не мав стільки зиску зі свого каліцтва, як Арнольд-Колобок, і ніщо на світі не смерділо так, як Старий Тхір Рон. Скалатинова олія могла би правити йому за дезодорант.

І щойно у Вільямовій голові промайнула ця думка, він зрозумів, де ховається Гав.

Неприродно рожевий хвіст Дзвіночка зник у купі дошок, колод та уламків, що їх члени команди називали «Оте», «Хня!», «Го-го» та Хата.

Вільямові очі почали сльозитись. Вітерець і так залітав під міст украй рідко. Вільям рушив на світло.

— Е-е-е… Доброго вечора, панове, — видушив він, киваючи постатям, що скупчились довкола зеленавих язиків полум’я.

— Я хочу побачити колір того твого папірця!{27} — наказав звідкись із темряви голос Костя.

— Е-е-е, гм, такий, сіро-білий, — сказав Вільям, витягаючи чек.

— Схоже, все правильно. П’ятдесят доларів. Сума, підпис, — сказав Кость. — Я пояснив концепцію своїм колегам, пане де Ворде. Мушу сказати, це було нелегко.

— І якшо спробуєш нас намахати, ми прийдем до тебе додому! — втрутився Домовина Генрі.

— І що зробите? — спитав Вільям.

— Станемо попід дверми і будем там стояти вічно! — сказав Арнольд-Колобок.

— І підморгувати твоїм гостям, — сказав Качур.

— І плювати їм на чоботи, — додав Домовина Генрі.

Вільям спробував вигнати з голови думку про реакцію на це пані Секретової. Натомість він сказав:

— А тепер я можу побачитись із собакою?

— Покажи йому, Роне, — наказав голос Костя.

Важка пола Ронової шинелі відійшла вбік, явивши Ґава, що закліпав на вогонь.

— То він був у вас?! — сказав Вільям. — Все так просто?

— Креветко!

— Кому спаде на думку обшукувати Старого Тхора Рона? — риторично спитав Кость.

— Слушно, — сказав Вільям. — Дуже слушно. Й обнюхувати теж.

— Тепер ось що: не забудь, що він старий, — сказав Кость. — Та й р-раніше не був генієм. Я маю на увазі, тут усього лише собаки, що розмов… тобто що тут особливо розмовляти? — поквапився голос. — Словом, не чекай філософських дебатів, оце і все.

Коли Гав побачив, що Вільям дивиться на нього, він із зусиллям став на задні лапи, але потім знов важко опустився на всі чотири.

— Як він до вас потрапив? — спитав Вільям, доки Гав обнюхував його руку.

— Прожогом вибіг з палацу і скочив просто під Ронову шинелю, — заявив Кость.

— Саме туди, де, як ви вказали, його стали б шукати в останню чергу, — сказав Вільям.

— Раджу мені повірити, — сказав Кость.

Вільям дістав записника, відкрив чисту сторінку і написав: «Гав».

— Скільки йому років?

Гав гавкнув.

— Шістнадцять, — сказав Кость. — Це важливо?

— Вимога жанру, — сказав Вільям.

Він записав: «Гав, 16 років, екс-співробітн. палацу, Анк-Морпорк».

Я інтерв’юю собаку, подумав він. Людина інтерв’ює собаку. Це вже саме по собі новина.

— Отже… пане Гав, що сталось перед тим, як ви вибігли з палацу? — спитав він.

Кость заскавучав і загарчав десь у своєму сховку. Гав нашорошив вуха, після чого загарчав у відповідь.

— Він прокинувся й пережив жахливу мить гострого когнітивного дисонансу, — сказав Кость.

— Ви ж казали…

— Я перекладаю, ясно? «Причиною стала наявність у кімнаті одразу двох Богів». Тобто двох Ветерані. Гав — трохи старомодний пес… «Але один із них був неправильний, бо мав неправильний запах. Також там були ще двоє чоловіків. Тоді…»

Вільям несамовито писав.

Ще за двадцять секунд Гав міцно вкусив його за литку.

Службовець у конторі пана Підступпа, сидячи за високим столом, поглянув згори вниз на двох відвідувачів, засопів і продовжив писати своїм заклопотаним скругленим почерком. Часу на них просто зараз він не мав. Його Величність Закон не любить поспіху…

Наступної миті його голову з надприродною силою вкарбувало в стіл.

В його обмеженому полі зору з’явилося обличчя пана Шпильки.

— Я сказав, — повторив пан Шпилька, — що пан Підступп хоче нас бачити.

— Грмх, — сказав службовець.

Пан Шпилька кивнув, і тиск дещо послабшав.

— Даруйте, що ви сказали? — спитав пан Шпилька, спостерігаючи, як рука чоловіка шкребе по краю столу.

— Він… нікого… не приймає, — останні слова заглушив придушений скрик.

Пан Шпилька нахилився.

— Вибачте за пальці, — сказав він. — Але ж не могли ми допустити, щоб вони доповзли он до того невеличкого ломика, еге ж? Не кажу вже про те, що могло б статися, якби вони таки вхопили той ломик. Отже… де кабінет пана Підступпа?

— Другі… двері… ліворуч… — прохрипіла жертва.

— Ось бачите, наскільки краще бути ввічливим? Тиждень-другий на лікарняному, і ви знову зможете тримати перо.

Пан Шпилька кивнув панові Тюльпану, і той відпустив службовця. Останній сповз на підлогу.

— Може, мені його, мля, прибити?

— Лишіть, — сказав пан Шпилька. — Гадаю, сьогодні я буду добрий.

Коли «Нова фірма» увійшла до кабінету, адвокат підняв голову, і його обличчя перемінилося — але тільки на мить.

— Панове? — сказав він.

— Не чіпай ту кнопку, мля! — прогарчав пан Тюльпан.

— Вам треба дещо почути, — сказав пан Шпилька, дістаючи зі внутрішньої кишені невеличку скриньку.

— На тему? — спитав пан Підступп.

Пан Шпилька вдарив нігтем збоку по скриньці.

— Для початку — на тему вчорашніх розмов, — сказав він.

Бісик зморгнув.

— Бжжж… Бж-бж-бж-бж… Бжжж… — залопотів він.

— Прокрутка, — сказав пан Шпилька.

— Що? — спитав адвокат.

— Бжжж… надто дорого, пане Шпилько. Тому я не буду піднімати цю тему. Що ви зробили зі псом? — палець пана Шпильки натиснув іншого важеля. — Бзззззззззззззззззз… Мої… клієнти мають довгу пам'ять і глибокі кишені. Можна винайняти й інших убивць. Ви мене розумієте?

Коли крихітний важіль «Вимк.» ударив бісика по голові, почулося тихе «ой».

Пан Підступп підвівся і підійшов до шафки старовинної роботи.

— Не бажаєте чогось випити, пане Шпилько? Щоправда, боюся, в мене тут лише рідина для бальзамування…

— Ще надто рано, пане Підступп.

— …і, здається, десь був банан…

Пан Підступп, ласкаво посміхаючись, обернувся на звук, з яким пан Шпилька схопив руку пана Тюльпана.

— Я тобі казав — я його, мля, замочу…

— На жаль, ви спізнились, — сказав адвокат, знову сідаючи. — Гаразд, пане Шпилько. Вся справа в грошах, чи не так?

— Все, що нам винні, плюс ще п’ятдесят тисяч.

— Але ви так і не знайшли собаку.

— Варта теж. Хоча там є перевертень. Цього собаку шукали всі, а він зник. Та це не має значення. Значення має ось ця скринька.

— Як доказ у суді, це виглядає слабко…

— Справді? Те, як ви питаєте нас про собаку? Говорите про вбивць? Наскільки я розумію характер Ваймза, це його занепокоїть. Він не схожий на того, хто не звернув би на таке уваги. — Пан Шпилька безрадісно всміхнувся. — Ви маєте компру на нас, і, між нами кажучи, — він нахилився ближче, — дещо з того, що ми зробили, дійсно може виглядати подібним на правопорушення…

— Наприклад, всі ті, мля, мочилова, — кивнув пан Тюльпан.

— …але оскільки ми злочинці, це можна розглядати як типову поведінку. Тим часом ви, — продовжував Шпилька, — ви є поважним громадянином. Не дуже гарно виглядає, коли поважні громадяни задіяні в таких речах. Піде поголос.

— Заради уникнення… непорозумінь, — сказав пан Підступп, — я готовий видати певну…

— Камінцями, — сказав пан Шпилька.

— Ми любимо камінці, — сказав пан Тюльпан.

— Ви зробили копії… з цього? — спитав Підступп.

— Я нічого не казатиму, — заявив пан Шпилька, не маючи жодного уявлення, як їх можна зробити. Втім, він схильний був думати, що пан Підступп знаходиться не в тому становищі, щоб ризикувати.

Скидалось на те, що пан Підступп теж був схильний так думати.

— Хотів би я знати, чи можна вам вірити, — сказав пан Підступп ніби сам до себе.

— Ституація виглядає так, — вимовив пан Шпилька так спокійно, як тільки міг. Його голова боліла все сильніше. — Якщо піде поголос, що ми кидонули клієнта, буде негарно. Скажуть, що на цих типків не можна покластися. Але якщо ті, з ким ми ведемо справи, почують, що ми скрутили в’язи клієнтові за нечесну гру, вони скажуть собі: це — ділові люди! Вони роблять діло. Вони — ділки…

Він затнувся і зиркнув на тіні в кутку кімнати.

— Отже? — спитав пан Підступп.

— Отже… отже… Та ну його в пекло, — сказав пан Шпилька, закліпавши й струснувши головою. — Женіть камінці, Підступпе, або про це попросить пан Тюльпан, ясно? Ми забираємося звідси, подалі від ваших клятих гномів, вампірів, тролів і ходячих дохляків. Це місто мене чавить! Тому женіть діаманти! Зараз!

— Гараз, — сказав пан Підступп. — А запис?

— Поїде з нами. Якщо ми опинимося в руках поліції — то з записом. Якщо ми загадково помремо, то… дехто про все дізнається. А коли ми будемо в безпеці… Та не вам сперечатись, Підступпе! — пан Шпилька здригнувся. — У мене сьогодні не кращий день!

Пан Підступп відкрив шухляду і кинув на затягнуту шкірою поверхню три маленькі оксамитові мішечки. Пан Шпилька витер лоба носовичком.

— Гляньте на них, пане Тюльпане.

Запала мовчанка. Обоє, Шпилька і Підступп, спостерігали, як пан Тюльпан висипає дорогоцінне каміння в одну величезну долоню. Він вивчив кілька камінців через збільшувальне скло. Він обнюхав їх. Один чи два він навіть обережно лизнув.

Нарешті він відібрав з купки чотири камінці й підштовхнув їх до адвоката.

— Вважаєте мене, мля, ідіотом? — спитав він.

— Навіть не думайте сперечатись, — сказав пан Шпилька.

— Можливо, ювеліри помилилися, — сказав пан Підступп.

— Справді? — спитав пан Шпилька. Його рука знову пірнула під піджак, але тепер вона повернулася зі зброєю.

Пан Підступ поглянув у цівку самостріла. Технічно та юридично це був арбалет, у якому тятиву натягувала сила м’язів. Але вмілі майстри зменшили його й перетворили на прилад, що був більш-менш подібний на трубку з руків’ям та спусковим гачком. Подейкували, що всякому, кого з таким спіймають Найманці, доведеться на власному досвіді дізнатись, чи можна повністю сховати самостріл в людському тілі. Якщо ж самостріл у будь-якому місті використовувався проти поліції, поліцейські докладали всіх зусиль, щоб нога стрільця ніколи більше не торкалася землі; натомість його ноги ще довго погойдував ласкавий вітерець.

Втім, тривожна кнопка в столі у Підступпа, схоже, таки була. Двері розчахнулися, і в кімнату увірвалися двоє чоловіків — один з двома довгими кинджалами, другий з арбалетом.

Те, що з ними зробив пан Тюльпан, виглядало жахливо.

У певному сенсі це було питанням практики. Коли озброєна людина вривається в кімнату, знаючи, що щось негаразд, їй потрібна частка секунди, щоб оцінити ситуацію, прийняти рішення, підрахувати шанси, подумати. Натомість Пан Тюльпан не потребував частки секунди. Він не думав. Його руки рухались самотужки.

Навіть уважний пан Підступп мусив потім ще раз прокрутити все в голові. І навіть у цій рухомій картині жахів він ледь міг помітити, як пан Тюльпан схопив і крутнув найближче крісло. Коли буревій вгамувався, обоє чолвіків лежали нерухомо. Рука одного з них була неприродно зігнута, а в стелі вібрував ніж.

Пан Шпилька не обернувся. Він продовжував тримати зомбі на прицілі. Зате він видобув з кишені невеличку запальничку у формі дракона, і тут пан Підступп… пан Підступп, котрий рипів на ходу і чхав пилом… пан Підступп побачив шматочок тканини, обмотаний довкола майже не видного в цівці хижого жала стріли.

Не відводячи погляду від пана Підступпа, пан Шпилька підніс до цівки вогонь. Тканина затліла. Пан Підступп відчув себе ще сухішим, ніж завжди.

— Те, що я збираюся зробити, погано, — ніби загіпнотизований, промовив пан Шпилька, — але я зробив стільки поганих речей, що це навряд чи рахуватиметься. Бо… убивство — погана річ, але чергове вбивство вже ніби не таке погане. Тобто, коли ти вбив двадцять разів, кожне нове вбивство, в цілому, не рахується. Але… Сьогодні такий гарний день, пташки співають, бігають всякі… кошенята і все таке, а сонечко проганяє сніг, несучи обіцянку весни, і квітів, і молодої трави, і нових кошенят, і спекотних літніх днів, і ніжних поцілунків дощу, що омиває листячко дерев, і ти цього ніколи не побачиш, якщо зараз же не даси сюди все, що в тебе в шухляді, бо згориш, як свічка, ти, брехливе сушене лайно!

Пан Підступп понипав у шухляді й за мить кинув на стіл ще одного оксамитового мішечка. Нервово позирнувши на свого партнера, котрий раніше ніколи навіть не вимовляв слова «кошеня» інакше, як в одному реченні зі словами «відро води», пан Тюльпан узяв його й перевірив вміст.

— Рубіни, — сказав він. — Якісні, мля.

— Тепер забирайтесь, — просичав пан Підступп. — І ніколи не повертайтеся. Я про вас не чув і вас не бачив.

Він не відводив погляду від тріпотливого вогника.

За останні кілька століть пан Підступп бачив чимало зла, проте наразі ніщо не здавалося йому настільки зловісним, як пан Шпилька. Або настільки неадекватним. Супротивника хитало, а його погляд раз у раз метався по темних закутках кабінету.

Пан Тюльпан поторсав приятеля за плече.

— Ну що, мля, відіб’ємо йому головешку й підем? — запропонував він.

Шпилька зморгнув.

— Так, — сказав він, схоже, повертаючись до тями. — Так.

Він кинув погляд на зомбі.

— Гадаю, сьогодні я залишу тобі життя, — сказав він, задмухавши полум’я. — Завтра… Хтозна?

Сказано було непогано — але прозвучало якось непевно.

Потому «Нова фірма» відбула.

Пан Підступп сів і втупився в зачинені двері. Йому було ясно — небіжчик мав у таких речах великий досвід — що двоє його озброєних підлеглих, ветерани стількох юридичних битв, уже не потребують жодної допомоги. Пан Тюльпан був спеціалістом.

Зомбі дістав з шухляди аркуш лінованого паперу, написав прямокутним почерком кілька слів, запечатав записку в конверт і покликав клерка.

— Розпорядіться щодо них, — сказав він, коли той втупився в тіла колег, — а тоді передайте це панові де Ворду.

— Котрому саме, шеф?

На мить пан Підступп зовсім про це забув.

— Вельможному де Ворду, — сказав він. — Звісно ж, не іншому.

Вільям де Ворд перегорнув сторінку свого нотатника й продовжив лихоманково писати. Безпритульні розглядали його, ніби рідкісну тварину в зоопарку.

— Оце у вас здоровецький талант, пане, — сказав Арнольд-Колобок. — Аж серце раде, як побачиш цього олівця, коли він так бігає. Хотів би я так уміти, от тіки не з моїми граблями.

— Чи пан не бажає чашечку чаю? — спитав Качур.

— У вас є чай?

— Звичайно. А чому ні? За кого ви нас приймаєте? — Качур з гостинною посмішкою підніс почорнілого чайника та іржавого кухля.

Можливо, зараз саме час виявити ввічливість, подумав Вільям. Зрештою, воду для чаю кип’ятять, чи не так?

— Тільки без молока, — швидко сказав він. Йому страшно було й уявити, як тут виглядало б молоко.

— Ах, я ж казав, що ви справжній джентльмен, — сказав Качур, наливаючи в кухоль смолисту темну рідину. — Чай з молоком — це ганебно.

З вишуканим жестом він видобув тарілочку й столові щипчики.

— Лимон? — спитав він.

— Лимон? У вас є лимон?!

— О, навіть наш пан Рон швидше помиється під пахвами, ніж питиме чай без лимона, — запевнив Качур, плюскаючи шматочок лимона в кухоль Вільяма.

— І чотири шматочки цукру, — сказов Арнольд-Колобок.

Вільям зробив добрячий ковток. Чай був густий і надто міцний, але в той же час солодкий та гарячий. І з невеликим присмаком лимона. Що ж, вирішив Вільям, могло бути значно гірше.

— Так, з лимонами нам пощастило, — продовжував Качур, клопочучись із чайним причандаллям. — Скажу вам, мало в який день ми не знаходимо в річці два-три шматочки!

Вільям скам’янів, дивлячись у темну річку. Сплюнути чи ковтнути, подумав він. Класична дилема.

— Все гаразд, пане де Ворде?

— Ммм.

— Забагато цукру?

— Ммм.

— Надто гаряче?

Вільям з полегшенням виплюнув чай у напрямку річки.

— Ох! — вигукнув він. — Так! Кип’яток! Саме так! Чудовий чай, але — кип’яток! Я поки поставлю кухля на землю, щоб він охолонув, гаразд?

Він підхопив олівця й записник.

— Отже… е-е-е, пане Гав, кого саме ви вкусили за ногу?

Гав гавкнув.

— Він їх усіх покусав, — сказав голос Костя. — Коли вже кусаєш, чого спинятись?

— Чи впізнали б ви їх, якби вкусили знову?

— Він каже, що міг би. Він каже, що більший чоловік був на смак як… е-е-е… — Кость на мить замовк, — ну… як же це… велика-велика чашка з гарячою водою, а в ній мило.

— Ванна?

Гав загарчав.

— Так і називається, еге ж, — погодився Кость. — А другий мав запах дешевого бріоліну. А той, що виглядав як бог… тобто як Правитель Ветерані — від нього тхнуло вином.

— Вином?

— Так. Гав також каже, що хотів би перепросити за те, що щойно вас вкусив. На нього просто подіяли власні спогади. Ми… я хочу сказати, собаки мають дуже фізичну пам'ять, якщо ви мене розумієте.

Вільям кивнув і почухав ногу.

Подальше описання подій в Еліптичному кабінеті супроводжувались вереском, гавкотнею та гарчанням; Гав бігав колами за власним хвостом, доки не буцнувся писком у Вільямову литку.

— І відтоді Рон увесь час носив його під пальто?

— Хто ж зачепить Старого Тхора Рона, — сказав Кость.

— Авжеж, — погодився Вільям. Він кивнув на Ґава.

— Я хочу зробити його знімок, — сказав він. — Це… вражаюча розповідь, але нам потрібне зображення, щоб довести, що ми справді розмовляли з Гавом. Ну, тобто — через перекладача, звичайно. Я не хотів би, щоб читачі сприйняли це за ще одну з ідіотських історій про «собак, що говорять», які друкують «Сенсації»…

В гуртку безпритульних почувся шум. Прохання не викликало особливого ентузіазму.

— У нас тут, знаєте, щось на кшталт елітного району, — сказав Качур. — Ми не пускаємо сюди кого попало!

— Але ж стежка веде просто під міст! — сказав Вільям. — Сюди може прийти хто завгодно!

— Ну да, — сказав Домовина Генрі. — Може.

Він кашлянув і, демонструючи неабияке вміння, сплюнув у вогонь.

— От тіки ніхто не пробоває.

— Креветко, — пояснив Старий Тхір Рон. — Бляха-муха? Хря! Я ж говорив: двері, стерня, стерня, двері!

— Тоді вам краще повернутися зі мною до редакції, — сказав Вільям. — Врешті-решт, доки ви продавали газети, ви носили пса по всьому місту!

— Зараз надто небезпечно, — сказав Кость.

— Чи не поменшає небезпека за ще п’ятдесят доларів? — спитав Вільям.

— Ще п’ятдесят доларів? — сказав Арнольд-Колобок. — Це вже буде цілих п'ятнадцять доларів!

— Сто, — стомлено сказав Вільям. — Ви ж розумієте, що аудиторія зацікавлена дізнатись правду?

Компанія витягнула шиї.

— Не бачу ніякої овдеторії, — повідомив Домовина Генрі.

Вільям зробив крок, цілком випадково перекинувши кухля зі своїм чаєм.

— Тоді вперед, — сказав він.

Тепер пан Тюльпан починав побоюватись. Це було незвично. В тому, що стосувалося побоювань, він зазвичай виступав причиною, а не об’єктом. Проте пан Шпилька діяв неправильно, а оскільки за прийняття рішень відповідав саме він, над цим слід було замислитись. Пан Тюльпан умів приймати рішення за частки секунди, а коли справа торкалася мистецтвознавства, заіграшки оперував століттями — але на середніх дистанціях почувався не кращим чином. Для цього йому потрібен був пан Шпилька.

Але пан Шпилька тільки бурмотів щось сам до себе, продовжуючи вдивлятися в сутінки.

— Тепер поїдемо? — спитав пан Тюльпан, в надії виправити становище. — Ми отримали плату, причому, мля, з премією — то чого тут, мля, стирчати?

Те, як пан Шпилька повівся, мля, з адвокатом, пана Тюльпана турбувало теж. Наставити на когось зброю й не скористатися нею — це було на нього не схоже. «Нова фірма» не погрожувала оточуючим — вона їм загрожувала. А всі ці виступи на тему «залишу-життя-сьогодні»… це була профанація.

— Я кажу, тепер ми…

— Як ти думаєш, що стається з людьми після смерті, Тюльпане?

Пан Тюльпан був вражений.

— Що це ще, мля, за запитання?! Ти знаєш, що з ними стається!

— Справді?

— Звичайно. Пам’ятаєш, як нам довелося лишити того хлопця у клуні, й минув цілий тиждень, доки ми змогли закопати його як слід? Пам’ятаєш, як він вигля…

— Я не про трупи!

— А. Значить, про релігію?

— Так!

— Мене це, мля, ніколи не хвилювало.

— Ніколи?

— Ні секунди. Я ж маю свою картоплину.

За мить пан Тюльпан з’ясував, що пройшов кілька кроків сам, бо пан Шпилька закляк на місці.

— Картоплину?

— Ага. На шнурку на шиї, — пан Тюльпан постукав пальцем по своїх широченних грудях.

— Це — релігія?

— Ну, да. Якщо ти, вмираючи, маєш свою картоплину, то все буде гаразд.

— І яка це релігія?

— Без поняття. Ніде не бачив такої, тільки вдома в селі. Я був ще малий. Так же завжди буває. Малому кажуть: ось це, щоб ти знав — бог. Але потім малий виростає й дізнається, що богів, мля, мільйони. Так само і з релігією.

— І якщо ти, помираючи, маєш картоплину, все буде гаразд?

— Ага. Ти маєш право повернутися і жити знову.

— Навіть… — пан Шпилька сковтнув, оскільки тепер він заходив на територію, якої раніше на його внутрішній мапі на існувало взагалі. — Навіть якщо ти робив те, що інші могли вважати поганим?

— Типу різав людей чи штовхав їх з висоти?

— На кшталт того…

Пан Тюльпан засопів, від чого його ніс засвітився.

— Ну-у-у, це працює доти, доки ти, мля, щиро про все шкодуєш.

Панові Шпильці це видалось захопливим — і трохи підозрілим. Але він відчував, як щось… підбирається все ближче. Обличчя в темряві й голоси на межі розрізнення. Він вже боявся обертатись, щоб бува не побачити за спиною чогось жахливого.

За якийсь долар можна було б купити хоч мішок картоплі…

— Це діє? — спитав він.

— Звісно. У мене вдома, мля, всі це робили сотні років. Якби це не діяло, цього б ніхто не робив, еге ж?

— Вдома — це де?

Пан Тюльпан спробував замислитись над відповіддю, але його пам'ять була надто щільно вкрита шрамами.

— Там був… ліс, — промимрив він. — І… яскраві свічі. І… секрети, — додав він, без виразу дивлячись у далечінь.

— І картопля?

Пан Тюльпан повернувся до реальності.

— І вона теж, — сказав він. — До біса картоплі, мля. Якщо маєш свою картоплину, все буде гаразд.

— Але…я думав, що треба молитись у пустелі, і кожен день ходити в храм, і співати гімни, і роздавати добро неімущим?

— Ну, це все теж можна, еге ж, — сказав пан Тюльпан. — Поки маєш свою, мля, картоплину.

— А назад повертаєшся живим? — усе ще намагаючись знайти приховану підніжку, спитав пан Шпилька.

— Звісно. Який сенс повертатися мертвим? Ніхто не помітить різниці.

Пан Шпилька відкрив рота для відповіді, й раптом пан Тюльпан побачив, що його обличчя перемінилось.

— Хтось схопив мене за плечі! — вичавив він.

— Все в порядку, Шпилько?

— Ти нікого не бачиш?

— Ні.

Зчепивши кулаки, пан Шпилька розвернувся. На вулиці було повно людей, але на нього ніхто не звертав уваги.

Він спробував зібрати докупи шматочки пазла, на які швидко розпадався його мозок.

— Окей, окей, — сказав він. — Ось що ми зробимо… Повернемось до будинку, так… і заберемо решту діамантів, і приб’ємо Чарлі, і… і… знайдемо овочевий магазин. Ти казав про якісь особливі картоплини?

— Та ні.

— Добре… але спершу… — пан Шпилька затнувся, а миттю пізніше йому здалося, що за його спиною урвались безгучні кроки.

Він знав: клятий вампір таки з ним щось зробив. Темрява видавалась туннелем, і в цьому туннелі було щось…

Пан Шпилька вірив у страх і насильство, а в таких випадках, як зараз — у помсту. І хоча внутрішній голос усе вимогливіше молив про здоровий глузд, його заглушив значно потужніший контрудар божевілля.

— В усьому винен той клятий вампір, — вимовив пан Шпилька. — А вбити вампіра… гей, та це ж практично добра справа, так?

Він просяяв. Спасіння досягається через Добрі Справи!

— Всі знають, що вампіри володіють злими чарами. Тож я зроблю людству послугу, га?

— Ну. Але… кого це цікавить?

— Мене.

— Гаразд.

Коли пан Шпилька розмовляв таким тоном, не сперечався навіть пан Тюльпан. Пан Шпилька міг бути надзвичайно неприємним. До того ж, кодекс поведінки вимагав помсти за приниження. Це було загальновідомо.

От тільки навіть у просякнутий сіллю для ванни мозок Тюльпана почала поступово просочуватись тривога. Досі він поважав пана Шпильку саме за здатність не лякатися складнощів — зокрема, довгих речень.

— Що ми використаємо? — спитав він. — Кілок?

— Ні, — сказав пан Шпилька. — Я хочу цілковитої певності.

Рукою, що вже майже не тремтіла, він припалив сигарету і тримав сірника, доки той не згас.

— Ах. Ясно, — сказав пан Тюльпан.

— Більше діла, менше слів, — сказав пан Шпилька.

Скель насупив брови, споглядаючи печатки на дверях особняка де Вордів.

— Цо то є? — спитав він.

— Вони означають, що кожен, хто вломиться сюди, матиме справу з Гільдіями, — сказала Сахариса, видобуваючи ключа. — Це щось на кшталт закляття — тільки це працює.

— А оцеє — воно від Найманців? — спитав троль, вказуючи на досить умовно зображений щит із плащем, кинджалом та подвійним хрестом.

— Так. Це означає, що на кожного, хто зламає цю печатку, контракт укладається автоматично.

— Ни хтів би я, коб то так уклали й мене. Файно, шо маєте ключа…

Замок клацнув. Поштовх — і двері відчинилися.

Сахарисі доводилось бувати в кращих домах Анк-Морпорку. Це траплялось, коли їхні власники відкривали частину будинку для публічного доступу в рамках тієї чи іншої благодійної акції. Проте вона уявлення не мала, як може змінитися будинок, в якому більше ніхто не живе. Він видавався загрозливим і неймовірно великим. Двері виглядали заширокими, віконні рами — зависокими. Затхле непорушне повітря віддалось болем у її голові.

Скель за її спиною запалив пару ламп. Але величезне приміщення все одно залишалося в сутінках. На щастя, знайти сходи виявилось неважко.

Дотримуючись вказівок, відбарабанених Вільямом наостанок, вона дісталася анфілади залів, кожен з яких був більший за її дім. Коли вона нарешті дісталась гардеробу, той виявився таким же залом, але повним вішалок та «плечиків».

Частини предметів одягу поблискували в напівтемряві. Сукні поширювали сильний запах нафталіну.

— Цікаво, — сказав Скель з-за її спини.

— Це просто такі кульки, щоб міль не псувала одяг, — сказала Сахариса.

— Я про сліди, — сказав троль. — І внизу тож були такі.

Віна відірвала погляд від рядів суконь і опустила його вниз. Шар пилу на підлозі був явно кимось потривожений.

— Гм… Покоївка? — припустила вона. — Хтось же має за всім цим доглядати?

— І шо вона сі тут робила? Затоптувала пилюку до смерті?

— Ну, має ж хтось слідкувати за речами? — невпевнено сказала Сахариса.

Блакитна сукня навпроти вимагала: вдягни мене, я створена для тебе. Поглянь, як я переливатимусь!

Троль штурхнув пальцем коробочку з нафталіновими кульками, й вони розкотилися запиленим столом — Схоже, та міля це страшне як любить, — сказав він.

— Ти не думаєш, що ця сукня… надто відверта? — спитала Сахариса, прикладаючи одяг до себе.

Скель набрав стурбованого вигляду. Його винаймали не за навички модельєра, і вже тим паче — не за знання тонкощів мовлення середнього класу.

— Ви завжди були відверта людина, — нарешті зважився він.

— Я питаю, чи не здаватимусь я легковажною жінкою!

— А, он воно шо, — сказав Скель, підходячи. — Нє, звісно, нє.

— Справді?

— Авжеж. Ви важите не так і мало.

Сахариса здалася.

— Гадаю, пані Гевальт зможе трохи його розшити, — машинально сказала вона.

Їй неабияк хотілось побути тут ще — деякі вішалки просто прогинались — але вона почувалася майже злодійкою. До того ж, у глибині душі вона відчувала, що жінка з сотнями суконь значно більше розгнівається через нестачу однієї з них, аніж жінка з десятком-другим платтячок. В будь-якому разі, темрява починала діяти їй на нерви. Здавалася, там повно незнайомих привидів.

— Ходім назад.

Коли вони вже наполовину перетнули вітальню, хтось заспівав.

Слів було не розібрати, а на мелодію явно впливав алкоголь, але це все-таки було співом, і чувся він з-під їхніх ніг.

Коли Сахариса поглянула на Скеля, той знизав плечима.

— Може, це тота міля? Перебрала своїх кульок?

— Тут таки має бути охорона, авжеж? Може, нам краще сказати, що ми, ну, тут були? — запанікувала Сахариса. — Не дуже-то шляхетно виглядатиме, як що ми заберемо сукню і втечем…

Вона підійшла до затиснутих в закутку під сходами зелених дверей і штовхнула ручку. На мить спів почувся гучніше, але урвався, коли вона сказала:

— Даруйте?

Ще за кілька секунд вона почула:

— Привіт! Як справи? У мене все чудово!

— Я просто… Вільям сказав, що можна? — Вона вимовила ці слова тим запитальним тоном, яким хтось міг би перепросити грабіжника за те, що перериває його роботу.

— Чихайло? Опа! — сказав голос із темряви внизу.

— Е-е-е… З вами справді все добре?

— Не дістаю… ха-ха-ха… Це все л-ланцюги…

— Вам… погано?

— Ні, все чудово, зовсім не погано, тіки троха переб-р-р… гик…

— Трохи пере що? — спитала Сахариса; виховання ніяк не давало їй дійти цілком очевидного здогаду.

— Як йо’… те, чим закр-ривають бочки з вип-пивк… ою…

— Ви — п’яний?!

— Точно! Воно! П’яний, як… гик… чіп!

Почувся брязкіт скла.

Слабке світло ліхтаря відкрило її поглядові щось подібне до винного льоху. Але на лавці під однією зі стін сидів, напівпритомно похилившись уперед, чоловік, а від кісточки його ноги до кільця в підлозі тягнувся ланцюг.

— Ви… на прив’язі? — спитала Сахариса.

— Ха-ха-ха…

— Давно ви тут?

Вона почала спускатись.

— Рік…

— Рік?

— Ур-рожаю, — чоловік підняв пляшку й втупився в неї. — Рік… Виправного Верблюда… З б-біса хороший був урожай… А ця… Рік П-перекладеного П-пацюка… Теж хороший… Хороший урожай… Майже весь… Гик… Хоча я б не в-відмовився від тістечка.

Підходи Сахариси до вінтажних напоїв обмежувались знанням про те, що Шато Масон — це дуже популярне вино. Але людей не садовлять на ланцюг для того, щоб вони пили вино — навіть знамените ефебійське, що приклеює склянку до столу.

Вона підійшла трошки ближче, і світло впало на обличчя в’язня. Це обличчя було розвезене в гримасу дуже п’яної людини, та все ж не впізнати його було важко. Вона бачила його щодня — на монетах.

— Е-е-е… Скель, — погукала вона. — Ти можеш спуститись на хвилинку?

Двері розчахнулися, і троль сторчголов улетів усередину. На жаль, саме влетів.

На верху сходів з’явився, розминаючи кисть, пан Тюльпан.

— Чихайло! — вигукнув Чарлі, підіймаючи пляшку. — Вся банда в зборі!

Скель, похитуючись, підвівся. Пан Тюльпан відірвав дверну поперечину й почав неквапом спускатись. Троль здійняв руки в класичній боксерській позі, але пан Тюльпан не переймався такими тонкощами. Він щосили вдарив опонента твердим дубовим брусом. Троль повалився, мов дерево.

Тільки після цього велетень з очима, що обертались на його обличчі, спробував сфокусуватись на Сахарисі.

— А це ще, мля, хто?

— Як ви смієте лаятись! — вибухнула вона. — Лаятись у присутності жінки!

Здавалося, це його знітило.

— Я, мля, не лаюсь!

— Та я ж вас уже бачила. Ви… Я так і знала, що ви — несправжня черниця! — тріумфально вигукнула Сахариса.

Раптом почулося клацання зведеного самостріла. Деякі тихі звуки несуть у собі неймовірну зупиняючу силу.

— Іноді знання примножує неприємності, — сказав сухорлявий чоловік, що дивився на неї згори сходів через приціл самостріла. — Що ви тут робите, дівчино?

— А ви — брат Шпилько! Це ви не маєте права тут бути! А в мене є ключ!

Певні частини Сахарисиного «Я» — ті, що мали уявлення про такі речі, як страх смерті — щосили намагались привернути її увагу. Але оскільки це були частини саме Сахарисиного «Я», вони намагались робити це дуже делікатно — а відтак, вона їх ігнорувала.

— Ключ? — перепитав брат Шпилько, спускаючись сходами. Самостріл продовжував дивитись на неї. Навіть у своєму нинішньому стані пан Шпилька знав, як тримати людину на прицілі. — І хто ж дав вам ключа?

— Не підходьте до мене! Не смійте підходити! Якщо підійдете, я… Я про це напишу!

— Справді? Що ж, якщо я у чомусь і впевнений, так це в тому, що слова не кусаються, — сказав пан Шпилька. — Я чув чимало…

Його раптом пересмикнуло. На мить здалося, що йому ось-ось підломляться коліна. Однак він опанував себе і знову зосередився на ній.

— Підеш із нами, — сказав він. — І не кажи, що кричатимеш, бо ми тут самі. Крім того, я… чув… чимало… криків…

І знову здалося, що він впаде — але він знову прийшов до тями. Сахариса нажахано дивилася на арбалет, що тремтів в його руці. Вона нарешті почула ті частини її «Я», що рекомендували вдатись до мовчання, яке, можливо, було останнім порятунком.

— А ці двоє? — спитав пан Тюльпан. — Приб’ємо їх зараз?

— Зчепіть їх ланцюгом і залиште.

— Але ж ми завжди…

— Залиш їх!

— Ти впевнений, що з тобою все гаразд? — спитав пан Тюльпан.

— Ні! Просто залишмо їх, гаразд? У нас немає часу!

— У нас повно…

— У мене — ні! — пан Шпилька насунувся на Сахарису. — Хто дав тобі ключа?

— Я не збираюсь…

— Ти хочеш, щоб пан Тюльпан попрощався з нашими непритомними друзями?

Змучений мозок пана Шпильки, непевно намагаючись уявити, як усе має відбуватись у справедливому світі, вважав таке формулювання припустимим. Врешті-решт, їхні тіні переслідуватимуть Тюльпана, не його…

— Цей будинок належить вельможному де Ворду, а ключа мені дав його син! — гордовито сказала Сахариса. — Тепер вам ясно, у що ви вплуталися?

Пан Шпилька дивився на неї незрячим поглядом.

По хвилі він сказав:

— Я хочу з усім цим розібратись. Не спробуй тікати. Зовсім не намагайся кричати. Йди спокійно, і… — він зупинився. — Я хотів сказати, що все буде добре. Але це дурниці, чи не так?

Мандрівка вулицями міста в супроводі Гурту-з-під-Мосту була нешвидкою. Весь світ був для них театром, художньою галереєю, м’юзик-холом, рестораном та плювальницею; крім того, ніхто з членів Гурту й уявити собі не міг, що можна пересуватися по прямій лінії.

Пудель Дзвіночок супроводжував їх, намагаючись триматись якнайближче до центру групи. Костя ніде не було й сліду. Вільям запропонував понести Ґава: він відчував, що цей собака став йому по-своєму дорогий. Принаймні, на сотню доларів. Щоправда, сотні доларів у нього не було — але завтрашній випуск обов’язково принесе достатньо грошей, чи не так? І навряд чи ті, хто полює на пса, зважилися б на що-небудь просто на вулиці, при світлі дня. Особливо коли врахувати, що це світло було скрізь: хмари сповнювали небо, немов старі ковдри, дим опускався на землю й зустрічався з туманом, що піднімався від річки, і тьмяне світло струменіло буквально з усього.

Вільям спробував подумати над заголовком. Йому ніяк не вдавалося вийти на влучне формулювання. Воно мусило багато чого включати, а йому рідко щастило вкласти гігантські складнощі світу менше ніж у півдюжини слів. Сахарисі це вдавалося краще: вона сприймала слова як елементи конструктора, які можна складати як завгодно. Її найкращий заголовок стосувався якоїсь давньої тяганини між Гільдіями й був набраний у колонку:

ШОКУЮЧА

ПРАВДА

ПРО СВАРКУ

МІЖ ГІЛЬДІЯМИ

Вільям ніяк не міг навчитись добирати слів за довжиною, тоді як Сахариса опанувала це за два дні. І йому давно вже варто було б заборонити їй називати Правителя Ветерані «Гарантом». Якщо вірити енциклопедії, це не було помилковим визначенням, і слово гарно поміщалося в колонку — але коли Вільям бачив його в газеті, він почувався навдивовижу беззахисним.

Саме таке занурення в особистий світ і призвело до того, що Вільям, зайшовши до друкарні на чолі вервечки безпритульних, не помітив нічого підозрілого, аж доки не побачив обличчя гномів.

— А ось і наш письменник, — сказав пан Шпилька, виступаючи наперед. — Пане Тюльпане, зачиніть двері.

Двері грюкнули, коли пан Тюльпан штурхнув їх однією рукою. Другою він міцно затуляв рота Сахарисі, котра викотила очі на Вільяма.

— О, він приніс мені песика, — сказав пан Шпилька.

Коли він наблизився, Гав загарчав. Вільям позадкував.

— Варта скоро буде тут, — сказав він.

Гав гарчав усе гучніше.

— Мене це зараз не обходить, — сказав пан Шпилька. — Враховуючи те, що я знаю. І кого я знаю. Де той клятий вампір?!

— Уявлення не маю! Він тут не сидить цілий день! — огризнувся Вільям.

— Справді? В такому разі дозвольте заявити! — сказав пан Шпилька, скеровуючи самостріл просто Вільямові в обличчя. — Якщо та потвора не буде тут за дві хвилини, я…

Гав вирвався з Вільямових рук. Його гарчання переросло в пронизливе «ав-ав-ав!!!», до якого вдаються невеличкі собаки, коли їх охоплює лють. Шпилька відсахнувся, закриваючи рукою обличчя. Самостріл вистрілив. Стріла вдарила в одну з ламп над верстатом. Лампа вибухнула.

Навсібіч бризнув палаючий гас. Вогняні краплі всіяли металевий набір, старі коники-гойданки та гномів.

Пан Тюльпан відпустив Сахарису, щоб допомогти колезі, і та, в повільному вальсі хаотичних подій, з розвороту вкарбувала коліно йому точнісінько в те місце, в порівнянні з яким будь-яка ріпа виглядала би мінімум нікчемно.

Вільям, кинувшись уперед, схопив її й виштовхнув на морозне повітря. Коли він продерся назад крізь Гурт-з-під-Мосту (члени якого виявляли на вогонь ту ж інстинктивну панічну реакцію, що й на воду з милом), в приміщенні все палало.

Гноми боролися з вогнем, що танцював у мотлосі та в їхніх власних бородах. Кілька з них підступали до пана Тюльпана, що стояв на всіх чотирьох, але вже починав підводитись. Пан Шпилька крутився дзигою, тим часом як розлючений Гав примудрявся гарчати, не розкриваючи щелеп, котрі увіп’ялися в руку пана Шпильки до самісінької кістки.

Вільям склав долоні рупором.

— Тікайте!!! — заволав він. — Фарба!!!

Хтось із гномів, почувши його, озирнувся на полиці зі старими бляшанками, повними загуслої фарби. І тут вибухнула перша з них.

Бляшанки були такі давні, що являли собою не більше ніж іржу, скріплену докупи густим хімічним вмістом. Спалахнули ще кілька.

Пан Шпилька метнувся навскоси, все ще намагаючись струсити з руки розлюченого пса.

— Зніми цю тварюку! — заволав він.

— Забудь про неї, мля! В мене одяг горить! — кричав пан Тюльпан, ляскаючи по тліючому рукаву.

З палаючого виру з гучним «бззззз!» вилетіла бляшанка того, що колись було емаллю — й вибухнула точно над верстатом.

Вільям схопив Вернигору за плече.

— Я сказав — тікаймо!

— Мій верстат! Він горить!

— Краще він, ніж ми! Біжіть!!!

Про гномів подейкували, що вони значно більше турбуються про золото та залізо, ніж про мислячих істот, бо запаси золота та заліза в світі обмежені, в той час як істот, схоже, стає дедалі більше. Здебільшого так думали істоти на кшталт пана Вітренка.

Проте гноми справді дуже турбуються про залізо та золото. Адже без них усі ми були б лише більш-менш тямовитими тваринами.

Друкарі з’юрмилися біля дверей з сокирами напоготові. Назовні вивалювались хмари ядучого диму. Над дахом витанцьовували язички полум’я. Кілька шматків бляшаної покрівлі раптом гучно провалились усередину. Цієї ж миті з дверей вилетіло, лишаючи димний слід, якесь ядро. Троє гномів кинулись на нього, і тільки чудом не зарубали одне одного.

Це був Гав. На ньому все ще жевріли ділянки шерсті, але його очі палали значно яскравіше, і він продовжував переможно гарчати.

Він дозволив Вільямові підняти себе на руки, після чого, нашорошивши вуха, обернувся до дверного отвору.

— Ось, мабуть, і все, — сказала Сахариса.

— Вони могли вибратися через чорний хід, — сказав Вернигора. — Боддоні, чого б кільком із вас не піти й не перевірити?

— Геройський песик, — сказав Вільям.

— «Хоробрий» було б краще, — машинально сказала Сахариса. — Менше літер. Хоча… Можна ж і так:

ПЕСИК —

ГЕРОЙ

АТАКУЄ

БАНДИТІВ

…хоча це перше слово виглядає не так і героїчно.

— Хотів би я вміти думати заголовками, — сказав Вільям, здригнувшись.

У льосі під повіткою було холодно й вогко.

Пан Шпилька, ледве доклигавши до кутка, обтрушував з одягу попіл.

— Ми, мля, попались, — видушив із себе пан Тюльпан.

— Та невже? — сказав Шпилька. — Тут усе з каменю. Підлога, стіни, стеля! Камінь не горить, ясно? Нам треба просто тихо й гарно пересидіти тут.

Пан Тюльпан дослухався до звуку пожежі над їхніми головами. По долівці під зачиненим люком маяли жовто-червоні відсвіти.

— Мені це, мля, не подобається, — сказав він.

— Бувало гірше.

— Мені це не подобається, мля!

— Охолонь. Ми звідси виберемось. Я народився не для того, щоб підсмажитись!

Довкола верстата ревів вогонь. У розпеченому повітрі, крутячись, пролетіли кілька запізнілих бляшанок з-під фарби, заливаючи все вогненним дощем.

В серці пожежі вогонь був жовто-білого відтінку, і зараз він дістався металевих форм, на яких лежав набір. На вимазаних типографською фарбою свинцевих поверхнях набухли срібні краплі. Літери заворушились, розповзлися, злились воєдино. Якусь мить на поверхні розплавленого металу плавали слова — невинні слова, такі як «і», «правда», «зробить вас вільними»… Та ось вони зникли. І по розжареному до червоного верстату, по дерев’яних скринях, по стосах набору й навіть по купах дбайливо складеного брухту потекли тоненькі струмочки.

Вони зустрічались, зливались і ширились. Незабаром підлога перетворилась на рухливе, тремтливе дзеркало, в якому перевернуто відображалось рухливе жовто-червоне полум’я.

Саламандри на робочому столі Отто відчули тепло. Вони любили тепло. Їхні предки еволюціонували в жерлах вулканів. Саламандри прокинулись і замуркотіли.

Пан Тюльпан, що ходив від стіни до стіни льоху, наче звір у ловецькій ямі, схопив одну з кліток і втупився в створіння всередині.

— Що це ще, мля, за мерзота? — прогарчав він і кинув клітку назад. Тут йому в око впала темна банка поруч. — А тут, мля, чогось написано «Оберешно!».

Земляні вугри вже були на межі. Вони теж відчували тепло — от тільки вони походили з глибоких печер з крижаними підземними водами.

Їхній протест вилився в спалах темного світла.

Більша його частина дісталася мозкові пана Тюльпана. Щоправда, після всіх бійок від цього органу залишалось не так багато, навіть попри те, що пан Тюльпан не так уже й часто бився головою, адже це все-таки було досить боляче. Проте там залишався примарний спогад про сніг, і соснові ліси, і палаючі будинки, і церкву. У ній вони ховалися. Він був дитиною. Він згадав величезні сяючі картини — з такою кількістю кольорів, якої він ніколи не бачив…

Він моргнув і впустив банку.

Вона вдарилась об долівку. Вугри видали ще один вибух темряви. Відчайдушно звиваючись, вони вибиралися з решток своєї в’язниці, ковзали вздовж стіни й намагалися протиснутись у щілини між брилами.

Пан Тюльпан обернувся на раптовий звук за своєю спиною. Його колега закляк на колінах, вчепившись у своє волосся.

— Все гаразд?

— Вони в мене за спиною! — прошепотів Шпилька.

— Та ні, друже, тут тільки ти і я.

Пан Тюльпан поплескав Шпильку по плечу. Коли він задумався, що робити далі, на його лобі від напруження випнулися вени. Раптові спогади зникли. Тюльпан ще замолоду навчився редагувати свою пам’ять. Що потрібно панові Шпильці зараз, вирішив він, так це — пригадати кращі часи.

— Гей, пам’ятаєш, як Герард-Чобіт та його хлопці загнали нас у той, мля, льох у Квірмі? — сказав він. — Пам’ятаєш, що ми з ними зробили після?

— Так, — вимовив пан Шпилька, тупо дивлячись у стіну. — Пам’ятаю.

— А старого в тому будинку в Геної, коли ми, мля, не знали, що там хтось є? То ми забили двері й…

— Замовч! Замовч!

— Просто намагаюсь думати позитивно.

— Нам не слід було вбивати всіх тих людей… — майже нечутно прошепотів пан Шпилька.

— Чому це? — здивувався пан Тюльпан, але нервовість пана Шпильки знову пронизала його наскрізь. Він схопився за шкіряну шворку на своїй шиї й відчув заспокійливу вагу. В судну годину картоплина може дуже знадобитися.

Плюскіт за спиною змусив його озирнутись, і його обличчя просвітлішало.

— Так чи так, ми врятовані, — сказав він. — Здається, почався, мля, дощ.

Зі щілин довкола люка в стелі дріботіли срібні краплі.

— Це не вода! — вереснув Шпилька, підхоплюючись.

Краплі, зливаючись, перетворились на невпинний струмок. Плюскіт лунав якось дивно, а сама рідина збиралась у горбик під люком. Але на його верхівку наливалось усе більше рідини, й пляма все ширше розповзалась по підлозі.

Шпилька з Тюльпаном позадкували до дальньої стіни.

— Це — розплавлений свинець, — сказав Шпилька. — Вони ж друкують ним ту газету!

— Мля… І багато його сюди наллється?

— Сюди? Ну, не більше за пару дюймів…

В протилежному кінці льоху озерце металу торкнулося лавки Отто, й та задиміла.

— Нам треба на щось піднятися, — сказав Шпилька. — Поки воно не захолоне. В такий мороз це не забере багато часу!

— Але тут, мля, нічого немає! Нам кінець!!!

Пан Шпилька на мить притиснув долоню до очей і глибоко вдихнув повітря, що вже добре прогрілося під неквапним сріблястим дощем.

Потім він розплющив очі. Пан Тюльпан покірно дивився на нього. Адже рішення приймав пан Шпилька.

— Я… маю план, — промовив він.

— Це добре. Добре.

— Мої плани завжди успішні, авжеж?

— А то. Я завжди казав, що ти, мля, просто геній. Як тоді, коли ти придумав, щоб ми скрутили…

— І я завжди дбаю про інтереси нашої фірми, так?

— Ну ясно, еге ж.

— Отже… мій план… це не ідеальний план, але… А, біс із ним. Дай мені свою картоплину.

— Що?

Рука пана Шпильки раптом рвонулась уперед, і арбалет завмер за дюйм від горла пана Тюльпана.

— Ніколи сперечатись! Давай сюди негайно кляту картоплину! У нас немає часу на те, щоб ти думав!

Невпевнено, але з традиційною вірою в здатність пана Шпильки знайти вихід з глухого кута, пан Тюльпан зняв через голову поворозку з картоплиною й передав її панові Шпильці.

— Гаразд, — сказав пан Шпилька. Одну половину його обличчя раптом зсудомило. — Ось що я думаю…

— Пошвидше! — урвав його пан Тюльпан. — Воно вже за пару дюймів від нас!

— Ось що я думаю: я думаю, що в мене — надто дрібна тілобудова, пане Тюльпане. Ти не зможеш спертись на мене. Я не підійду. А ти — велетень. І я не хотів би бачити, як ти страждаєш.

Він натиснув на скобу. Це був хороший постріл.

— Пробач, — прошепотів він під плюскіт свинцю. — Пробач. Пробач. Але я народився не для того, щоб підсмажитись…

Пан Тюльпан розплющив очі.

Навколо було темно, але в затьмареному небі вгадувалось щось на кшталт зірок. Повітря було непорушним, але звіддаля чувся непевний шерех, ніби вітер шурхотів у сухому лісі.

Він трохи почекав, але нічого не сталося, і він спитав:

— Тут хто-небудь, мля, є?

ТІЛЬКИ Я, ПАНЕ ТЮЛЬПАНЕ.

Частина темряви відкрила очі, й на нього знизу вгору поглянули дві плями блакитного світла.

— Мля, той виродок вкрав мою картоплину. Ти, мля — Смерть?

ДОСТАТНЬО ПРОСТО «СМЕРТЬ». А ХТО, ВИ ЧЕКАЛИ, ПРИЙДЕ?

— Е-е-е… Для чого?

НАЗВАТИ ВАС СВОЇМ.

— Не зна… Я, мля, ніколи про це не…

НАВІТЬ НЕ ЗДОГАДУВАЛИСЬ?

— Все, що я знаю — це що поки ти маєш свою картоплину, все буде гаразд.

Пан Тюльпан пробарабанив цю фразу, як папуга. Але тепер пам’ять небіжчика, яка не забуває нічого, повернула його в той час, коли він бачив світ з висоти двох футів і мав три роки від роду.

Бурмотіння дідів. Плач бабусь. Снопи світла крізь священні вікна. Посвист вітру за дверима, а всі дослухаються, чи не йдуть солдати. Чужі чи свої — неважливо, коли війна триває так довго…

Смерть обдарував{28} тінь пана Тюльпана довгим холодним поглядом.

І ЦЕ ВСЕ?

— Так.

ВАМ НЕ СПАДАЛО НА ДУМКУ, ЩО ВИ МОГЛИ ДЕЩО ПРОПУСТИТИ?

…посвист вітру за дверима, запах олієвих ламп, свіжий кислотний запах снігу, який мете до хати через…

— …І якщо я щиро про все пошкодую… — промимрив Тюльпан.

Він геть загубився у світі темряви, не маючи з собою жодної, навіть геть завалящої картоплини.

…свічники… вони були золоті, їх зробили сотні років тому… з їжі була лише картопля, яку доводилось викопувати з-під снігу, але свічники були золоті… і якась стара жінка сказала: «Поки маєш картоплину, все буде гаразд…»{29}

ВАМ ЗГАДУВАЛИ В ЗВ’ЯЗКУ З ЦИМ ПРО БУДЬ-ЯКОГО БОГА?

— Ні…

ПРОКЛЯТТЯ. І НАВІЩО ВОНИ ПОЛИШАЮТЬ МЕНІ РОЗБИРАТИСЯ З ТАКИМИ РЕЧАМИ, зітхнув Смерть. ВИ ВІРУЄТЕ, АЛЕ ВИ НІ В ЩО НЕ ВІРИТЕ.

Пан Тюльпан стояв, похиливши голову. В його пам’ять протікало все більше спогадів — ніби кров, що тече під зачинені двері. І хтось уже смикає ручку, і ламає замок…

Смерть кивнув.

ПРИНАЙМНІ, ЯК Я БАЧУ, ВИ ВСЕ ЩЕ МАЄТЕ СВОЮ КАРТОПЛИНУ.

Пан Тюльпан схопився рукою за шию. На кінці шнурка висіло щось тверде й зморшкувате, і на ньому лежав примарний відблиск.

— Я думав, він її забрав! — вигукнув Тюльпан. Його обличчя осяяла надія.

АХ, ЗВІСНО. НІКОЛИ НЕ ЗНАЄШ, ДЕ ЗНАЙДЕШ КАРТОПЛИНУ.

— То тепер усе буде гаразд?

А ЯК ВИ САМ ДУМАЄТЕ?

Пан Тюльпан ковтнув слину. У цьому світі на брехні далеко не заїдеш. У щілину під дверима сочились усе свіжіші спогади: вони холодили душу й волали про помсту.

— Гадаю, це вимагатиме більше, ніж картоплини, — нарешті сказав він.

ВИ ЩИРО ПРО ВСЕ ШКОДУЄТЕ?

У мозку пана Тюльпана ввімкулись найменш зношені частини — ті, що давно припинили діяти, або й ніколи не працювали.

— А як мені це зрозуміти?

Смерть змахнув рукою. Вздовж дуги, проведеної в повітрі кістяними пальцями, з’явився шерег пісочних годинників.

МЕНІ ВІДОМО, ЩО ВИ — ЕСТЕТ, ПАНЕ ТЮЛЬПАНЕ. Я, НАСКІЛЬКИ ДОЗВОЛЯЮТЬ МОЇ СКРОМНІ ЗДІБНОСТІ — ТЕЖ.

Смерть вибрав один із годинників і підняв його вгору. Довкола нього закружляли зображення — яскраві, проте нематеріальні, як сама тінь.

— Що це? — спитав Тюльпан.

ЖИТТЯ, ПАНЕ ТЮЛЬПАНЕ. ВСЬОГО ЛИШЕ ЖИТТЯ. НЕ ВСІ З НИХ, ЗВІСНО, Є ШЕДЕВРАМИ, Й ЧАСТО ВОНИ ВИГЛЯДАЮТЬ НАЇВНО З ТОЧКИ ЗОРУ БАЛАНСУ ЕМОЦІЙ ТА ДІЙ. ТА ВСЕ Ж ВОНИ ПРИВАБЛЮЮТЬ І ВРАЖАЮТЬ, І КОЖНЕ З НИХ ПО-СВОЄМУ — ВИТВІР ГЕНІЯ. ДО ТОГО Ж ВОНИ, БЕЗУМОВНО, СКЛАДАЮТЬ ЧУДОВУ… КОЛЕКЦІЮ.

Смерть підняв інший пісочний годинник; пан Тюльпан спробував позадкувати.

ТАК. КОЛЕКЦІЮ. І ЯКБИ МЕНІ, ПАНЕ ТЮЛЬПАНЕ, ДОВЕЛОСЯ СКЛАСТИ КОРОТКЕ ОПИСАННЯ ЦИХ ЖИТТІВ, ВОНО ВКЛЮЧАЛО БИ СЛОВО «КОРОТКІ».

Смерть підняв ще одного годинника.

АХ. НУГГА ВЕЛЬСЬКИЙ. ВИ, ЗВИЧАЙНО, ЙОГО НЕ ПАМ’ЯТАЄТЕ. ВІН ПРОСТО НЕВЧАСНО УВІЙШОВ ДО СВОЄЇ ХИЖКИ, А ВИ — ЗАЙНЯТА ЛЮДИНА, І НЕ МОЖЕТЕ ПАМ’ЯТАТИ КОЖНОГО. БАЧИТЕ ЙОГО ІНТЕЛЕКТ? ЦЕЙ СПРАВЖНІЙ ДІАМАНТ, ЩО ЗА ІНШИХ ОБСТАВИН МІГ БИ ЗМІНИТИ СВІТ, БУВ ПРИРЕЧЕНИЙ З’ЯВИТИСЬ У ТАКОМУ ЧАСІ Й ПРОСТОРІ, ДЕ ЖИТТЯ Є ЛИШЕ ЩОДЕННОЮ БЕЗНАДІЙНОЮ ВІЙНОЮ. І ВСЕ Ж, ДОКИ НЕ НАСТАВ ТОЙ ДЕНЬ, КОЛИ ВІН ВИЯВИВ, ЯК ВИ КРАДЕТЕ ЙОГО КОЖУХ, ВІН НАВІТЬ У СВОЄМУ КРИХІТНОМУ СЕЛІ ЗУМІВ…

Пан Тюльпан підняв руку. Вона тремтіла.

— Це та передсмертна мить, коли в мене перед очима проходить усе моє життя?

НАСПРАВДІ — ЛИШЕ ЙОГО КРИХІТНА ЧАСТИНА.

— Яка саме?

ЧАСТИНА МІЖ НАРОДЖЕННЯМ І СМЕРТЮ. АЛЕ ГОЛОВНЕ НЕ ЦЕ. БО, ПАНЕ ТЮЛЬПАНЕ, ЗАРАЗ ІДЕТЬСЯ ПРО ТЕ, ЯК ВАШЕ ЖИТТЯ ПРОХОДИЛО ПЕРЕД ОЧИМА ІНШИХ…

Коли прибули големи, все було вже скінчено. Пожежа виявилася сильною, але нетривалою. Вона припинилася, бо більше горіти було нічому. Юрма, що завжди збирається в таких випадках, оцінила видовище не надто високо — адже ніхто не загинув — і розійшлася до наступної нагоди.

Стіни повітки вціліли. Половина бляшаної покрівлі, втім, упала всередину. Тепер крізь неї, в свою чергу, почав падати сльотавий сніг. Він шипів на гарячих уламках, серед яких обережно пробирався Вільям.

Кілька ще не згаслих жарин тьмяно освітлювали верстат. Вільям чув, як на ньому шкварчить сльота.

— Ремонту підлягає? — спитав він Вернигору, що йшов слідом.

— Нуль шансів. Хіба що рама. Врятуємо, що зможемо.

— Послухайте, мені так шкода…

— Ти не винен, — сказав гном, підгилюючи закіптюжену каністру. — Та й це ж не кінець світу… ми ще винні купу грошей Гаррі Королю.

— Не нагадуйте…

— Мені й не доведеться. Він сам нагадає. Нам обом.

Вільям накрутив куртку на руку й відсунув шматок покрівлі.

— Столи вціліли!

— Вогонь іноді робить дивні речі, — похмуро сказав Вернигора. — До того ж, мабуть, їх захистила обвалена покрівля.

— Я маю на увазі, що хоч вони й трохи обгоріли, на них можна працювати!

— О, ну тоді нам і горе не біда, — кинув гном; барометр його голосу змістився з «похмуро» на «значні опади». — Коли збираєшся вичитувати новий випуск?

— Ні, ви погляньте! На шипі для нотаток, котрий у мене на столі, деякі папірці лише ледь обгоріли!

— Життя сповнене дорогоцінних несподіванок, — пробурмотів Вернигора. — Агов, панночко, по-моєму, вам не варто сюди заходити!

Вигук був адресований Сахарисі, що шукала прохід у почорнілих руїнах.

— Я тут працюю, — сказала вона. — Ви зможете полагодити верстат?

— Ні! Йому… кінець! Це просто брухт! Ми втратили верстат, шрифт, метал — ви обоє мене чуєте чи ні?!

— В такому разі, нам треба дістати інший верстат, — рівно сказала Сахариса.

— Навіть верстат зі звалища обійдеться в тисячу доларів! — відрубав Вернигора. — Зрозумійте, це все. В нас нічого не лишилось!

— Я маю певні заощадження, — сказала Сахариса, змітаючи зі свого столу кам’яне кришиво. — Може, ми могли б купити один із тих невеличких ручних верстатів, щоб хоч якось продовжувати роботу.

— Я в боргах, — сказав Вільям. — Але, можливо, міг би влізти в борги ще на кілька сотень.

— Як гадаєте, ми зможемо працювати, перекривши дах фанерою, чи нам краще переїхати?

— Я не хочу переїздити. Кілька днів попрацювати, й це місце буде в порядку, — сказав Вільям.

Вернигора склав долоні рупором.

— Аго-о-ов! Говорить здоровий глузд! У нас немає грошей.

— Тут не так уже й багато місця, особливо якщо розширюватися, — сказала Сахариса.

— Куди?

— Під журнали, — сказала Сахариса. На її волосся сідав сніг. Довкола в безнадійній рятувальній операції метушилися гноми. — Так, я знаю, газета — це важливо, але верстат надто довго стоїть без роботи між випусками, і я, ну, впевнена, що має існувати попит, наприклад, на жіночий журнал…

— Верстат стоїть без роботи? — перепитав Вернигора. — Він уже не запрацює!

— Журнал про що? — спитав Вільям, не звертаючи на гнома ані найменшої уваги.

— Ну… про моду. З зображеннями жінок у модному одязі. Про в’язання. Щось таке. І не кажи мені, що це нудно. Його купуватимуть.

— Одяг? В’язання?

— Багатьом це цікаво.

— Мені ця ідея не дуже до вподоби, — сказав Вільям. — Так само можна думати, що хтось купуватиме чисто чоловічий журнал.

— А чому ні? От що ти друкував би в такому журналі?

— Ну, не знаю. Статті про алкоголь. Зображення жінок без модного одя… В будь-якому разі, нам знадобиться більше авторів.

— Можна сказати? — спитав Вернигора.

— Такі речі може робити кожен, — сказала Сахариса. — Якби це потребувало якогось великого розуму, ми б не впорались.

— Теж правильно.

— Непогано продавався б журнал на ще одну тему, — сказала Сахариса. За її спиною від верстату відвалилась частина механізму.

— Агов! Агов!!! Я відчуваю, що мій рот розкритий, і кричить, — втрутився Вернигора. — Невже назовні нічого не чутно?!

— Кішки, — сказала Сахариса. — Багато хто любить кішок! Зображення кішок. Історії про кішок. Я над цим давно думала. Його можна назвати… «Світ кішок».

— Плюс «Світ жінок» і «Світ чоловіків»? «Світ в’язання»? «Світ печива»?

— В мене була ідея «Друг господарки», але, мушу визнати, твоя пропозиція все певним чином закільцьовує. Кільця… гаразд, потім. Крім того, в місті багато гномів. Ми могли б випускати журнал і для них. Наприклад… що в цьому сезоні носять гноми, котрі слідкують за модою?

— Кольчуги й шкіру, — автоматично відповів Вернигора. — Та про що ви?! Ми завжди носимо кольчуги й шкіру!

Сахариса не звернула на нього уваги. Вернигора зрозумів: ці двоє перебували у власному світі. І він більше не мав нічого спільного з реальністю.

— Це буде даремна витрата, — сказав Вільям. — Я маю на увазі, витрата слів.

— І що? Запаси слів безмежні, — Сахариса погладила його по щоці. — Думаєш, слова, які пишеш ти — навіки? Аж ніяк. У цій газетній справі слова… вони живуть день, максимум — тиждень.

— А потім їх викидають, — сказав Вільям.

— Щось, може, й залишається. В головах.

— Життя газети кінчається зовсім не там, де голова, — сказав Вільям. — Швидше, цілком навпаки.

— А чого ти чекав? Газети — це не книжки, це просто… швидкі слова. Посміхнись же.

— Є проблема, — сказав Вільям.

— Так?

— Ми не маємо грошей на новий верстат. Нашу редакцію зруйновано. Ми розорилися. Все скінчено. Ти розумієш?

Сахариса опустила очі.

— Так, — слабко сказала вона. — Тільки сподівалась, що ти — ні.

— А ми ж були так близько. Так близько, — Вільям відкрив записник. — Ми б у всьому розібрались. Я майже все з’ясував. Але все, що я тепер можу з цим зробити — передати Ваймзу…

— Де свинець?

Вільям поглянув на руїни. Боддоні скоцюбився біля верстата, намагаючись зазирнути під нього.

— Свинцю немає й сліду! — сказав він.

— Він десь має бути, — сказав Вернигора. — Як твердить мій досвід, двадцять тонн свинцю не можуть просто підвестись і піти геть.

— Він, маб’ть, поплавився, — сказав Боддоні. — На підлозі є кілька крапель…

— Льох, — сказав Вернигора. — Допоможи-но мені!

Він ухопився за почорнілу балку.

— Зараз я допоможу, — сказав Вільям, обходячи скалічений стіл. — Схоже, все одно нічого кращого мені не зробити.

Він взявся за обгорілу деревину і потягнув…

Пан Шпилька вознісся з отвору, як цар демонів. Навколо нього клубочився дим, а сам він без угаву верещав одну хрипку ноту. Він дерся вище й вище, він змів Вернигору єдиним рухом руки, його пальці намертво стиснули Вільямову шию — а він продовжував підійматись.

Вільям упав просто на один зі столів, і відчув пронизливий біль, коли якийсь уламок прохромив йому руку. Проте думати про біль, котрий він уже відчув, було ніколи — бо, схоже, попереду на нього чекав значно більший біль. Обличчя створіння з льоху було за дюйм від нього, очі на цьому обличчі нажахано дивилися крізь Вільяма на щось неймовірно страшне, але руки продовжували стискати його горло.

Вільям і в страшному сні не використав би в статті такі заяложені кліше, як «руки мов лещата». Але в міру того, як його свідомість почала занурюватись у темно-червоний колодязь, внутрішній редактор зауважив: еге ж, це воно. Знаєш, такий здоровецький залізний пристрій з двох половинок…

Очі створіння раптом з’їхались докупи. Вереск припинився. Нападник, скоцюрбившись, хитнувся вбік.

Підвівши голову, Вільям побачив Сахарису, що робила крок назад.

Редактор в його голові, швидко записуючи, спостерігав, як він спостерігає за нею. Мабуть, вона копнула його в… Ну-ти-знаєш. Мабуть, це все ті кумедні овочі. Мабуть.

Але йому була потрібна Інформація.

Вільям скочив на ноги й несамовито замахав гномам, котрі набігали з занесеними сокирами.

— Стійте! Стійте! Послухайте… е-е-е… Брате Шпилько… — він скривився від болю в руці, подивився на неї й з жахом побачив зловісне вістря шипа для нотаток, що стирчав з рукава.

Пан Шпилька намагався сконцентруватись на хлопчині, що раптом вхопив себе за руку, але сконцентруватись йому ніяк не давали тіні. Тепер він не був певен, що живий. О! Це воно! Він таки помер! Весь цей дим, весь цей галас, весь цей шепіт у його власних вухах — усе це напевне було пеклом, але ж, ха-ха, він мав зворотнього квитка…

Він із зусиллям випростався. Витяг з-під сорочки картоплину покійного пана Тюльпана. Підняв її вгору.

— Маю картоху, — гордо сказав він. — Все гаразд, ну?

Вільям поглянув на обпалене обличчя з налитими кров’ю очима, що виражало моторошний тріумф, а тоді — на зморшкуватий овоч на шворці. В цю мить реальність пливла довкола нього майже так само, як довкола пана Тюльпана, і демонстрація овоча викликала лише одну асоціацію.

— Е-е-е… цей не дуже смішний, — вимовив він. І скривився, витягуючи шип.

В мозкові пана Шпильки зійшов з рейок останній поїзд. Він випустив картоплину, і порухом, в якому не було нічого свідомого, а тільки чистий інстинкт, вихопив з-під куртки довгий кинджал. Постать перед ним стала лише тінню, однією з цілого сонмища тіней — і він кинувся на них на всі одразу.

В цю ж мить Вільям із зусиллям смикнув за шип, його кулак із затиснутим в ньому гостряком викинуло вперед…

І це стало останнім, що зрозумів пан Шпилька.

Мокрий сніг шипів на залишках жару.

Вільям не міг відвести погляду від здивованого обличчя. Світло в очах нападника раптом згасло, а сам він поволі осів на землю, однією рукою судомно хапаючись за картоплину.

— Ох, — долинув звідкілясь іздалеку голос Сахариси, — ти його зарізав…

На Вільямів рукав крапнула кров.

— Я… дайте бинт, — вимовив він.

Він знав, що лід може видаватись гарячим, але зараз шок переповнював його вени справжнім крижаним вогнем. Він потів кригою.

Сахариса кинулась до нього, віддираючи шматок рукава блузки.

— Не думаю, що це серйозно, — сказав Вільям, намагаючись позадкувати. — Гадаю, це просто… подряпина.

— Що тут відбуватись?!

Вільям зиркнув на кров на своїй руці, а потім — на Отто, що стояв на купі уламків з виразом подиву на обличчі та двома пакунками в руках.

— Я тільки вихотжу на фюнф хвилин прикупити кислота, повертаюсь, а тут усе… ох, лихо… ох…

Вернигора вихопив із кишені камертон і, вдаривши по шолому, видобув дзвінку ноту.

— Швидше, хлопці! — він змахнув камертоном. — «О, прийди до служіння…»

Гноми підхопили, але Отто звільна змахнув рукою.

— Ні, я все контролірен, хоча данке все одно, — сказав він. — І я здогадуюсь, шчо сталося, афжеш. Це все натофп, так? Рано чи пізно все кінчається натофпом. Так було з майне другом Борисом. Він показав їм чорний стрічка, але вони тільки посміятись і…

— Гадаю, цим людям потрібні були ми всі, — сказав Вільям. — Хотів би я поставити йому кілька запитань, незважаючи навіть на…

— Типу «Чи вперше ви когось душите», або «Скільки вам років, пане вбивце»? — поцікавився Боддоні.

Щось кашлянуло. Здається, звук ішов з кишені куртки вбитого.

Вільям, сподіваючись на пораду, озирнувся на гномів, але ті мов заклякли. Тоді він неохоче — й украй обережно — обмацав заяложену куртку і врешті-решт витягнув з неї довгасту поліровану скриньку.

Він відкрив скриньку. Зі свого гнізда на нього поглянув крихітний зелений бісик.

— Ммм? — сказав він.

— Що? Найновіший «Смартгон»? — здивувався Вільям. — Убивця з новеньким «Смартгоном»?

— Цікаво було б зазирнути до папки «Мої плани на завтра», — зауважив Боддоні.

Бісик моргнув.

— Відкрити папку? — спитав він. — Логін/Пароль заборонив виконання більшості функцій, попри мій унікальний список звукових доріжок для кожної нагоди чи настрою.

— Е-е-е… Твій колишній власник… тобі вже не власник, — вимовив Вільям, поглянувши на холонуче тіло пана Шпильки.

— Ви — новий власник? — спитав бісик.

— Ну… напевне.

— Вітаю! — вигукнув бісик. — Гарантія не надається, якщо вказаний пристрій продано, загублено, подаровано, вкрадено чи віддано в найми, якщо тільки у вашому розпорядженні не залишається оригінальна упаковка та Частина Друга гарантійного талону, заповнена належним чином згідно з хрмптфцкпльт буорткльптм із заз-з-значенням ідентифікаційного номммммм… Очистити пам'ять?

Бісик витягнув ватяну вухчистку і намірився встромити її в гігантське вухо.

— Стирання пам’яті — «Так», «Ні»?

— Твоєї… пам’яті… що?

— Стирання пам’яті — «Так», «Ні»?

— Ні! — скрикнув Вільям. — Краще розкажи мені повністю все, що пам’ятаєш, — додав він.

— Натісність кнопку «Пуск», — нетерпляче сказав бісик.

— І що це дасть?

— Мене вдарить маленьким молоточком, і я визирну, щоб побачити, яку кнопку ви натискаєте.

— А чому б тобі просто, ну, не заговорити?

— Слухайте, не я вигадую правила. Ви мусите натиснути кнопку. Все є в інструк…

Вільям обережно поклав скриньку боком на стіл. У кишені небіжчика виявилось також кілька оксамитових мішечків. Їх Вільям теж поклав на стіл.

Кілька гномів спустились залізною драбиною до льоха. Незабаром Боддоні піднявся назад. Він мав замислений вигляд.

— Там, унизу, лежить якийсь чолов’яга, — сказав він. — Лежить у… свинці.

— Мертвий? — спитав Вільям, з підозрою дивлячись на мішечки.

— Сподіваюсь. Справді сподіваюсь. У нього, так би мовити, неприємний вигляд. Зокрема… з підсмаженого боку. А в його голові стирчить стріла.

— Вільяме, ти розумієш, що це мародерство над трупом? — спитала Сахариса.

— Добре, — відсутньо сказав Вільям. — Зараз саме час.

Він перевернув один із мішечків, і столом покотилося дорогоцінне каміння.

Вернигора видав придушений звук. Найкращими друзями гномів — після золота — завжди були діаманти.

Вільям висипав вміст решти мішечків.

— Як ви гадаєте, скільки все це коштує? — спитав він, коли коштовності нарешті завмерли й перестали переливатись на світлі.

Вернигора вже витягнув зі внутрішньої кишені скельце і вивчав кілька з найбільших каменів.

— Га? Що? О, десятки тисяч. Може, тисяч сто. А може, й значно більше. Ось цьому ціна, як на мене — півтори тисячі, а це ж іще не найкращий.

— Мабуть, він їх украв! — вигукнула Сахариса.

— Ні, — спокійно сказав Вільям. — Про таку велику крадіжку ми б неодмінно почули. Тобі обов’язково повідомив би який-небудь молодий чоловік. Ти не могла б перевірити, чи має він гаманець?

— І все?! Та навіть думка…

— Будь ласка, пошукай триклятий гаманець, — повторив Вільям. — А я тим часом огляну його ноги. Хоча теж не рвуся цього робити. Але це тема. Істерики відкладемо на потім. Гаразд?

На нозі небіжчика був напівзагоєний слід собачого укусу. Для порівняння Вільям закотив власну холошу. Тим часом Сахариса, відводячи очі, видобула з кишені куртки гаманець коричневої шкіри.

— Є натяки щодо його особи? — спитав Вільям, старанно вимірюючи розміри укусів олівцем.

Він почувався на диво спокійним. Він навіть не був певен, що думає взагалі. Все було схоже на сон, котрий відбувається в іншому вимірі.

— Е… На гаманці є тиснений напис, — сказала Сахариса.

— Який?

— «Дуже неприємна персона», — прочитала вона. — Цікаво, хто міг би замовити такий напис на власному гаманці?!

— Яка-небудь неприємна персона, — сказав Вільям. — Ще щось є?

— Записка з адресою, — сказала Сахариса. — Е-е-е… я не мала часу сказати тобі, Вільяме…

— Коротше! Що там написано?

— Вулиця Нетацька, 50. Е-е-е… Саме там ці люди мене й схопили. Вони мали ключа і так далі. Вільяме… Це ж міський будинок твоєї родини, правильно?

— Що накажете робити з дорогоцінностями? — спитав Вернигора.

— Тобто, ну, мені ж дав ключа ти, — нервово сказала Сахариса. — Але там уже був той чоловік, у льосі, дуже нетверезий і дуже схожий на Правителя Ветерані, а потім з’явились ті люди, побили Скеля, і тоді…

— Я ні на чому не наполягаю, — сказав Вернигора, — але якщо все це не крадене, то я знаю чимало місць, де за це дадуть найкращу ціну навіть у такий пізній час…

— …на жаль, вони поводились надзвичайно невиховано, але я не могла зовсім нічого вдіяти…

— …я маю на увазі, що просто зараз нам цілком вистачить зовсім невеликої кількості готівки…

Гном і дівчина одночасно зрозуміли, що Вільям не слухає. Здавалося, його бліде обличчя відокремлене невидимою, але непроникною стіною тиші.

Він повільно витягнув руку зі «Смартгоном» і натиснув кнопку «Пуск». Почулось тихе «Ой».

— Бжжжжж… Б-ж-ж-ж-ж-ж-ж…

— Що це? — спитала Сахариса.

— Перемотка, — відсутньо сказав Вільям. — Бісик… ніби проговорює все, що чув, задом наперед. У мене колись була рання версія такого, — додав він.

Дзижчання припинилось. Бісик дуже стурбовано сказав:

— І що з ним сталось?

— Я повернув його в магазин, бо він погано працював, — сказав Вільям.

— Це тішить, — сказав бісик. — Ви уявити не можете, що деякі власники робили зі «Смартгоном-1». А чому він погано працював?

— Бо вилетів з третього поверху, — сказав Вільям. — Через базікання.

Нинішній бісик виявився меткішим за більшість своїх співплемінників. Він відреагував миттєво.

— Бжжжжжжжжжжжжжжж… Раз, два, раз-раз-раз… Наче нормально.

— Це брат Шпилько! — здивувалась Сахариса.

— Скажіть що-небудь, пане Тюльпане.

Голос змінився утробним гарчанням сестри Дженніфер.

— А шо казати? Це ненормально — говорити, мля, з якоюсь скринькою. — Ця скринька, пане Тюльпане, мже стати перепусткою в світле майбутнє. — Я думав, нам, мля, треба гроші. — Так, а це допоможе нам бути… Бжжж.

— Трохи вперед, — наказав Вільям.

— Б-ж-ж-ж… Собака має індивідуальність. А індивідуальність — це серйозно. До того ж, існують цілком однозначні…

— Це Підступп! — сказав Боддоні. — Адвокат!

— Що. Мені. Робити. З каменями? — спитав Вернигора.

— Б-ж-ж-ж… Я міг би додати до вашого гонорару ще п’ять тисяч. У коштовностях… Б-ж-ж… Я хочу знати, хто віддає ці накази… Б-ж-ж… Мої… клієнти мають довгу пам'ять і глибокі кишені… — бісик почав затинатись від жаху.

Вільям натиснув кнопку «Пауза».

— Гроші дав Підступп, — сказав він. — І Підступп усім керував. Ви почули згадку про «клієнтів»? Розумієте, що це значить? Той, хто носив цей пристрій, був одним із тих, хто напав на Ветерані! І вони мали ключ до нашого будинку…

— Ми не можемо привласнити ці гроші! — сказала Сахариса.

Вільям знову натиснув кнопку.

— Б-ж-ж… що брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу…

— Звичайно, ми… — почала Сахариса.

Він натиснув кнопку.

— Б-ж-ж-ж… брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу…

Він знову натиснув кнопку.

— Б-ж-ж-ж… може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу…

— Б-ж-ж-ж… перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу…

— Б-ж-ж-ж… ніж правда взує одну ногу…

— Ти в порядку, Вільяме? — спитала Сахариса.

— Спізнілий шок — прошепотів Вернигора. — Буває така реакція.

— Пане Вернигоро, — різко сказав Вільям, все ще сидячи до них спиною. — Ви казали, що можете знайти новий верстат?

— Я сказав, що він коштуватиме…

— Можливо, жменю рубінів?

Вернигора розкрив долоню.

— Отже, це — наше?

— Так!!!

— Ну… зранку я можу купити хоч десять верстатів. Але це не те, що купити десяток тістечок…

— Я хочу почати верстку за півгодини, — сказав Вільям. — Отто, потрібен знімок ноги брата Шпилька. Потрібні також коментарі всіх задіяних осіб. Навіть Старого Тхора Рона. І знімок Ґава, Отто. І мені потрібен друкарський верстат!

— Я ж уже сказав: де ми візьмемо верстат серед но…

Підлога струсонулася, ворухнувши купи уламків.

Погляди всіх присутніх звернулися до високих яскравих вікон «Сенсацій».

Сахариса, що досі розширеними очима дивилась на Вільяма, вдихнула так глибоко, що Отто зашипів, відвернувся і почав щось нервово мугикати.

— Ось твій верстат! — закричала вона. — Тобі лишилось тільки його взяти!

— Так, але вкрасти… — почав гном.

— Позичити, — сказав Вільям. — І половина каменів — ваша.

Ніздрі Вернигори роздулися.

— Одну хви… — розлючено почав він, і раптом затнувся. — Ти сказав — половина?

— Так.

— Хлопці, за мною!

Один з прикажчиків у «Сенсаціях» ввічливо постукав у двері пана Влизька.

— Так, Козлі? Нудль уже закінчив? — сказав господар «Сенсацій».

— Ні, шефе, але там вас хоче побачити одна панна. Панна Кріпслок, — сказав прикажчик, витираючи руки останнім випуском газети{30}.

Влизько просяяв.

— Невже?

— Так, шефе. Вона якась нервова. І з нею — той молодший де Ворд.

Посмішка Влизька дещо прив’яла. Нещодавня пожежа, яку він спостерігав з вікна, сповнила його неабиякою втіхою, але йому вистачило розуму не потикатись на вулицю. Він знав, що гноми — справжні негідники, й напевне взялися б валити все на нього. Насправді він не мав жодного уявлення, чому почалася пожежа, але чогось подібного слід було чекати, чи не так?

— Що ж… час збирати каміння, еге ж? — сказав він сам до себе.

— Справді, шефе?

— Надішліть їх сюди, будь ласка.

Він відкинувся в кріслі й поглянув на газету, розгорнуту на його столі. Клятий Нудль! Найдивовижніше було в тому, що його вигадки були схожі на його сосиски: розуміючи, чим вони є насправді, ви все одно доходили до кінця і потім жадали ще. З іншого боку, вигадувати всі ці історії було не так уже й легко. Нудль мав талант. Якщо він вигадував історію про те, що в каналі на Русалівці завелося гігантське чудовисько, знаходилось півдесятка читачів, готових присягнути, що вони теж його бачили. І це були звичайнісінькі люди, як ті, що ви їх щодня бачите на вулицях. Як це йому вдавалось? Стіл Влизька було завалено його власними невдалими спробами. Треба було мати особливу фантазію, щоб…

— О, Сахарисо, — сказав він, встаючи їй назустріч. — Прошу, бери стільця. Боюся, в мене немає ще одного, для твого… друга. — Він кивнув Вільямові. — Дозвольте висловити співчуття у зв’язку з пожежею…

— Ви в своєму кабінеті, — холодно сказав Вільям, — і можете висловлювати що завгодно.

З вікна він бачив смолоскипи Варти, що скупчувались довкола зруйнованої повітки. Він зробив порух до виходу.

— Не треба, Вільяме, — сказала Сахариса. — Розумієш, Ронні, саме тому ми до тебе й прийшли.

— Справді? — всміхнувся Влизько. — Ти повелась як нерозумне дівчисько, еге ж?

— Т-так… а зараз усі наші гроші п-про… — Сахариса схлипнула. — Тобто… у нас нічого не лишилось. Ми… так тяжко працювали, так тяжко, а тепер… — вона захлипала знов.

Ронні перехилився через стіл і погладив її по руці.

— Я можу чимось допомогти?

— Я думала… Я сподівалась… Я хотіла спитати — ти не бачиш можливості як-небудь забезпечити… оренду одного з твоїх верстатів? Для нас?

Влизько випростався.

— Для кого? Ти при своєму розумі?

Сахариса висякалась.

— Приблизно такої відповіді я й чекала, — сумно промовила вона.

Влизько, дещо пом’якшавши, знову перехилився через стіл і погладив її руку.

— Я пам’ятаю, як ми бавились, коли були дітьми…

— Не думаю, що це називається бавились, — сказала Сахариса, порпаючись у сумочці. — Зазвичай ти ганявся за мною, а я била тебе по голові іграшковою корівкою. А, ось він де…

Вона кинула сумочку, випросталась і направила просто в обличчя редакторові один із самострілів покійного пана Шпильки.

— Давай, «мля», верстат, або я прострілю, «мля», тобі голову, «мля»!!! — закричала вона. — Мабуть, це саме так треба говорити?

— Ти не вистрілиш! — скрикнув Влизько, намагаючись сховатися за крісло.

— Це була така гарна корівка, — чужим голосом сказала Сахариса, — але одного разу я вдарила тебе так сильно, що в неї відламалася нога.

Влизько благально поглянув на Вільяма.

— Ви не могли б повернути її до тями? — спитав він.

— Нам лише треба позичити один з ваших верстатів. Приблизно на годину, — сказав Вільям (Сахариса продовжувала цілитись, а її обличчям продовжувала блукати дуже дивна, як на Вільямів розсуд, посмішка). — А тоді ми підемо.

— Що ви збираєтесь робити? — хрипко спитав Влизько.

— Для початку — зв’язати вас, — сказав Вільям.

— Ні! Я покличу прикажчиків!

— Гадаю, вони наразі… зайняті, — сказала Сахариса.

Влизько прислухався. Внизу панувала незвична тиша.

Він осів у кріслі.

Колектив «Сенсацій» зібрався довкола Вернигори.

— Авжеж, хлопці, — говорив гном. — Саме так. Кожен, хто сьогодні пожаліється на головний біль і раніше піде з роботи, отримає сотню доларів. Стара хапонська традиція.

— А що буде, коли ми не підемо? — спитав бригадир, підіймаючи киянку.

— Буде те, — сказав хтось йому просто на вухо, — що ви спрафді отримувайт головний біль.

У вікнах сяйнула блискавка, і пролунав гуркіт грому. Отто переможно викинув у повітря кулак.

— Йа! — вигукнув він, коли друкарі в паніці кинулись до дверей. — Коли тобі це дуже-дуже треба, це працювайт! А ну, ще раз… Ось вежа ся!

Грім розкотився знову. Вампір несамовито застрибав на місці; за його спиною майоріли фалди жилетки.

— Вау! Тепер ми фсім покажемо! Який відчуття! Який великий… вежа!

Цього разу грім був ще гучнішим. Отто танцював джигу, нетямлячись із радості; його сірим обличчям котилися сльози.

— Рок-унд-ролл!!! — пронизливо закричав він.

В тиші, що запала після удару грому, Вільям витягнув з кишені оксамитового мішечка і кинув його на стос промокального паперу, що лежав на столі.

Влизько вирячився на мішечок.

— Дві тисячі доларів, — сказав Вільям. — Щонайменше. Наш членський внесок до Гільдії. Я лишу їх тут, добре? Розписки не треба. Ми вам довіряємо.

Влизько не відповів — у нього в роті був кляп. Сам він був прив’язаний до крісла.

В цю мить Сахариса натиснула на курок. Нічого не сталося.

— Здається, я забула вкласти стрілу, — повідомила вона непритомному Влизькові. — Що взяти з нерозумного дівчиська. «Мля». Знаєш, коли це вимовиш, стає настільки легше! «Мля-мля-мля-мля-мля». Цікаво, і що б це значило?

Гунілла Вернигора очікувально дивився на Вільяма, що в задумі крокував туди-сюди кімнатою.

— Гаразд, — сказав він, щипаючи себе за кінчик носа. — Трирядковий заголовок, якнайжирнішим шрифтом. Перший рядок: «Змову розкрито!». Є? Другий: «Правитель Ветерані не винний!»

На цьому моменті Вільям завагався, але лишив усе, як є. З цим твердженням читачі посперечаються потім. Наразі це не мало собливого значення.

— Ну? — спитав Вернигора. — Наступний рядок?

— Я його написав, — сказав Вільям, передаючи йому аркушик, вирваний з блокнота. — Будь ласка, великими літерами. Дуже великими. Якнайбільшими. Такими, якими «Сенсації» пишуть про ельфів та людину-вибухівку.

— Такими? — спитав гном, дістаючи пенал з гігантськими чорними літерами. — То це справжні новини?

— Тепер — так, — сказав Вільям. Він швидко прогортав назад сторінки записника.

— Збираєшся написати вручну всю статтю? — спитав гном.

— Немає часу. Готові? «Вчора ввечері розкрито змову, спрямовану на незаконне захоплення влади в Анк-Морпорку. Це сталося після ретельного розслідування Варти, що тривало кілька днів». Абзац. «За даними «Часу», двоє злочинців-гастролерів були винайняті з метою очорнення особи Правителя Ветерані та зняття його з посади Патриція. Обоє злочинців наразі мертві». Абзац. «Для того, щоб проникнути в палац, зловмисники використали ні в чому не винного чоловіка, зовнішньо надзвичайно схожого на Патриція. Потрапивши до…»

— Чекай, чекай, — сказав Вернигора. — Варта ж не дотумкала всього до кінця, чи не так? Це був ти.

— Я тільки вказав, що вони добре попрацювали, — сказав Вільям. — І це правда. Про те, що їхня робота не дала результату, я повідомляти не зобов’язаний.

Він помітив вираз обличчя Вернигори.

— Слухайте, незабаром у мене буде значно більше серйозних ворогів, аніж будь-кому варто мати. І я б волів, щоб Ваймз сердився на мене за те, що він виглядає в наших статтях надто розумним, а не за те, що він виглядає дурнем. Гаразд?

— Нехай так, але…

— Не сперечайтесь зі мною!

І Вернигора не наважився. У виразі Вільямового обличчя було щось. Коли хлопець слухав ту скриньку, його наче заморозило — а тепер він розморозився у… когось іншого. Когось набагато вразливішого і значно нетерплячішого. Він виглядав, наче хворий на пропасницю.

— Так… На чому я спинився?

— «Потрапивши до», — сказав гном.

— Гаразд… «Потрапивши»… ні… Давайте так: «Як стало відомо «Часові», Правитель Ветерані був»… Сахарисо, ти казала, той чоловік у льосі виглядав достоту як Ветерані?

— Так. Зачіска і взагалі.

— Добре. «Як стало відомо «Часові», Правитель Ветерані був заскочений зненацька і розгубився, побачивши в своєму кабінеті самого себе»…

— А нам це відомо? — спитала Сахариса.

— Так. Це логічно. І хто візьметься заперечувати? На чому я спинився… «Проте хід подій було змінено Правителевим собакою на ім’я Гав (16 років), котрий накинувся на зловмисників». Абзац. «Шум привернув увагу секретаря Правителя, Руфуса Тулумбаса» — прокляття, я забув спитати його вік — «але йому було завдано травми, від якої він знепритомнів». Абзац. «Нападники спробували використати збій на користь власному» — як би це сказати? А, ось: — «власному підступному планові. Вони поранили Тулумбаса одним з кинджалів Ветерані, аби це виглядало результатом його божевілля». Абзац. «Виявивши неабияку винахідливість…»

— Ти справді помітно вдосконалюєшся в стилі, — сказала Сахариса.

— Не перебивайте його, — прошипів Боддоні. — Мені цікаво, що ці злопідступники{31} зробили далі!

— «…виявивши неабияку винахідливість, вони змусили вдаваного Правителя Ветерані»…

— Гарне слово, гарне, — мовив Вернигора, лихоманково набираючи текст.

— Ти впевнений щодо «змусили»? — спитала Сахариса.

— Це не ті люди… Тобто це були не ті люди, що стали б прохати, — коротко кинув Вільям. — Е-е-е… «…змусили вдаваного Правителя Ветерані… ввести в оману слуг, що прибігли на галас. Потому всі троє, несучи непритомного Ветерані й переслідувані псом Гавом (16 років), спустилися до стаєнь». Абзац. «Там вони залишили фальшиві свідчення того, що Правитель нібито збирався пограбувати міську скарбницю, про що вже повідомляв…»

— Ексклюзивно повідомляв, — вставила Сахариса.

— «ексклюзивно повідомляв «Час». Абзац. «Проте пес Гав врятувався. Саме він став об’єктом розшуку з боку як Варти, так і злочинців, однак його знайшла група свідомих громадян, котрі…»

З рук Вернигори випала літера.

— Ти про Старого Тхора Рона та його братів по розуму?!

— «…свідомих громадян», — повторив Вільям, несамовито киваючи, — «котрі переховували його в той час, як…».

На те, щоб розігнатись як слід, зимові бурани мали весь розмай рівнин Сто Лату. Тож на час, коли вони вганялись в Анк-Морпорк, бурани мчали з неймовірною швидкістю і були вщерть навантажені люттю.

Цього разу це був град. Градини першої величини періщили по плитці на стінах. Вони забивали водозливи й накривали вулиці шрапнельними залпами.

Вони гриміли по даху складського приміщення на вулиці Осяйній. Вони навіть вибили одне-два вікна.

Вільям крокував з кутка в куток, диктуючи крізь ревисько бурі та час від часу перекидаючи сторінки свого записника. З’явився Отто і вручив гномам пару іконографічних пластин. Вся команда рвалася до роботи.

Вільям завершив. Останні літери з клацанням стали на місця.

— Покажіть, — сказав він.

Вернигора вмочив набір в чорнило, приклав до нього аркуш паперу і проїхав по ньому качалкою. Потому він мовчки передав аркуша Сахарисі.

— Ти певен в усьому цьому? — спитала вона.

— Так.

— Я маю на увазі, тут є деякі моменти — ти певен, що все це правда?

— Я певен, що це — журналістика, — сказав Вільям.

— І що це значить?

— Це значить, що тут достатньо правди, щоб дати це в друк.

— Але хіба ти знаєш імена?

Вільям завагався. Тоді сказав:

— Пане Вернигоро, ви могли б де-небудь у тексті вставити ще один абзац?

— Нема питань.

— Добре. Тоді наберіть так: «Часу» стало відомо, що злочинців було винайнято групою впливових громадян під керівництвом»… «Часу» стало відомо, що…», — він глибоко вдихнув. — Ще раз: «Змовників, як стало відомо «Часу», очолював…» — Вільям струснув головою. — «Докази свідчать, що…». Ух… «Докази, які має «Час»…». «Всі докази, що їх має «Час»… має «Час»…»

Він замовк.

— Це буде довгий абзац? — поцікавився Вернигора.

Вільям зацьковано поглянув на вологу шпальту.

— Ні, — змучено сказав він. — Гадаю, зробимо інакше. Впишіть, що «Час» сприятиме Варті в розслідуванні.

— Навіщо? Ми ж ні в чому не винні, чи не так? — сказав Вернигора.

— Будь ласка, просто зробіть це, — Вільям зім’яв шпальту в грудку, кинув її на лаву й рушив у напрямку верстата.

Сахариса знайшла його тільки за кілька хвилин. В будь-якій друкарні є маса закутків, що зазвичай використовуються тими, чия робота вимагає регулярних перекурів. Вільям сидів на стосі паперу, дивлячись у нікуди.

— Ти ні про що не хочеш поговорити? — спитала вона.

— Ні.

— Ти знаєш, хто такі ці змовники?

— Ні.

— В такому разі, чи правильно буде сказати, що ти підозрюєш, хто такі ці змовники?

Він гнівно поглянув на неї.

— Ти що, відпрацьовуєш на мені техніку інтерв’ю?

— Тобто мені можна відпрацьовувати її лише на інших? Не на тобі? — сказала вона, сідаючи поруч.

Вільям бездумно натиснув кнопку «Смартгону».

— Бжжжжж… правда взує одну ногу…

— Ти не в найкращих стосунках із батьком, та… — почала Сахариса.

— Що мені робити?! — скрикнув Вільям. — Це його улюблена приказка. Він твердить, що вона доводить, наскільки люди люблять бути обдуреними… І ті негідники переховувались у нашому будинку. Він по вуха в цій справі!

— Так, але, можливо, він робив це в інтересах когось іншого…

— Якщо мій батько бере в чомусь участь, то він — головний, — рівно сказав Вільям. — Якщо ти цього не знаєш, ти не знаєш де Вордів. Якщо ми вступаємо до якоїсь команди, то лише як капітани.

— Але хіба це не глупство — дозволити їм використовувати власний будинок…

— Ні, це просто дуже-дуже велика самовпевненість, — сказав Вільям. — Розумієш, ми завжди мали привілеї. Це слово перекладається як «приватний закон». І саме так воно і є. Він просто не може уявити, щоб за нього взялися згідно зі звичайним законом. Він не вірить, що по нього можуть прийти, а якби це сталося, він би кричав і гримав доти, доки вони не пішли б назад. Це традиція де Вордів, і ми в цьому таки справні. Гримати на інших, робити все по-своєму, ігнорувати правила. Це — шлях де Вордів. Звісно, не рахуючи мене.

Сахариса старанно втримала вираз обличчя незмінним.

— І я цього не чекав, — завершив Вільям, крутячи скриньку в пальцях.

— Ти казав, що хочеш дізнатися всю правду, чи не так?

— Так, але не цю! Я… мабуть, я десь помилився. Мабуть. Мабуть. Навіть мій батько не міг вчинити такий… таку дурницю. Мені треба дізнатись, що сталось насправді.

— Ти ж не збираєшся з ним побачитись? — спитала Сахариса.

— Збираюсь. Він, напевне, вже знає, що все скінчено.

— Тоді ти маєш узяти когось з собою!

— Ні! — відрубав Вільям. — Послухай, ти не знаєш, що являють собою батькові приятелі. Їх виростили зі звичкою наказувати, і вони знають, що перебувають на правильному боці, бо їхній бік правильний за визначенням, а якщо їх заганяють у кут, вони перетворюються на кулачних бійців — хіба що так і не знімають рукавичок. Вони — вар’яти. Вар’яти й гопники, гопники, причому гопники найгіршого штибу, бо вони — не боягузи, і якщо ти піднімаєшся проти них, вони тільки б’ють сильніше. Вони виросли в світі, де той, хто створював їм досить великі проблеми, просто… зникав. Гадаєш, найнебезпечніші в місті райони — це райони на кшталт Трійчатки? Ти не уявляєш, що коїться на Печерицях! І мій батько — один із найгірших. Проте ми — одна сім’я. У нас… прийнято піклуватися про сім’ю. Тому мені нічого не загрожує. Лишайся тут і допоможи з випуском, гаразд? Напівправда краще, ніж нічого, — додав він гірко.

— Що відбуватись? — спитався Отто, що підійшов саме в ту мить, як Вільям вийшов з друкарні.

— О, він… пішов у гості до батька, — промовила Сахариса, все ще вражена почутим. — Той, схоже, не дуже добра людина. Він був дуже… сердитий на нього. І дуже засмучений.

— Звиняйте, — почули вони. Дівчина обернулася, але поруч нікого не було.

Невидимий співрозмовник зітхнув.

— Ні, внизу, — сказав він.

Вона опустила погляд на неоковирного рожевого пуделя.

— Не будемо заморочуватись, — сказав він. — Так-так, собаки не розмовляють. Правда, одного ви чуєте. Що ж, мабуть, ви телепати. Отже, з цим розібрались. Я не міг вас не підслухати, бо я вас слухав. Той хлопець лізе в біду, еге ж? Я біду нюхом чую…

— Ви — якийсь із видів перевертнів? — поцікавився Отто.

— Авжеж, точно, і при повному місяці я роблюсь дуже кудлатий, — нетерпляче сказав пес. — Тільки подумайте, як це заважає моєму особистому життю. Отже…

— Але собаки й справді не розмовляють, — почала Сахариса.

— От лихо, лихо, лихо, — промовив Гаспид. — Хіба я сказав, що вмію розмовляти?!

— Ну, не так розлого…

— Атож. Цікава річ ця феноменологія. Коротше, я щойно побачив, як сотня доларів пішла геть, а я хотів би, щоб вони повернулися. Розумієте? Вельможний де Ворд — найтвердіша штучка в усьому цьому місті.

— Ти знайомий зі шляхтою? — здивувалася Сахариса.

— І кіт може дивитись на короля, еге ж? Це законно.

— Мабуть…

— От і собак це теж стосується. Не може не стосуватись, раз стосується тих мерзенних котяр… Я знаю всіх. Правда. Вельможний де Ворд наказує своєму мажордомові розкидати для бродячих собак отруєне м’ясо.

— Але він не заподіє зла Вільямові?

— Я не любитель тримати парі, — сказав Гаспид. — Але якщо й заподіє, ми ж усе одно отримаємо свою сотню, так?

— Ми не мошемо це дозволяйт, — сказав Отто. — Я люблю Вільям. Його не виховували добре, проте він намагатись бути хороша людина, хоча не має навіть какао та піснеспівів на свою підтримку. А так важко йти проти своєї природи. Нам треба… йому допомагайт.

Смерть повернув останнього пісочного годинника в повітря, і той розтанув.

НУ ОСЬ, сказав він, ХІБА ЦЕ НЕ БУЛО ЦІКАВО? ТА ЩО Ж ДАЛІ, ПАНЕ ТЮЛЬПАНЕ? ВИ ГОТОВІ РУШАТИ?

Постать того, до кого він звертався, сиділа на холодному піску, дивлячись у нікуди.

ПАНЕ ТЮЛЬПАНЕ? повторив Смерть. Вітер розгорнув його плаща, так що той витягнувся довгою стрічкою темряви.

— Я… маю щиро пошкодувати?..

О, ЗВИЧАЙНО. ЦЕ Ж ТАК ПРОСТО СКАЗАТИ. АЛЕ ТУТ… СЛОВА МАЮТЬ ЗНАЧЕННЯ. ТУТ ВОНИ… МАТЕРІАЛЬНІ.

— Я здогадався, — пан Тюльпан підняв погляд; його очі почервоніли, обличчя опухло. — Мені здається… щоб шкодувати настільки щиро, потрібно довго, мля, тренуватися.

ТАК.

— Тоді… скільки в мене часу?

Смерть підняв очі до чудернацьких зірок.

СКІЛЬКИ ІСНУВАТИМЕ ВСЕСВІТ.

— Так… це, мля, може спрацювати. Може, не буде вже ніякого світу, куди можна було б повернутись.

ГАДАЮ, СИСТЕМА ДІЄ ТРОХИ ІНАКШЕ. НАСКІЛЬКИ МЕНІ ВІДОМО, РЕІНКАРНАЦІЯ МОЖЕ ВІДБУТИСЬ КОЛИ ЗАВГОДНО. ХТО СКАЗАВ, ЩО ЖИТТЯ ЧЕРГУЮТЬСЯ ЗА ПРИНЦИПОМ СЕРІАЛУ?

— Ти хочеш сказати… що я міг би жити ще до свого народження?

ТАК.

— Може, я знайшов би себе і вбив, — вимовив пан Тюльпан, розглядаючи пісок.

НІ, БО ВИ НІЧОГО НЕ ПАМ’ЯТАЛИ Б. ДО ТОГО Ж, ВИ МОГЛИ Б ВЕСТИ ДУЖЕ ВІДМІННЕ ЖИТТЯ.

— Це добре…

Смерть поплескав пана Тюльпана по плечу, котре сіпнулось від його доторку.

ТЕПЕР Я ВАС ПОКИНУ…

— Гарна в тебе коса, — повільно й через силу сказав пан Тюльпан. — Ювелірне срібло, я на цьому знаюсь.

ДЯКУЮ, сказав Смерть. А ТЕПЕР МЕНІ СПРАВДІ ЧАС. АЛЕ Я ІНОДІ ТУТ ПРОХОДИТИМУ. МОЇ ДВЕРІ, додав він, ЗАВЖДИ ВІДКРИТІ.

Він рушив геть. Згорблена постать розтанула в темряві, проте попереду з’явилася інша. Вона стрімголов бігла по піску, котрий не був піском.

На бігу чоловік розмахував над головою картоплиною на шворці. Побачивши Смерть, він спинився, а потім, на превеликий подив Смерті, озирнувся.

Такого ще не траплялося. Як правило, ті, хто зустрічався зі Смертю віч-на-віч, не цікавились більше нічим.

— За мною нікого немає? Ви нікого не бачите?

Е-Е-Е… НІ. А ВИ НА КОГОСЬ ЧЕКАЛИ?

— Нікого, ні? Прекрасно. Чудово! — вигукнув пан Шпилька, розправляючи плечі. — Ха! Ура! Дивіться: ось моя картоплина!

Смерть моргнув, а тоді витягнув з-під плаща пісочного годинника.

ПАН ШПИЛЬКА? АГА. ДРУГИЙ. Я ЧЕКАВ НА ВАС.

— Це я! І я маю свою картоплину, і щиро про все шкодую!

В цю мить пан Шпилька почувався майже спокійним. Гірські хребти божевілля приховують чимало плато притомності.

Смерть подивився на божевільно всміхнене обличчя.

ВИ ЩИРО ПРО ВСЕ ШКОДУЄТЕ?

— Аякже!

ПРО ВСЕ?

— А то!

ЗАРАЗ? ТУТ? ВИ ЗАЯВЛЯЄТЕ, ЩО ЩИРО ПРО ВСЕ ШКОДУЄТЕ?

— Саме так. Ви вгадали. Молодець. Тому якщо ви просто покажете мені дорогу назад…

ВИ НЕ БАЖАЄТЕ ПОДУМАТИ ЩЕ?

— Ніяких розмов. Я хочу дістати належне, — сказав пан Шпилька. — Я маю свою картоплину. Дивіться.

БАЧУ.

Смерть сягнув під свій плащ і витягнув мініатюрну копією самого себе. Так, принаймні, видалось панові Шпильці на перший погляд. От тільки з-під крихітного капюшона визирав череп щура.

Смерть усміхнувся.

ПРИВІТАЙТЕСЬ ІЗ МОЇМ МАЛЕНЬКИМ ДРУГОМ, сказав він.

Щуряча Смерть простягнув руку і вирвав у пана Шпильки шворку з картоплиною.

— Агов…

НЕ ПОКЛАДАЙТЕСЬ ЛИШЕ НА КОРЕНЕПЛОДИ. РЕЧІ МОЖУТЬ БУТИ НЕ ТИМ, ЧИМ ВИДАЮТЬСЯ, сказав Смерть. ПРОТЕ НЕХАЙ НІХТО НЕ СКАЖЕ, ЩО Я ЗНЕВАЖАЮ ЗАКОН. Він клацнув пальцями. ПОВЕРТАЙТЕСЬ ЖЕ ТУДИ, КУДИ ВАМ ДОРОГА…

Довкола заціпенілого з переляку Шпильки спалахнуло миттєве блакитне полум’я — і він зник.

Смерть зітхнув і струснув головою.

ІНШИЙ… МАВ У СОБІ ЩОСЬ, ЩО МОГЛО Б БУТИ КРАЩИМ, сказав він. АЛЕ ЦЕЙ… Він знову зітхнув. ХТО ЗНАЄ, ЯКЕ ЗЛО КРИЄТЬСЯ В ЛЮДСЬКИХ СЕРЦЯХ?

Щуряча Смерть відірвався від поїдання картоплини.

ПІ, сказав він.

Смерть недбало змахнув рукою.

ТА ЗРОЗУМІЛО, ЩО Я, — сказав він. Я ПРОСТО ЗАМИСЛИВСЯ, ЧИ Є ХТОСЬ ІЩЕ.

Вільям, пересуваючись від пасажу до пасажу, зауважив, що робить чималий гак. Отто сказав би, що він іде манівцями, бо не хоче йти туди, куди йде.

Буря дещо вгамувалася, хоча градини продовжували лупцювати його капелюх. Найбільші з них — вони випали першими — купчились у водозливах і вкривали бруківку. Фургони заносило, пішоходи хапались за стіни.

Попри пожежу в голові, Вільям дістав записника й занотував: «Грдн > мч глф?», вирішивши за нагоди справді порівняти градину з м’ячем для гольфу. В глибині душі він починав відчувати, що його читачі можуть дуже мало цікавитись зворотним боком політики, зате з руками відірвуть інформацію про розмір граду.

Він зупинився на Латунному мосту і сховався під боком однієї з гігантських статуй бегемотів. Град з тисячами прицмокувань сипався в річку.

Тепер його гнів остигав.

Більшу частину Вільямового життя вельможний де Ворд являв собою віддалену постать, що вивищувалась біля широченного вікна у кімнаті з шафами, повними ніколи не читаних книг, тоді як сам Вільям покірно стояв посередині розкинутого на півгектара дорогого, але дуже зношеного килима. Він стояв і вислуховував те, що було… злом, як він розумів тепер. Думками пана Вітренка, лише загорнутими в дорожчі слова.

Найгірше — найгірше — було те, що вельможний де Ворд ніколи не помилявся. Його персональна географія просто не передбачала помилкових координат. Ті, хто мав протилежну точку зору, були ненормальними, чи небезпечними, чи, можливо, взагалі не були розумними істотами. З вельможним де Вордом неможливо було дискутувати. Принаймні, в класичному розумінні. Дискусія — від discutere — означає дебатувати, аргументувати й переконувати за допомогою доказів. А з Вільямовим батьком можна було вести лише несамовиту сварку.

Крижані краплі зі статуї скотились просто Вільямові за комір.

Вельможний де Ворд використовував слова таким тоном і з такою гучністю, що вони могли би правити за кулаки. Але він ніколи б не вдався до насильства як такого.

Для цього були спеціальні люди.

Спиною Вільяма прослизнув ще один струмочок розталого граду.

Ні, навіть його батько не міг би скоїти такої дурниці!

Вільям замислився, чи не варто було б йому негайно повідомити про все Варті. Однак… що б не казали про Ваймза, він мав лише жменьку людей — і купу впливових ворогів, чий родовід сягав на тисячоліття назад, і чий гонор не поступався гонору бійцівського собаки.

Ні. Він — один із де Вордів. Варта існувала для тих, хто не міг сам розв’язати свої проблеми. Зрештою, що йому загрожувало в найгіршому разі?

Та стільки всього, подумав він, рушаючи далі, що навіть важко вирішити, який варіант був би найгіршим.

Посеред зали сяяла ціла галактика свічок. У потьмянілих дзеркалах на стінах вони відбивалися зграєю глибоководних риб.

Вільям проминув перекинуті крісла. Одне з них, утім, стояло правильно.

Він зупинився.

— А… Вільяме… — сказало крісло.

Вельможний де Ворд повільно потягнувся, випростався з обіймів шкіряного крісла й став у сяєві свічок на весь зріст.

— Батьку, — сказав Вільям.

— Я так і знав, що ти сюди прийдеш. Твоя матір теж полюбляла це місце. Звичайно, тоді… все було інакше.

Вільям промовчав. Що було, те було.

— По-моєму, все це божевілля має нарешті припинитися, як думаєш? — сказав вельможний де Ворд.

— Гадаю, батьку, воно саме припиняється.

— Схоже, ти маєш на увазі не зовсім те, що мав на увазі я, — сказав вельможний де Ворд.

— Я не знаю, що ти мав на увазі, — сказав Вільям. — Я просто хочу почути від тебе правду.

Вельможний де Ворд зітхнув.

— Правду? Я хотів, як краще для міста. Колись ти це зрозумієш. Ветерані веде нас до руїни.

— Еге ж… але… з цього моменту й виникають ускладнення, чи не так? — сказав Вільям, дивуючись, що його голос досі не тремтить. — Я маю на увазі, що так говорять усі. «Я хотів як краще», «Мета виправдовує засоби» — завжди одне й те ж саме.

— То ти не згоден із тим, що настав час для правителя, котрий дослухається до думки громадян?

— Можливо. Але яких саме громадян ти маєш на увазі?

Ласкавий вираз обличчя вельможного де Ворда різко змінився. Вільям не міг не здивуватися, що це сталось лише зараз.

— То ти збираєшся написати про все це у тому своєму папірці?

Вільям не відповів.

— Ти не маєш доказів. І ти це знаєш.

Вільям ступив до озера світла, і вельможний де Ворд побачив записник.

— У мене достатньо доказів. І це — головне. Все інше з’ясує… слідство. Ти чув, що Ваймза називають «тер’єром Ветерані»? А тер’єри не здаються — вони риють і риють, доки не викопають те, що шукають.

Вельможний де Ворд поклав руку на руків’я меча.

Вільям сказав про себе: Дякую. Дякую. Досі я не міг повірити…

— Честь для тебе нічого не значить, авжеж? — спитав батько. Його голос лишався тим самісіньким — тобто голосом до пори притлумленого гніву. — Що ж! Пиши — але я на це плювати хотів. І на Варту теж. Ніхто не давав розпоряджень…

— Не сумніваюсь, — урвав Вільям. — Гадаю, ти казав «аналітики передбачають», а деталі полишав особам на кшталт Тюльпана та Шпильки. Твої руки ніколи не були в крові — бо ти завжди вчасно їх умивав.

— Я — твій батько, і наказую тобі припинити ці… цей…

— Свого часу ти наказував мені говорити правду.

Вельможний де Ворд наблизив своє обличчя до обличчя сина.

— Вільяме, Вільяме! Не будь таким наївним!

Вільям зачахнув записник. Тепер говорити було значно легше. Ніби він стрибнув з багатоповерхівки й раптом виявив, що вміє літати.

— Отже, про що ми? — мовив він. — Про правду, таку тендітну, що вона потребує охоронців-брехунів? Про правду, неймовірнішу за фантастику? Чи про правду, котра все собі взувається, тим часом як брехня перетинає світ?

Він зробив крок уперед.

— Це ж твоя улюблена приказка, чи не так? Вона вже неактуальна. Гадаю, пан Шпилька розраховував на шантаж. І, знаєш, саме на це розраховую і я — хоч я й наївний, як тобі добре відомо. Ти покидаєш місто. Негайно. Тобі це неважко. І тобі лишається тільки сподіватись, що зі мною після цього не станеться жодних неприємностей. Як і з тими, з ким я працююю, або з тими, з ким я спілкуюся.

— І все?

— Негайно! — скричав Вільям так гучно, що вельможний де Ворд зробив крок назад. — Чи ти вже не лише здурів, але й оглух?! Ти їдеш просто зараз, і не повертаєшся, бо якщо ти повернешся, я надрукую твої заяви, чорт забирай, дослівно!!! — із цими словами Вільям витяг із кишені «Смартгон». — Дослівно, чорт забирай! Чуєш?! І тоді тебе не відмаже навіть шановний Підступп! Тобі вистачило нахабства… Тобі вистачило дурості скористатися нашим будинком! Як ти міг! Забирайся з міста! І або оголюй меча, або… прибери… руку… з ефесу!!!

Він зупинився, почервонілий, важко дихаючи.

— Правда нарешті взулася, — вимовив він. — І тепер буде бити ногами.

Він звузив очі.

— Я сказав забрати руку з ефесу!

— Дурнику, дурнику. А я ж вважав тебе своїм достойним сином…

— Ах, так. Ледь не забув, — сказав Вільям; лють нуртувала в ньому, як у щільно зачиненому казані. — Знаєш, у гномів є один звичай… Хоча звідки тобі знати. Вони ж — нижча раса, чи не так? Але, бачиш, я знайомий з парочкою гномів, тож…

Вільям витяг з кишені оксамитового мішечка й пожбурив його батькові.

— І що ж там? — спитав вельможний де Ворд.

— Там більше двадцяти тисяч доларів, принаймні, за оцінками експертів, — сказав Вільям. — Я мав не так багато часу на те, щоб усе обдумати, але не хотів, щоб ти вважав мене шахраєм. Тож я вирішив, що краще передбати, ніж недодбати. Це має покрити всі витрати на мене — внески до школи, одяг, усе. До речі, мушу визнати, що ти переймався моїм вихованням недостатньо — якщо врахувати, яким я виріс. Але, як бачиш, я відкуповуюсь від тебе.

— Бачу-бачу. Який шикарний жест. Ти що, справді вважаєш, що родинні справи можна залагодити грішми?

— Ну-у-у… Так. Це підтверджує досвід. Грішми, землею й титулами, — сказав Вільям. — Подумай, як часто шлюб зривається тільки тому, що інша сторона не має хоча б двох із цих трьох переваг.

— Дешевий хід. Ти знаєш, про що я.

— Не впевнений, — сказав Вільям. — Зате я впевнений, що ці гроші дістались мені від людини, котра лише кілька годин тому намагалась мене вбити.

— Вбити? — в голосі Вільямового батька вперше почулись непевні нотки.

— Саме так. Ти здивований? — здивувався Вільям. — А може, коли кидаєш каменя вгору, варто наперед замислитись над тим, куди він впаде?

— Бачу, ти над цим замислюєшся, — сказав вельможний де Ворд.

Він зітхнув, ворухнув кистю, і з тіней з’явились інші тіні.

Вільям згадав, що маєтками де Вордів неможливо управляти без величезної кількості найманих робітників, котрі знаються на всіх сферах життя. Суворі дядьки в маленьких капелюхах-казанках, навчені захищати забудовників, корчувати парки, розганяти акції протесту…

— Я бачу, ти перетрудився, — сказав Вільямів батько тим часом, як постаті підходили дедалі ближче. — Гадаю, тобі потрібно… Так — здійснити морську мандрівку. Можливо, на Туманні Острови, а може, й до Острова Посту. Чи на Бангбангдук. Наскільки я розумію, юнак, що не боїться порпатись у бруді, може зробити там цілий статок. Тим часом як тут немає жодних перспектив… принаймні, для тебе.

Тепер Вільям бачив, що постатей було чотири. Таких персон він був зустрічав у маєтку. Зазвичай вони мали короткі імена на кшталт Луп чи Лясь, і, наскільки можна було зрозуміти, не мали ніякого минулого.

Одна з постатей сказала:

— Єслі ви всьо понімаєте, юний пане, то ми всьо зробим дуже акуратно…

— Час від часу тобі надходитимуть невеликі кошти, — сказав вельможний де Ворд. — Ти зможеш вести життя, достойне…

З прихованої в темряві стелі зійшли вихорки пилу, крутячись, ніби крилате кленове насіння. Пил опав зовсім поруч оксамитового мішечка.

Тихо брязнув завішений саваном канделябр.

Вільям підняв погляд.

— О ні, — сказав він. — Будь ласка… не вбивай нікого!

— Що? — спитав вельможний де Ворд.

На підлогу, розчепіривши пальці рук, мов кігті птаха, звалився Отто Крикк.

— Вітаю! — сказав він закляклому ватажкові. Потім поглянув на руки. — Ох, і про що я думати?! — Він стиснув пальці в кулаки й застрибав на манер боксера. — Анк-Морпоркський школа! Доктор Залізний Кулак!

— Кулак?! — перепитав один із помічників вельможного де Ворда й замахнувся кийком. — А спробуй-но оце!

Прямий правицею зніс його з ніг. Крутячись на спині, чоловік із дубцем вилетів по полірованій підлозі аж за двері. Отто крутнувся з такою швидкістю, що його постать розмазалась у повітрі, й іще один чоловік відлетів з гучним «ляп».

— Шчо то є? Шчо то є?! Я їм давати класичний бокс, а вони зовсім не битись?! — кричав Отто, стрибаючи туди-сюди як боксер-любитель. — О, мій пане, ви боєць! — кулаки вампіра замайоріли в повітрі, й один із атакуючих на мить перетворився на боксерську грушу. Поки він падав, Отто встиг виструнчитись і меланхолійно зловити кулаком підборіддя четвертого нападника. Останній перекинувся через себе й упав.

Все це не забрало й трьох секунд. І тільки тоді Вільям достатньо оволодів собою, щоб прокричати…

Але було запізно. Отто поглянув на лезо, що глибоко загрузло в його грудях.

— Ні, ви тільки дифіться, — сказав він. — На цей робота я мушу міняти сорочка кожен два дні!

Він обернувся до вельможного де Ворда. Той позадкував. Отто хруснув кулаками.

— Заберіть це від мене! — скрикнув вельможний пан.

Вільям похитав головою.

— Он як? — спитав Отто, наближаючись. — Ви звати мене «це», ніби я якийсь тфарюка. Що ж, тоді я робити фсе як тфарюка, гаразд?

Він згріб вельможного де Ворда за вилоги піджака й підняв його в повітря на витягнутій руці.

— У мій країна теш є такі, як ви, — повідомив він. — Вони нацьковувати натовп. Я приїхав до Анк-Морпорк, бо мені казали, що тут це не так. Але це так кругом. Кругом є такі виродки, як ви! І що ж я тепер з вами робити?!

Він зірвав із плечей свою жилетку і стягнув чорну стрічку з руки.

— Фсе одно я терпіти не міг той клятий какао, — сказав він.

— Отто!

Вампір обернувся.

— Так, Вільяме? Чого бажаєте?

— Це вже занадто.

Вельможний де Ворд зблід. Вільям ще ніколи не бачив його таким відверто наляканим.

— О? Що ви? Ви думати, я його кусайт? Вас покусайт, герр ясновельможність? Я не кусайт, бо пан Вільям вважати мене хорошим!

Отто притис де Ворда до себе так, що їхні обличчя перебували на відстані кількох дюймів.

— Але, може, я маю вирішити, чи спрафді я є такий хороший? Або вирішити, чи я кращий… за ВАС?

Повагавшись, він невловимим рухом притягнув вельможного де Ворда ближче… і вкрай обережно поцілував його в чоло. А тоді, поставивши до смерті переляканого чоловіка на підлогу, погладив його по голові.

— Врешті-решт, какао моше бути не такий уже й гидкий, — сказав він, відходячи вбік. — А юні панни, що музицирують за вікном, іноді мені підморгувайт.

Вельможний де Ворд розплющив очі й поглянув на Вільяма.

— Як ти посмів…

— Помовч, — сказав Вільям. — А я скажу тобі, що буде далі. Я не назву жодних імен. Я так вирішив. Бачиш, я не хотів би, щоб мою маму вважали дружиною зрадника батьківщини. А ще є Руперт, і сестри… І я сам. Я захищаю сім’ю. Напевне, я дарма це роблю, але я все одно робитиму це. Коротше, я збираюся ще раз тебе не послухатись. Бо не скажу правди. Всієї правди. До того ж я впевнений, що ті, хто хоче знати все до кінця, досить скоро про все дізнаються. І я не сумніваюсь, що вони зроблять із цього правильні висновки. Такі, як… зробив би ти.

— Зрадника?! — прошепотів вельможний де Ворд.

— Так скажуть. Усі.

Вельможний де Ворд кивнув — так, як робить людина, заскочена в страхітливому сні.

— Навряд чи я взяв би гроші, — сказав він. — Нехай вони придадуться тобі, сину мій. Бо… ти стопроцентний де Ворд. На все добре.

Він повернувся й пішов геть. За кілька секунд із рипінням відчинились і зачинились далекі двері.

Вільям похилився на одну з колон. Його тіпало. Він знову прокрутив розмову в голові. Весь цей час він явно був не при собі.

— Ви в порядку, Вільяме? — спитав Отто.

— Мені недобре, але… так, я в порядку. Тупий, упертий, агресивний, самозакоханий…

— Та годі вам, ви успішно стримуєтесь, — сказав Отто.

— Я про батька.

— А.

— Він ніколи не сумнівається, що правда тільки на його боці…

— Даруйте, ми все ще говоримо про вашого батька?

— Ти натякаєш, що я такий, як він?!

— Ні-ні! Зофсім інший! Зофсім-зофсім інший. Зофсім ніхт однакового!

— Ти переборщив… — Вільям затнувся. — Я тобі подякував за допомогу?

— Ні, ще ні.

— Ох.

— Ну, ви ш помітили, що не подякували, тош усе зер гут, — сказав Отто. — Щодня й щомиті ми стаємо кращі… До речі, ви не могли б витягти з мене цього меча? Треба бути пофний кретин, щоб стромляти меча у вампіра. Весь результат — черговий зіпсований сорочка.

— Хвилинку… — Вільям обережно витягнув застряглого меча.

— Мошна я зарахувати попсований сорочка на виробничі витрати?

— Гадаю, так.

— Гут, — сказав вампір, поправляючи жилетку. — А тепер час роздавайт ордени. Де ваші проблеми? Як роса на сонці!

— Все тільки починається, — сказав Вільям. — Гадаю, менше ніж за годину мені доведеться познайомитись із підземеллями главку Міської Варти.

Насправді до процесу, що його поліцейські називають «співпрацею в розслідуванні», Вільяма залучили рівно за сорок три хвилини.

Командор Ваймз по той бік столу ретельно перечитував «Час». Вільям розумів, що це триває вже досить довго для того, щоб Ваймз досяг своєї температури кипіння й перевищив її.

— Я міг би розтлумачити значення надто довгих слів, — запропонував він.

— Все це чудово, — сказав Ваймз, ігноруючи Вільямову пропозицію. — Але я мушу знати більше. Я мушу знати імена. Гадаю, вам вони відомі. Як і місця їхніх зустрічей та інше. Я мушу все це знати.

— Дещо й досі лишається мені незрозумілим, — відповів Вільям. — Але у вас досить доказів, щоб звільнити Правителя Ветерані.

— Я хочу знати більше.

— Не від мене.

— Нумо, пане де Ворде! В цій справі ми на одному боці.

— Ні. Ми на різних боках, котрі опинилися біч-обіч.

— Пане де Ворде, сьогодні ви напали на одного з моїх офіцерів. Ви уявляєте, скільки неприємностей ви вже маєте?

— Я чекав від вас більшого, — сказав Вільям. — Ви хочете сказати, що я «напав» на офіцера у формі? На офіцера, котрий представився?!

— Обережніше, пане де Ворде.

— За мною стежив перевертень, командоре. Я вжив заходів, щоб… перешкодити йому. Ви прагнете публічного обговорення цієї справи?

Я поводжусь як самозакоханий, брехливий, егоїстичний нахаба, подумав Вільям. І в мене це виходить.

— В такому разі ви не лишаєте мені виходу, крім як заарештувати вас за приховування…

— Я вимагаю адвоката, — сказав Вільям.

— Справді? Кого б ви бажали викликати о цій нічній порі?

— Пана Підступпа.

— Підступпа?! Ви думаєте, він візьметься допомагати вам?

— Ні. Я знаю, що він візьметься. Повірте.

— Аякже!

— Запевняю вас.

— Ну, годі, — сказав Вільям, посміхаючись. — Навіщо нам ці складнощі? Обов’язок кожного громадянина — допомагати Варті, чи не так?

— Не знаю. Я знаю, що так вважає сама Варта — але я ніколи не бачив такої законодавчої норми, — сказав Вільям. — І так само ніколи не знав, що Варта має право шпигувати за невинними людьми.

Він побачив, що посмішка застигла.

— Це робилось у ваших же інтересах, — прогарчав Ваймз.

— Не знав, що у ваші функції входить визначати мої інтереси.

На цьому моменті Ваймз відіграв очко.

— Я теж не люблю, коли мною маніпулюють, — сказав він. — Але зараз я маю підстави вважати, що ви приховуєте інформацію про тяжкий злочин, а це є порушенням закону.

— Пан Підступп щось придумає. Закладаюсь, він знайде який-небудь прецедент. Він розкопає все на кілька століть назад. Патриції завжди дуже шанували прецеденти, а пан Підступп, якщо треба, копатиме роками. Якби він не вмів копати, він не став би тим, ким став.

Ваймз подався вперед.

— Тільки між нами, без нотатника, — прошепотів він. — Пан Підступп — цинічний мертвий виродок, котрий, за нашого рівня законів, може перетворити будь-який закон на справжню шараду.

— Умгу, — погодився Вільям. — І ще він — мій адвокат. Гарантую.

— Чого б це панові Підступпу виступати на ваш захист? — спитав Ваймз, дивлячись Вільямові в очі.

Вільям не відвів погляду. Все правильно, подумав він: я — таки син свого батька. Все, що мені треба зробити — це скористатися цим.

— Бо пан Підступп відомий своєю чесністю та об’єктивністю, — сказав він. — А тепер, чи не збираєтесь ви відіслати когось по нього? Бо якщо ви цього не зробите, вам доведеться мене відпустити.

Не відриваючи погляду від Вільяма, Ваймз сягнув униз і зняв з гачка обіч свого столу трубку-розмовлялку. Свиснувши туди, він притулив її до вуха. Відповідь була схожа на відчайдушний крик миші, застряглої у водозливній трубі.

— К’я к’юїтть уїк-квік к’ютть!

Ваймз приклав трубку до рота.

— Сержанте, надішліть, будь ласка, кого-небудь, щоб відвести пана де Ворда до камери.

— Свідді уїк-віквіквік?

Ваймз зітхнув і повісив трубку. Підвівшись, він відчинив двері.

— Фреде, надішліть, будь ласка, кого-небудь, щоб відвести пана де Ворда до камери, — гукнув він. — Поки що я оформлю це як захід на захист вашої особи, — додав він, обертаючись до Вільяма.

— Захист від кого?

— Ну, наприклад, особисто я відчуваю непереборне бажання заїхати вам у вухо, — сказав Ваймз. — І, підозрюю, є ще чимало осіб, котрі не мають мого самовладання.

Насправді у камері виявилось досить затишно, а нари були відносно зручними. Стіни було повкрито написами, і Вільям провів час, виправляючи помилки.

Потім двері відчинилися, і констебль із кам’яним обличчям супроводив Вільяма назад до кабінету Ваймза.

Пан Підступп був уже там. Він невиразно кивнув Вільямові. Перед командором Ваймзом лежав невеличкий, але переконливий стос паперів. На обличчі командра була написана поразка.

— Я впевнений, що пан де Ворд може бути вільним, — сказав пан Підступп.

Ваймз стенув плечима.

— Ще дивно, що ви не просите мене дати йому золоту медаль і подякову грамоту на найдорожчому папері. Але я встановлюю заставу у розмірі тис…

— Га? — спитав пан Підступп, підіймаючи сірого пальця.

Ваймз лиховісно поглянув на нього.

— Ста…

— Га?

Ваймз загарчав і поліз у кишеню. Витягнувши звідти долар, він кинув монету Вільямові.

— Ось, — сказав він із безмежним сарказмом. — І якщо ви не постанете перед Патрицієм завтра о десятій ранку, вам доведеться це повернути. Задоволені? — спитав він уже у Підступпа.

— Перед яким саме Патрицієм? — спитав Вільям.

— Дякую за дуже дотепну відповідь, — сказав Ваймз. — Просто прийдіть.

Вийшовши в ніч зі своїм новим клієнтом, пан Підступп мовчав. Але незабаром заговорив:

— Я вдався до «exeo cargo cum nihil pretii» на основі «olfacere violarum» та «sini plenis piscis». Завтра я заявлю, що ви підпадаєте під дію «ab hamo», а якщо це не спрацює, я…{32}

— «Запах фіалок»? — перепитав Вільям, що перекладав про себе. — «Повні кишені риби»?

— Прецедент приблизно шестисотрічної давності, коли звинувачуваний успішно довів, що хоча він дійсно штовхнув постраждалого в озеро, той виринув з повними кишенями риби, тобто лишився в прибутку, — сухо сказав пан Підступп. — В будь-якому разі, я доводитиму, що якщо приховування інформації від Варти є злочином, то всі в місті — злочинці.

— Пане Підступп, я б не хотів, щоб мені довелось пояснювати, де і як я здобув свою інформацію, — сказав Вільям. — Якщо ж мені доведеться, я муситиму розкрити все.

На обличчя адвоката впав відблиск лампи за синім склом у дверях будинку Варти. Це обличчя виглядало геть нещасним.

— Ви справді вважаєте, що ті двоє мали… спільників? — спитав Підступп.

— Впевнений, — відповів Вільям. — Я б сказав, що це… чутно.

В цю мить він майже жалів адвоката. Але лише «майже».

— Можливо, це не зовсім те, в чому зацікавлене суспільство, — повільно промовив пан Підступп. — Можливо, зараз саме час… взяти курс на покращення стосунків.

— Безумовно. І тому, впевнений, ви подбаєте про те, щоб мені не довелося вкласти всі ті слова у вуха командра Ваймза.

— Як не дивно, існує прецедент: 1497 року один кіт успішно…

— Чудово. І ще ви тихенько заспокоїте Гільдію граверів. Ви так добре вмієте заспокоювати.

— Звичайно, я докладу всіх зусиль. Одначе рахунок за мої послуги…

— …не складе ані цента.

Лише тепер пергаментні риси пана Підступпа скривив справжній біль.

— «Pro bono publico»?{33} — проквакав він.

— Саме так. Ви діятимете винятково для суспільного блага, — сказав Вільям. — А що добре для суспільства, звичайно ж, добре і для вас. Хіба це не чудово?

— Разом із тим, — вимовив пан Підступп, — можливо, кожен із нас зацікавлений залишити прикре минуле позаду. Тож я, ох, радий запропонувати вам мої послуги.

— Дякую. Пан Нікчемський тепер Пра… Патрицій?

— Так.

— За рішенням Гільдій?

— Так. Звісно.

— Таємним рішенням?

— Я не повинен…

Вільям здійняв пальця.

— Га? — сказав він.

Пана Підступпа пересмикнуло.

— Жебраки та білошвейки голосували за те, щоб відкласти розгляд питання, — сказав він. — Так само, як і пралі та Гільдія екзотичних танців.

— Гм… Це виходять Моллі-Королева, пані Ручко, пані Коритко та Діксі Вау, — сказав Вільям. — Схоже, Правитель Ветерані провадив цікаве життя.

— Без коментарів.

— А чи можна сказати, що пан Нікчемський ще не цілком ознайомлений з характером тих численних проблем, що постають перед ним у справі управління містом?

Підступп подумав.

— Гадаю, це відповідало б істині, — визнав він.

— І що не останньою з цих проблем є цілковита невинуватість Правителя Ветерані? Що, в свою чергу, ставить під великий знак питання законність виборів? А тому чи не варто би панові Нікчемському, беручись до виконання нових обов’язків, мати кілька запасних пар підштаників? На останнє питання можете не відповідати.

— Це не моя справа — переконувати збори Гільдій переглянути легітимне рішення, навіть якщо воно грунтується на… помилковій інформації. Так само, як і давати панові Нікчемському поради щодо його білизни.

— До завтрього, пане Підступп, — сказав Вільям.

Вільям ледве встиг роздягтись і прилягти, як уже час було вставати. Він так-сяк умився, змінив сорочку і обережно спустився до сніданку. Як виявилось, він був першим.

Всі інші збиралися в традиційній тиші. Більшість із тих, хто столувався у пані Секретової, воліли не робити зусиль для мовлення, якщо не мали що сказати. Але коли пан Борошнюк сів, він витягнув з кишені примірник «Часу».

— Не знайшов нашу газету, — сказав пан Борошнюк, розгортаючи аркуш, — тому купив другу.

Вільям кашлянув.

— Щось є? — спитав він. Навіть зі свого місця він бачив величезні літери заголовку:

«СОБАКА ВКУСИВ ЧОЛОВІКА!».

Він таки зробив це новинами.

— О, Правитель Ветерані виплутався, — сказав пан Борошнюк.

— Хто б сумнівався, — сказав пан Хилько. — Що не кажіть, а він розумний чоловік.

— І з його собакою теж усе гаразд, — сказав пан Борошнюк.

Вільямові хотілось струсонути його, щоб він читав пошвидше.

— Це добре, — сказала пані Секретова, розливаючи чай.

— І все?! — спитав Вільям.

— О, там ще купа всього про політику, — сказав пан Борошнюк. — Якось воно все притягнуто за вуха.

— А які-небудь нові овочі є? — спитав пан Стельмах.

Пан Борошнюк ретельно перевірив решту сторінок.

— Ні, — сказав він.

— У моїй фірмі думають, чи не взятися до продажу насіння з овочів того пана, — продовжував пан Стельмах. — Народ таке любить.

Він спіймав погляд пані Секретової.

— Звичайно, йдеться лише про овочі, припустимі для сімейного перегляду, — квапливо додав він.

— Еге, можна гарно посміятись після обіду, — сказав пан Борошнюк без жодного натяку на посмішку.

Вільям мигцем подумав, чи міг би пан Завірюха вивести горох-гвалтівник. Втім, звичайно, міг би.

— А от мені завжди здавалось, що це дуже важливо, — сказав він. — Тобто те, чи винен Ветерані.

— О, нема питань, це важливо для тих, хто мусить цим займатись, — сказав пан Борошнюк. — Але не дуже розумію, яким боком це стосується нас.

— Але ж… — почав Вільям.

Пані Секретова пригладила волосся.

— Я завжди вважала Правителя Ветерані надзвичайно вродливим чоловіком, — сказала вона, і сконфузилась, коли всі обернулися до неї. — Я хочу сказати, дивно, що в нього немає Правительки. Тобто… Кхм.

— О, ну ви ж знаєте, що про нього кажуть, — сказав пан Вітренко.

Дві руки раптом простягнулись через стіл, згребли здивованого чоловіка за вилоги й шарпнули так, що його обличчя опинилось за кілька дюймів від обличчя Вільяма.

— Я не знаю, що про нього кажуть! — закричав Вільям. — А от ви знаєте, що про нього кажуть, пане Вітренко! Чому б вам не розповісти, що про нього кажуть, пане Вітренко! Чому б вам не розповісти нам, хто саме це каже, пане Вітренко?!

— Пане де Ворде, схаменіться! — вигукнула пані Секретова.

Пан Хилько ледь устиг вихопити з-під пана Вітренка своє тістечко.

— Мені дуже шкода, пані Секретова, — сказав Вільям, усе ще тримаючи чоловіка, що борсався в його руках. — Але я хочу знати все, що знають усі, і знати, звідки вони це знають. Пане Вітренко?

— Кажуть, що він має, ну, дівчину високого становища з Убервальду, — прохрипів пан Вітренко. — І я був би радий, якби ви відчепилися!

— Це все? І що ж у цьому ганебного? Убервальд — дружня нам країна!

— Так, але… так… але кажуть…

Вільям розтиснув пальці. Вітренка відкинуло назад на стілець, але Вільям, важко дихаючи, лишився стояти.

— Ось що: статтю в «Часі» написав я! — видихнув він. — І написане там сказано мною! Мною! Бо це я здобуваю новини, і я перевіряю їх, і деякі любителі слова «мля» мене за це ледь не вбили! Я — не перший-ліпший хлопець з вулиці! Я не вигадую ідіотських чуток! Подумайте про це, коли спробуєте ще раз ляпнути своє «кажуть»! А я за годину мушу бути в палаці, щоб зустрітися з командором Ваймзом і Патрицієм, хто б ним не був, і дати всьому цьому раду! Це буде не дуже приємно, але я мушу це зробити, бо хотів, щоб ви знали про те, що важливо! Вибачте за чайничка, пані Секретова — впевнений, його можна полагодити.

В раптовій тиші пан Хилько підняв газету і спитав:

— Це ви написали?

— Так!

На Вільяма посипався град запитань.

— Я… е-е-е… думав, що для цього знаходять спеціальних людей…

— Ніхто нікого не знаходить. В газеті працюю я і ще одна дівчина. Все пишемо ми!

— Але… хто каже вам, про що писати?

— Ми просто… вирішуємо.

— Е-е-е… а правду пишуть про великі срібні диски, котрі крадуть людей?

— Ні!

На Вільямовів подив, руку підняв навіть пан Стельмах.

— Так, пане Стельмах?

— У мене серйозне запитання, пане де Ворде. Оскільки ви знаєте ситуацію зсередини…

— Так?

— Чи маєте ви адресу того чоловіка з кумедними овочами?

Вільям і Отто були на місці за п’ять хвилин десята. Під брамою був невеличкий натовп.

Командор Ваймз стояв на подвір’ї, розмовляючи з Підступпом та кількома головами Гільдій. Побачивши Вільяма, він безрадісно посміхнувся.

— Ви запізнюєтесь, пане де Ворде, — сказав він.

— Я прийшов завчасно!

— Я про розвиток подій.

Пан Підступп прочистив горло.

— Пан Нікчемський надіслав записку, — сказав він. — Як виявилось, він захворів.

Вільям розкрив записник.

Голови Гільдій втупились у нього. Він завагався. Та раптом невпевненість випарувалась. «Я — де Ворд, — подумав він. — Не смійте дивитись на мене спогорда! Вам доведеться іти в ногу з «Часом». І зараз я вам…».

— Записку підписала його матінка? — спитав він.

— Не зовсім вас розумію, — сказав адвокат, але кілька з лідерів Гільдій відвернулися.

— Гаразд, що ж усе це значить? — спитав Вільям. — У нас немає влади?

— На щастя, — сказав пан Підступп з виглядом людини, запротореної до одномісного пекла, — Правитель Ветерані почувається значно краще і збирається повернутись до своїх обов’язків завтра.

— Даруйте, йому дозволено все це записувати? — спитав пан Дауні, голова Гільдії найманців, коли Вільям зробив нотатку.

— Дозволено від кого? — спитав Ваймз.

— «Ким», — виправив Вільям пошепки.

— Ну, він же не може записувати все, що завгодно? — сказав Дауні. — Що, як він записуватиме те, що ми не хотіли б дозволити йому записувати?

Ваймз подивився Вільямові просто в очі.

— Закон цього не забороняє, — сказав він.

— Отже, пане Дауні, Правитель Ветерані не піде під суд? — спитав Вільям, секунду подивившись у вічі Ваймзові.

Дауні розгублено повернувся до Підступпа.

— Він може мене про це питати? — спитав він. — Отак підійти й запитати щось таке?

— Так, ваша вельможносте.

— Я повинен відповідати?

— За даних обставин його запитання обгрунтоване, але ви не зобов’язані давати відповідь.

— Ви хотіли б зробити заяву для громадян Анк-Морпорку? — ввічливо спитав Вільям.

— Ми хотіли б, пане Підступп? — спитав Дауні.

Пан Підступп зітхнув.

— За даних обставин, ваша вельможносте, це було б доцільно.

— Ох, добре, ну що ж: суду не буде. Що цілком зрозуміло.

— І його не милуватимуть? — спитав Вільям.

Вельможний Дауні обернувся до Підступпа, котрий знову тихенько зітхнув.

— Знов-таки, ваша вельможносте, за…

— Добре, добре… Ні, йому не потрібне помилування, оскільки цілком ясно, що він цілком невинуватий, — роздратовано сказав Дауні.

— Чи вважаєте ви, що це стало ясно завдяки прекрасній роботі командора Ваймза та його самовідданих підлеглих, проведеній з невеликою допомогою газети «Час»? — спитав Вільям.

Вельможний Дауні отетерів.

— Я так вважаю? — пробелькотів він.

— Думаю, ви могли б так вважати, ваша вельможносте, — вичавив Підступп, остаточно поринаючи в меланхолію.

— О. Тоді вважаю, — сказав Дауні. — Так.

Він витягнув шию, щоб побачити, що пише Вільям. В свою чергу, Вільям краєм ока спостерігав за виразом обличчя Ваймза. Цей вираз являв собою дивну суміш захоплення та гніву.

— Чи можете ви, як офіційний представник Ради Гільдій, заявити про винесення заохочення командорові Ваймзу? — спитав Вільям.

— Хвилину, я… — почав Ваймз.

— Навпевне, так, авжеж.

— Гадаю, грамоту чи Медаль Варти буде вручено якнайближчим часом?

— Послухайте… — сказав Ваймз.

— Дуже, дуже можливо. Дуже можливо, — сказав вельможний Дауні, кінцево зметений вітрами змін.

Вільям надзвичайно скрупульозно записав, і закрив блокнот. Серед оточуючих одразу запанувала атмосфера полегшення.

— Дуже дякую, ваша вельможносте, пані та панове, — життєрадісно сказав він. — О, пане Ваймз… У нас із вами є теми для обговорення?

— Не зараз, — прогарчав Ваймз.

— Чудово. Мені саме час іти писати текст, тож дякую всім ще…

— Ви, звісно, покажете цей… текст нам — перед тим, як ставити його в газету? — спитав пан Дауні, беручи себе в руки.

Вільям загорнувся у своє нахабство, як у плащ.

— Гм, ні, не думаю, ваша вельможносте. Бачте, це — моя газета.

— Він може..?

— Так, ваша вельможносте, може, — сказав пан Підступп. — Боюся, може. Свобода слова є однією з прекрасних давніх традицій Анк-Морпорку.

— О небо, справді?

— Так, ваша вельможносте.

— І як же вона вижила?

— Точно не знаю, ваша вельможносте, — сказав Підступп. — Але пан де Ворд, — додав він, дивлячись Вільямові у вічі, — безумовно, не відступиться від своєї звички підривати стабільність у нашому місті.

Вільям ввічливо усміхнувся йому, кивнув усім іншим і рушив через подвір’я до виходу на вулицю. Тільки опинившись на безпечній відстані, він нарешті розреготався.

Минув тиждень. Це був тиждень, насичений подіями, що не стались. Навіть пан Влизько з Гільдії граверів не заявив жодного протесту. Вільям замислювався, чи не внесли його в папку під грифом «Не звертати уваги». Зрештою, ті, кому слід, могли зробити висновки; Ветерані явно заборгував перед «Часом», і навряд чи хтось прагнув стати сплатою цього боргу…

З Варти не приходили теж. Поблизу друкарні, щоправда, постійно трудилися значно більше підмітальників, ніж зазвичай, але коли Вільям послав сотню доларів Гаррі Королю (плюс букет пані Король), бруківка на вулиці Осяйній сяяти негайно перестала.

Вони переїхали до нового приміщення, розпочавши в старому ремонт. Домовитись із паном Сирником було легко. Він прагнув лише грошей. З такими немудрованими людьми завжди знаєш чого чекати, навіть якщо й мусиш при цьому щохвилини перевіряти, чи на місці твій гаманець.

Приїхав новий верстат — і гроші, як завжди, дозволили зробити це майже без тертя. Гноми вже навіть встигли його помітно переробити.

Нова повітка була меншою за попередню, проте Сахариса таки примудрилась відгородити крихітного закапелка для редакторів. Вона розмістила там вазон та вішалку, і з невимовним захватом говорила про простір, який буде в їхньому розпорядженні після закінчення ремонту в старій типографії. Але Вільям знав, що скільки би простору там не було, його буде замало. Верстальники завжди схильні вбачати в підлозі просто велику відкриту шухляду для паперів.

У нього був і новий стіл. Власне, це було щось більше за стіл: це був породистий антикварний стіл зі справжнього горіха, обитий шкірою, з двома чорнильницями, силою-силенною шухлядок та породистим шашелем. За подібним столом справді можна було писати.

Шип для паперів вони не купували.

Вільям саме вдумливо перечитував листа з Анк-Морпорської Ліги захисту моралі, коли його змусило підвести погляд відчуття, ніби поруч хтось є.

Сахариса завела до повітки купку дивакуватих незнайомців. Втім, за пару секунд він упізнав серед них покійного пана Геральді, чия дивакуватість була йому вже знайома.

— Пам’ятаєш, ти казав, що нам треба залучити побільше авторів? — звернулась до нього Сахариса. — Пана Геральді ти знаєш, а це пані Тіллі… — маленька сива пані зробила реверанс, — вона обожнює котів та особливо жорстокі вбивства. А пан О’Бісквіт, — це був довгоногий та довгорукий молодик, — приїхав аж із Форексу, й шукає підробітку, щоб дістатися додому.

— Справді? Що ви робили у Форексі, пане О’Бісквіт?

— Та, друзяко, вчився в універі Бугари.

— Ви — чарівник?

— Ні, друзяко, мене погнали за те, що я писав у студентський журнал.

— І що ж то було?

— Та все, що хочеш.

— Гм. А… пані Тіллі, то не ви надіслали нам написаний чудовим стилем лист-роздум про те, що всіх осіб віком до вісімнадцяти слід щотижня шмагати, аби вони не зчиняли стільки галасу?

— Щодня, пане де Ворде, — сказала пані Тіллі. — Щоб знали, як бути такими молодими!

Вільям вагався. Але верстат вимагав поживи, а вони з Сахарисою потребували вихідних. Навіть попри те, що Скель приносив їм іноді замітки на спортивну тематику (Вільям не міг розібрати в них ані слова, але поклався на те, що справжні любителі спорту навряд чи вміють читати), їм потрібен був більший штат. Тож варто було ризикнути.

— Чудово, — сказав він. — Ми пропонуємо вам усім випробувальний термін, котрий починається просто… Ох.

Він встав. Усі обернулися, щоби побачити, чому.

— Не турбуйтесь, — сказав Правитель Ветерані з дверей. — Передбачається, що це — неформальний візит. Я бачу, набираєте новий колектив?

Патрицій перетнув кімнату, супроводжуваний Тулумбасом.

— Е-е-е… саме так, — промовив Вільям. — Як ви себе почуваєте, ваша високосте?

— О, чудово. Звісно, дуже зайнятий — стільки доводиться читати, щоб бути в курсі справ. Та все ж я подумав, що міг би зайти поглянути на цю вашу «вільну пресу», про яку мені так розлого й барвисто розповідав командор Ваймз, — Ветерані стукнув ціпком по пригвинчених до долівки опорах верстата. — Втім, здається, далеко на ній не заїдеш{34}.

— Але, ваша високосте, під «вільною пресою» я маю на увазі те, що ми друкуємо, — сказав Вільям.

— А що, хіба ви розповсюджуєте це у вільному доступі?{35}

— Ні, за гроші, але ж…

— Ах, розумію. Йдеться про те, що ви почуваєтесь вільним друкувати все, що забажаєте?

Виходу не було.

— Ну… В цілому, так, ваша високосте.

— Бо це — як там той ще один цікавий термін? Ах, так… «те, в чому зацікавлене суспільство»?

Правитель Ветерані підняв типографську літеру й узявся уважно її вивчати.

— Гадаю, так, ваша високосте.

— Всі ті історії про людоїдських золотих рибок та чужих чоловіків, що зникають у великих сріблястих тарілках?

— Ні, ваша високосте. Це — те, що суспільству цікаво. Наша продукція — інша, ваша високосте.

— Овочі дивовижної форми?

— Ну, не без того, ваша високосте. Сахариса називає це «сторінкою розваг».

— Про овочі та тварин?

— Так, ваша високосте. Але це хоча б справжні овочі та тварини.

— Отже… Є те, що цікаво більшості членів суспільства, наприклад, сторінки розваг — і є те, в чому суспільство зацікавлене, але що зовсім нікому не цікаво.

— Окрім суспільства, ваша високосте, — вставив Вільям, намагаючись не загубити думку співрозмовника.

— Тобто суспільство і члени суспільства — це різне?

— Гадаю, все дещо складніше, ваша високосте.

— Безумовно. Чи не хочете ви сказати, що суспільство — це зовсім не те, що маленькі громадяни, котрих ви щодня бачите з вікон? Що суспільство мислить глобальними, суттєвими, чіткими категоріями, тим часом як маленькі громадяни просто крутяться під ногами зі своїми маленькими справами?

— Мушу визнати, над цією ідеєю треба поміркувати.

— Гм. Цікаво. Я-бо завжди помічав, що розумні й інтелігентні громадяни, досить їм зібратись докупи, легко піддаються впливові найбезглуздіших ідей, — сказав Правитель.

Він обдарував Вільяма поглядом, що говорив: «Я читаю тебе як відкриту книгу, включаючи примітки найдрібнішим шрифтом» — після чого знову роззирнувся по друкарні.

— Що ж, бачу, на вас чекає насичене майбутнє. І мені не варто робити його складнішим, ніж воно неминуче буде й без мене. Я помітив, у вас тут щось монтують?..

— Ми ставимо семафорний пост, — гордовито сказала Сахариса. — Тоді ми зможемо зчитувати сигнали безпосередньо з великої сигнальної вежі. А ще ми відкриваєм корпункти в Сто Латі та Псевдополі!

Ветерані здійняв брови.

— Уявляю, — сказав він, — про скільки овочевих покручів ми ще дізнаємось. Чекатиму з нетерпінням.

Вільям вирішив стриматись за будь-яку ціну.

— Мене завжди вражало, як ті новини, що їх ви отримуєте, так точно пасують під розміри сторінок, — продовжував Правитель Анк-Морпорку, дивлячись на шпальту, над якою працював Боддоні. — Жодної білої плями. І при цьому щодня трапляється що-небудь достатньо важливе, щоб опинитись на верху першої сторінки. Дивовижно… О, в слові «отримання» має бути дві «н».

Боддоні підняв погляд. Ціпок Ветерані майнув у повітрі й завмер, вказуючи на центр щільно набраної колонки. Гном придивився, кивнув і потягнувся до інструментів.

Шпальта лежить до нього верхом, і ще й дзеркально, подумав Вільям. А ці слова — в самісінькій середині шпальти. Але він їх таки помітив.

— Те, що ви бачите дзеркальним по відношенню до вас, часто легше зрозуміти, якщо воно ще й перевернуте, — сказав Правитель, відсутньо постукуючи себе по підборіддю срібним навершям свого ціпка. — Як у житті, так і в політиці.

— Що ви зробили з Чарлі? — спитав Вільям.

Зворотній погляд Ветерані не відображав нічого, крім щирого подиву.

— Та нічого. А що, треба було?

— Ви, бува, не замкнули його, — з підозрою сказала Сахариса, — в глибокому підземеллі, де він постійно носив би маску, а їжу йому приносив би глухонімий наглядач?

— Гм… Не думаю, — сказав, усміхнувшись, Правитель, — хоча, глибоко переконаний, із цього міг би вийти цікавий текст. Наскільки мені відомо, пана Чарлі запросили до Гільдії акторів — хоча дехто, безумовно, вважав би глибоке підземелля кращою альтернативою. Хай там як, гадаю, на нього чекає щасливе майбутнє. Дитячі ранки й усе таке інше.

— Тобто… У вашій подобі?

— Авжеж. Має бути кумедно.

— А може, він стане в пригоді й вам — наприклад, на якій-небудь дуже нудній церемонії, або коли ви позуватимете придворному художнику? — спитався Вільям.

— М-м-м? — перепитав Правитель.

Вільям подумав, що той же Ваймз добре вмів прикидатись глухим, але в порівнянні з його високістю виглядав би просто дитиною.

— У вас є ще питання, пане де Ворде?

— Пізніше будуть, — пообіцяв Вільям, концентруючись. — «Час» старанно слідкуватиме за подіями громадського життя.

— Як благородно, — сказав Ветерані. — Я глибоко переконаний, що, якщо ви звернетесь до відомого вам пана Тулумбаса, я знайду час для інтерв’ю.

«Слушне Слово у Слушному Місці»{36}, — подумав Вільям. Яким би неприємним не було це знання, його пращури завжди були в перших лавах. Будь-яка облога, засада чи несамовитий штурм укріплених районів не обходились без когось із де Вордів, що кидався в бій — по смерть, чи славу, а часом і по обох. Для де Вордів не існувало ні надто сильного ворога, ні надто болючої рани, ні надто важкого меча. І доки інстинкти Вільяма боролись із його язиком, він відчував за своєю спиною пращурів, що штовхали його в бійку. Ветерані надто відверто з ним бавився… «Що ж, коли вже помирати, то з музикою… Вперед — по смерть, по славу, чи по обох!»

— Я переконаний, ваша високосте, що, коли б ви не забажали дати інтерв’ю, «Час» буде до цього готовий, — сказав він. — Якщо вистачатиме місця.

Він і не помічав, як у редакції галасно — аж доки не запала цілковита тиша. Тулумбас заплющив очі. Сахариса непорушно дивилась перед собою. Гноми виглядали як статуї.

Нарешті Правитель Ветерані порушив тишу.

— «Час»? Ви маєте на увазі себе і ось цю юну панну? — поцікавився він, здіймаючи брови. — Ах, розумію. Це — те ж саме, що й із «суспільством». Що ж, якщо я зможу якось придатися «Часові»…

— Але підкупити нас теж не вдасться, — сказав Вільям.

Він розумів, що жене коня просто на наїжачені списи, але хай йому грець, коли він дозволить себе приручити.

— Підкуп? — спитав Ветерані. — Шановний пане, коли я бачу, на що ви здатні навіть безкоштовно, мені стає ясно, що я б не довірив вам і пенні. Ні, мені нічого вам запропонувати, крім вдячності — хоча її, як добре відомо, в кишеню не покладеш. О, в мене виникла ідея. В суботу у мене невеличкий обід — деякі лідери Гільдій, кілька послів. Усе досить нудно, але, можливо, ви та ваша відважна панна… даруйте — я, звісно ж, говорю про газету — забажали б відвідати?

— Я не… — почав Вільям, але раптом замовк. Такий уже вплив справляє дівочий черевичок, що їздить по вашій нозі.

— Газета вам дуже вдячна, — сказала Сахариса, сяючи.

— Пречудово. В такому разі…

— Щиро кажучи, я таки маю прохання, — сказав Вільям.

Ветерані посміхнувся.

— Звісно. Якщо я можу будь-що зробити для «Ча…»

— Чи йдете ви в суботу на весілля доньки Гаррі Короля?

До тихої радості Вільяма, цього разу Ветерані не відповів, бо не знав, що сказати. Та ось, нахилившись до нього, прошепотів кілька слів Тулумбас.

— Що? — перепитав Патрицій. — Гаррі Король? Ах, так. Новітній носій стародавнього духу, що зробив наше місто тим, чим воно є. Хіба я не так завжди казав, Тулумбасе?

— Достоту так, ваша високосте.

— Безумовно, я прийду. Гадаю, там буде чимало відомих громадян?

Запитання злякано зависло в повітрі.

— Скільки лише можливо, — сказав Вільям.

— Карети, корони, красуні? — поцікавився Ветерані, звертаючись до навершя свого ціпка.

— Скільки завгодно.

— Так. Гадаю, так усе й буде, — сказав Правитель Ветерані, і Вільям зрозумів, що Гаррі Король проведе свою дочку вздовж такого довгого шерега шляхти, що й не складе їй списку — хоча, по щирості, для Гаррі Короля проблемою було б скласти будь-який список… А в пані Король щаслива істерика почнеться вже просто від концентрації снобізму в атмосфері.

— Втім, я, зі свого боку, — сказав Патрицій, — вимушений просити вас не тиснути на командора Ваймза. — Він неголосно кашлянув. — Понад необхідне.

— Я впевнений, ваша високосте, що ми з ним можемо працювати в одній упряжці.

Правитель здійняв брови.

— О ні, я дуже сподіваюсь, що цього не станеться. Люди, запряжені разом — то мета тиранів та деспотів, а вільні люди тягнуть кожне у свій бік. — Він усміхнувся. — Цим і досягається прогрес. Цим, та ще тим, щоб іти в ногу з часом. На все добре.

Він кивнув і полишив будинок.

— Чому всі досі тут? — прикрикнув Вільям, коли чари розпалися.

— Е-е-е… ми досі не знаємо, що нам робити, — з надією сказала пані Тіллі.

— Піти й дізнатись інформацію, котру хтось хотів би бачити в газеті, — сказала Сахариса.

— Плюс інформацію, котру хтось не хотів би бачити в газеті, — додав Вільям.

— І просто цікаву інформацію, — сказала Сахариса.

— На кшталт того дощу з собак, що стався два місяці тому? — спитав пан О’Бісквіт.

— Два місяці тому не було ніякого дощу з собак!!! — вибухнув Вільям.

— Але…

— Одне цуценя — це не дощ! До того ж, воно випало з вікна… Послухайте, ми не зацікавлені в опадах з тварин, загадкових пожежах, громадянах, котрих викрадають чудернацькі літаючі штуки…

— Доки це не трапляється насправді, — додала Сахариса.

— Це зрозуміло, — сказав Вільям. — Але коли ні, то ні. Добре? Новини — це коли відбувається щось незвичайне…

— …і коли відбувається щось звичайне, — сказала Сахариса, помахуючи репортажем із засідання Анк-морпорського Товариства шанувальників кумедних овочів.

— І звичайне, так, — погодився Вільям. — Але здебільшого новини — це те, що хтось не хотів би побачити в газеті…

— Хоча й не завжди, — знову перебила Сахариса.

— Новини — це… — сказав Вільям, і затнувся.

Всі ввічливо дивились на нього, а він стояв з відкритим ротом і піднятим пальцем.

— Новини, — нарешті сказав він, — бувають різні. Але ви їх упізнаєте. Зрозуміло? Чудово. А тепер підіть і знайдіть трохи новин.

— Трохи негречно, — сказала Сахариса, коли всі пішли.

— Я задумався, — сказав Вільям. — Тобто… ну, ні секунди ж вільної не було, то одне, то друге…

— …то нас хочуть вбити, то тебе заарештовують, то собача повінь, то пожежа, то ти висміюєш Правителя… — сказала Сахариса.

— Так… гм… Слухай, чи не могли б ми з тобою й справді… взяти вихідний? Тобто, — додав він у відчаї, — ніде ж не сказано, що ми мусимо випускати газету щодня?

— Тільки в «горищі» першої шпальти, — сказала Сахариса.

— Так, але ж не можна вірити всьому, що пишуть в газетах!

— Що ж… гаразд. Тільки завершу з репортажем…

— Ваша пошта, пане Вільяме, — сказав один з гномів, висипаючи на стіл папери.

Вільям хрюкнув і проглянув їх. Було кілька пробних матеріалів з Ланкру та Сто Лату — і Вільям одразу зрозумів, що незабаром йому доведеться рушати до провінції, щоб натренувати кількох справжніх, нехай їм грець, репортерів, адже майбутнє цих щиросердних нетлінок, написаних селянами, котрі бажали отримувати по пенні за рядок, видавалось йому цілком безрайдужним… Було й кілька листів голубиною поштою, до якої вдавалися ті, хто ніяк не міг опанувати нову технологію.

— О боги, — пробурмотів він. — Мера Квірму вдарила блискавка… знову.

— Таке можливо? — здивувалась Сахариса.

— Схоже, так. Це від пана Слабенького, з тамтешньої мерії. Тямущий чоловік, і без особливої уяви. Він пише, що цього разу блискавка чекала на мера за рогом темної алеї.

— Справді? Син тої пані, якій ми замовляємо штори, читає в Академії лекції зі Стихійних лих.

— Він би дав нам коментар?

— Він постійно посміхається, коли бачить зустрічає мене в крамниці, — холодно сказала Сахариса, — Тому дасть.

— Гаразд. Якщо тобі неважко…

— Здорові були!

В дверях стояв пан Завірюха. Він тримав велику картонну коробку.

— О ні, — прошепотів Вільям.

— Тіки погляньте ось на це! — сказав пан Завірюха.

Все-таки цей чоловік не зрозумів би натяку, навіть якби ви огорнули цим натяком свинцеву трубу.

— Гадаю, нам досить кумедних ов… — почав Вільям.

І замовк.

Червонопикий відвідувач діставав з коробки велику картоплину. Таку ж велику, як і нерівну. Вільям уже бачив подібні картоплини. Вони бували схожі на обличчя — якщо ви хотіли такими їх бачити. Але з цією картоплиною нічого уявляти собі не доводилось. Вона виглядала картоплиною, та водночас була неймовірно схожа на обличчя — цілком божевільне обличчя, те самісіньке, власник якого зовсім нещодавно намагався його вбити. Він добре пам’ятав це обличчя, бо й досі раз у раз прокидався о третій ночі й бачив його перед собою.

— Це… не дуже… кумедно, — вимовила Сахариса, скоса позирнувши на Вільяма.

— Цікаво, га? — сказав пан Завірюха. — Я б то його й не приносив, але ви завжди ними так цікавились.

— День без роздвоєної моркви, — приязно сказала Сахариса, — це ніби день без сонця, пане Завірюхо. Вільяме?

— Ух, — сказав Вільям, відриваючи очі від картопляної голови. — Мені ввижається, чи вона й справді… здивована?

— Схоже на те, — сказала Сахариса.

— Ви це викопали на городі? — спитав Вільям.

— О, ні. Вона лежала в одному з мішків, уже не перший місяць, — сказав Завірюха…

…чим і спинив сповзання Вільямових думок у провалля містицизму. Хоча… всесвіт — дивне місце. Причина й наслідок, наслідок і причина… Втім, Вільям ліпше позбувся би правої руки, аніж узявся про це писати.

— Що ви збираєтесь з нею робити? — спитав він. — Зварите?

— Що ви, ні. Цей сорт одразу розварюється. Ні, вона піде на чіпси.

— Чіпси, кажете? — перепитав Вільям.

Дивно, але це здавалось дуже вдалою ідеєю.

— Так. Так, це гарна ідея. Засмажте його, пане Завірюхо. Засмажте.

І час ішов, і не без коректур. Один з репортерів повернувся з повідомленням, що в приміщенні Гільдії алхіміків щось вибухнуло: чи є це новинами? Отто постав зі своєї келії й був відряджений на зйомку. Вільям завершив текст про вчорашні події й передав його гномам. Хтось убіг і повідомив, що на Площі Сатор зібрався великий натовп, бо на даху семиповерхівки сидить надзвичайно здивований Скарбничий (71 рік). Сахариса, акуратно діючи олівцем, викреслила всі прикметники з репортажу про засідання Анк-морпоркського товариства садоводів, чим скоротила його вдвічі.

Вільям сходив подивитись на Скарбничого (71 рік), після чого написав кілька коротких абзаців. Чарівники, котрі коять казна-що, не були новинами. Вони були просто чарівниками, та й годі. Вільям кинув аркуш в кошик «Готове» й поглянув на верстат.

Той був чорний, великий, складний. Без очей, без обличчя, без життя… верстат теж дивився на Вільяма.

Вільям подумав: тобі не потрібен ніякий стародавній жертовний камінь. Тут Правитель Ветерані помилився.

Вільям торкнувся лоба. Синець давно зійшов. Ти залишив на мені знак, подумав він. Але я хитріший.

— Ходім, — сказав він.

Сахариса підвела погляд, ще зайнята.

— Що?

— Ходім. Геть. Негайно. На прогулянку, чи на чай, чи по магазинах, — сказав Вільям. — Тільки не лишаймось тут. Будь ласка, не сперечайся. Вдягай пальто — швидше, поки воно не помітило. Поки воно не придумало, як нас спинити.

— Про що ти?!

Він зірвав її пальто з гачка.

— Ніколи пояснювати!!!

Вона дозволила витягти себе на вулицю, де Вільям глибоко вдихнув і розслабився.

— А тепер чи не важко тобі було б пояснити мені, що відбувається? — спитала Сахариса. — У мене там, знаєш, ще купа роботи.

— Знаю. Нічого. Можливо, ми ще не зовсім здурі… На вулиці В’язів відкрилась нова спагетті-кухня. Всі кажуть, що там чудово. Що скажеш?

— Але як бути зі всіма тими паперами на моєму столі!

— А що таке? Завтра вони теж там будуть.

Вона завагалась.

— Що ж, година-друга, можливо, не так уже й зашкодить, — припустила вона.

— Чудово. Ходім.

Вони вже дійшли до перехрестя Патоковидобувного шосе та вулиці В’язів, коли це сталося.

Почулись крики. Вільям повернув голову й побачив оскаженілу четвірку коней, що з гуркотом мчали вулицею, тягнучи воза з пивними діжками. Побачив, як перехожі сахаються й відстрибують убік. Побачив копита розміром з супову тарілку, що розбризкували бруд і лід. І бляшки на збруї, і піну, і слину…

Він повернув голову в інший бік. І побачив стареньку на милицях, що переходила вулицю, геть не помічаючи стрімкого наближення смерті. Побачив шаль, сиве волосся…

Повз нього щось промчало. Хтось крутнувся в повітрі, упав серед вулиці на плече, перекотився праворуч, схопив стареньку і стрибнув…

Фургон, у піні та борні, промчав, неначе уві сні. Кучер щосили намагався повернути на перехресті, проте діжки не доклали до цього жодних зусиль — тож вихор копит, коней, коліс, бруду й снігу прокотився вперед і виніс вікна з з кількох крамниць. Лише тоді фургон влетів у кам’яну колону й зупинився.

Але, як того вимагають закони фізики та правила оповіді, його вантаж зупинятися не став. Діжки розірвали кріплення, злетіли на землю й покотились уперед. Кілька розбилося, заливши бруківку піною. Інші, з гуркотом вдаряючись одна об одну, негайно опинилися в центрі уваги всіх повнолітніх громадян, котрі тільки могли зауважити стогалонову діжку пива, що раптом втратила власника.

Вільям і Сахариса перезирнулися.

— Я пишу, а ти знайди Отто!

Вони вигукнули це одночасно й тепер уперто дивились одне одному в очі.

— Добре, добре, — сказав Вільям. — Ти знайди якогось безпритульного й підкупи його, щоб привів Отто; я поговорю з «Хоробрим Вартовим», що схопив стареньку пані «В останню мить»; ти пишеш про «Велику аварію». Гаразд?

— Я знайду безпритульного, — сказала Сахариса, витягаючи свого записника. — Але ти напишеш про «Аварійний пивний фестиваль», а я поговорю з «Сивенькою бабусею». Це ж моя тематика, правда?

— Гаразд, — погодився Вільям. — Рятівника, до речі, звати капітаном Морквою. Прослідкуй, щоб Отто зробив знімок, і спитай його вік!

— Звісно!

Вільям рушив до юрми, що зібралась довкола розтрощеного воза. Чимало перехожих переслідували діжки, що вже відкотились на достатню відстань, і тільки дивні скрики свідчили, як часто спраглі люди забувають, що не так уже й легко зупинити на ходу дубову пивну діжку місткістю сто галонів.

Вільям старанно переписав ім’я, зафіксоване на борту пивного воза. Двоє чоловіків заспокоювали коней. Втім, ці чоловіки були мало схожі на броварів. Швидше, вони були схожі на людей, котрі просто хочуть допомогти загубленим коням, відвести їх до стайні й доглянути — а якщо вони заодно збирались перефарбувати тварин, а потім присягнути, що володіють ними вже два роки, то що тут вдієш!

Він наблизився до перехожого, котрий стояв поруч і явно не мав жодних протиправних намірів.

— Дар… — почав він. Але перехожий уже зауважив записник.

— Я все бачив, — сказав він.

— Справді?

— Це було жа-хли-ве ви-до-ви-ще, — продиктував чоловік. — Але Вартовий зробив від-чай-душ-ний ривок для порятунку ста-рень-кої пані, й за-слу-жив на ме-даль.

— Справді? — сказав Вільям, швидко записуючи. — А ви є…

— Самуїл Арбластер, 43 роки, каменяр, Промивальня, 11-Б.

— Я теж це бачила, — негайно сказала жіночка поруч. — Фльорка Перчик, домогосподарка, білявка, троє дітей, з Подолу. Це була просто ма-сак-ра.

Вільям обережно зиркнув на свій олівець. Не інакше, той був онуком чарівної палички.

— А де іконографіст? — поцікавилась пані Перчик, з надією роззираючись навкруги.

— Е… ще не прибув, — сказав Вільям.

— А-а-а, — вона виглядала розчарованою. — Не пощастило тій жіночці зі змією, правда? Гадаю, він зараз саме у неї.

— Е… сподіваюсь, ні, — сказав Вільям.

Це був довгий день. Одна діжка закотилася в перукарню і вибухнула. Потім, коли з’явилися люди з броварні, вибухнула бійка між ними та новими власниками пива, котрі кричали, що те, що впало — те пропало. Один підприємливий громадянин відкотив діжку на тротуар і відкрив тимчасовий паб. Прибув Отто. Він зробив знімки рятувальників діжок, знімки бійки, знімки Варти, яка прибула арештувати всіх, хто ще тримався на ногах, знімки старенької сивої пані й гордого капітана Моркви, й нарешті, на превелику втіху Отто, знімок його власного великого пальця.

З якого боку не поглянь, це був добрий матеріал. І Вільям, знову сидячи в редакції, написав уже половину, коли раптом згадав.

Він бачив, що відбувалося. І він потягнувся по записник. Ця думка його занепокоїла, про що він і сказав Сахарисі.

— І що? — спитала вона через стіл. — Скільки «л» у слові «галантний»?

— Одне, — сказав Вільям. — Я маю на увазі, я ж не спробував що-небудь зробити. Я подумав: ось Тема, і мені треба її розказати.

— Ну, — сказала Сахариса, не підводячи голови від паперів. — Ми ж мусили.

— Але це не…

— Поглянь на це так, — сказала Сахариса, беручи нового аркуша. — Є герої. А є ті, хто швидко пише.

— Так, але це не дуже…

Сахариса підняла погляд й обдарувала його короткою посмішкою.

— Іноді це одна й та сама особа, — сказала вона.

Тепер погляд опустив Вільям. Скромно.

— Гадаєш, так справді буває? — спитав він.

Вона стенула плечима.

— А що таке справді? Це ж газета, чи не так? Їй достатньо бути правдою до наступного дня.

Вільям відчув, що йому стає гаряче. Її посмішка таки була привабливою.

— Ти… впевнена?

— Абсолютно. Одноденна правда мене цілком влаштовує.

А за її спиною величезний чорний вампір-верстат знову чекав на їжу, що оживить його в темряві ночі до першого світла дня. Весь неймовірно складний світ він перемелював на коротенькі історії, і був завжди голодний.

І наразі, як пригадав Вільям, жадав статтю на півшпальти на другу сторінку.

А за кілька дюймів під його ліктем радісно прогризав свій шлях крізь старовинну деревину шашіль. Реінкарнація — теорія не менш весела, ніж будь-яка інша філософська теорія. Гризучи, шашіль думав: «Класне дерево, мля!».

Адже ніщо не має бути правдою вічно. Для правди цілком достатньо і певного часу.

Імена та назви

Імена та назви в книгах Пратчетта, як правило, а) перекладаються легко, б) перекладаються важко, в) не перекладаються взагалі. З останніми — такими як Ваймз, Сахариса Кріпслок чи сам Вільям де Ворд — усе зрозуміло. З першими, в принципі, теж. Відтак перекладач розділив наведені тут переклади імен і назв на ті, що перекладені дослівно, та всі інші, перекладені приблизно, або за співзвучністю, або просто «від ліхтаря».

1.

Вітренко — Windling

Крикк, Отто — Chriek, Otto

Морква — Carrot

Сирник — Cheese

Скель — Rocky (натяк на фільми про боксера Роккі за участю С. Сталлоне)

Стельмах — Cartwright

Тюльпан — Tulip

Шпилька — Pin

Щебнь — Detritus

2.

Архіректор — Archancellor

Байбак — Hogland

Борошнюк — Mackleduff

Вернигора — Goodmountain

Ветерані — Vetinari

Влизько — Carney

Гноббі Гноббс — Nobby Nobbs

Гримсокира — Thunderaxe

Дзвіночок — Trixiebell

Довгошахт — Longshaft

Дурко — Crank

Завірюха — Wintler

Найманці — Assasins

Нікчемський — Scrope

Нудль Від-Душі-Відриваю — Dibbler «Cut-Me-Own-Throat»

Підступп — Slant («косий», «нерівний», і водночас — «підступний», «лихий»)

Професор А. А. Тупкоу, магістр окультизму, доктор астрології, бакалавр герменевтики, дійсний член Академії — A. A. Dindwiddie, D. M. (7th), D.Thau., B.Occ., M.Coll., B.F.

Ридикуль — Ridcully

Старий Тхір Рон, Ендрюз-Разом-Нас-Багато, Арнольд-Колобок, Качур, Домовина Генрі — Foul Ole Ron, Altogether Andrews, Arnold Sideways, Duckman, Coffin Henry

Секретова — Arcanum

Тулумбас — Drumknott

Фетре де-Ремонт — Fettle Dodgast

Фіггімент — Fiddyment

Хилько — Prone

Геноя — Genua (натомість місто Генуя англійською пишеться «Genoa»)

Еліптичний кабінет — Oblong Office (натяк на Овальний кабінет в Білому домі)

Лоботряска — Lobbin Clout

Мистецький Арсенал — Museum of Antiquities

Мулдавія — Mouldavia

Нетацька вул. — Nonsuch st.

Осяйна вул. — Gleam st.

Патоковидобувне шосе — Treacle Mine Road

Псевдополь — Pseudopolis

Славномильна — Welcome Soap

Поділ — Dolly Sisters

Філігранська вул. — Filigree st.

Хапонія — Clatch (співзвучне з clutch, «хапати», «стискати»)

Чаропарк — Thaumatological Park

Стор. 54:

…місцева нерухомість стояла на тих сумнівних ґрунтах, що їх тут віддавна називали «рухомістю» — «…the site had been built partly on the old ground known as the “unreal estate”» (гра слів довкола понять «реальний» — «real» та «нерухомість» — «real estate»)

Стор. 63:

— Льох? — перепитав Отто. — Льохко! — «A cellar? — said Otto. — Top hole!»

Стор. 66 і далі:

Брехня може перетнути світ швидше, ніж правда взує одну ногу — «Lies could run around the world before the truth coul get its boots on» (дещо змінивши формулювання, перекладач намагався досягти ритмічності, без якої прислів’я неможливе в жодній мові)

Стор. 104:

О, тримай своє слово, ти тримай, ти тримай, Твій пиріг вже готовий, як і чай, як і чай… — «Oh vill you come to zer mission, vill you come, come, come, Zere’s a nice cup of tea and a bun, and a bun»

Рідина, що струмує у венах, не питфо ні для кого із нас… — «Zer drink zat’s in zer livink vein, Iz not zer drink for me»

Життя нове тебе позве, прозоре, як вода… — «To life anew and temperance too, And to rure cold vater ve’ll come»

Нам бренді смакує, і віскі пасує, і пляшечка джину піде, Та поки нам жити, не будемо пити нізащо, ніколи й ніде, Тієї… — «Oh ve can drink brandy and gin if it’s handy, and ve can sup vhisky and rum, but zer drink ve abhor and ve drink no more, is zer…»

Стор. 207:

І бляшки на збруї, і піну, і слину — «The brasses on the harness, and gleam, and steam»

Фургон, у піні та борні, промчав, неначе уві сні — «…wagon went by in a rush of steam and slush»

Типові вирази Старого Тхора Рона:

Bugrit!

I told’em!

Gottle o’geer, gottle o’geer!

Millenium hand and shrimp!

Примітки

*

Дуже поширена галюцинація, на яку страждає більша частина людства.

*

Один із найрідкісніших у світі овочів зі страшенно неприємним запахом, що високо цінується гурманами (котрі взагалі рідко цінують будь-що дешеве і звичне). Також — сленгова назва Анк-Морпорку, хоча овоч пахне не так жахливо.

*

Людина на наркотиках — страшне видовище, але пан Тюльпан був живим доказом того, що не менш страшним видовищем є людина на коктейлі з кінської мазі, шербету та товчених пілюль від енурезу.

*

Слова нагадують риб: деякі з них настільки пристосувалися до середовища існування, що можуть жити тільки біля певних рифів, де їхні чудернацькі форма та значення захищені від бурхливих хвиль відкритого моря. «Конфуз» та «інцидент» зустрічаються лише в газетах (майже так само, як словосполучення «алкогольні напої» зустрічається лише в меню). Ці слова ніколи не вживаються в нормальній розмові.

*

Що, як усі погоджувались, було б для гномів складнувато.

*

Втім, ризику, якого зазнавав кожен, хто наважувався споживати біфштекси з анк-морпоркських боєнь, було достатньо для будь-якого шанувальника гострих відчуттів.

*

Як можна помітити, Вільям мав непогану зорову уяву.

*

У тих колах, до яких належав Вільям, закон сприймали як вугілля чи, скажімо, картоплю — словом, як товар, який за потреби можна просто замовити.

*

З виразом «В яблучко!» мешканці Анк-Морпорку на час описуваних подій знайомі ще не були.

*

Принаймні, ті, що не злилися в екстазі Руху Непитущих, виспівуючи хорали про свою любов до какао.

*

Як правило, про всякого гнома досі говорять «він», навіть коли це наречена на весіллі. Припускається, що десь глибоко під кольчугами молодят одне з них є дівчиною, і вони одне одного розпізнають. Проте в цілому гноми зазвичай не обговорюють питання статі — можливо, через скромність, можливо, тому, що воно не дуже їх цікавить, а швидше за все, з огляду на визнання ними тієї думки, що коли двоє гномів вирішують що-небудь робити разом, то це є цілком і винятково їхньою власною справою.

*

Найкраще описати пана Вітренка можна так. Уявіть собі, що ви — на нараді. Ви б хотіли піти якомога раніше. Всі інші — теж. Все одно обговорювати особливо нічого. І ось у мить, коли кожен вже бачить на обрії власні Дуже Важливі Справи та складає папери, лунає голос: «Якщо можна, пане голово, ще одне невеличке питання…» І жахливе здерев’яніння в животі переконує вас, що нарада неминуче триватиме ще вдвічі довше, ніж вона вже триває — з численними посиланнями на те, що обговорювалося на всіх попередніх нарадах. Так ось: людина, через котру все це сталося, і котра сидить на своєму місці з тупим виразом безмежної відданості корпоративним інтересам, ідеально близька до образу пана Вітренка. А ще однією характерною рисою Вітренків світу цього є зворот «на мою скромну думку», котрий, як їм здається, додає ваги їхнім судженням, хоча насправді він лише означає: «Вислухайте нецікаву й не потрібну вам думку істоти, що має тактовності не більше, ніж болотяна ряска».

*

За інших обставин це було б настільки ж імовірно, як для стада корів заспівати «Під прекрасним соусом хочу бути я».

*

Взагалі-то мало кому спало б на думку, що чистота може означати божественність — хіба що в якомусь дуже недбало укладеному словнику. Недарма брудні стегнові пов’язки та жирне нечесане волосся завжди були професійними ознаками пророків, що починали відмову від пут земних з відмови від мила.

Коментарі

1

Невидна Академія — фігурує в багатьох романах серії «Плаский світ» як The Unseen University. Перекладач взяв на себе сміливість вжити слово «невидна», а не «невидима», оскільки «невидимий» англійською все-таки буде «invisible». Що ж до «Академії» замість «Університету», то справа, по-перше, в легшому вимовленні, а по-друге, в підозрі перекладача, що Пратчетт натякає на «Unseen Collegium» — неформальний гурток учених і філософів, який був створений в Англії в першій половині XVI ст. вченим Робертом Бойлем і пізніше переріс у знамените Королівське наукове товариство. В Україні, як відомо, «Колегіумом» приблизно в той же час називався заклад, пізніше перерослий в Києво-Могилянську Академію, до якої перекладач, утім, не має жодного відношення.

2

Гра слів не піддається перекладу. Англійською «друкарський верстат» означається тим самим словом, що й «преса» — «press». Це широко використовується в книзі (див. зноску 34). В даному разі вигук «Спиніть верстат!» («Stop the press!») може читатися також як «Спиніть пресу!».

3

В оригіналі вжито традиційне в англомовних країнах визначення розміру шрифту через «точки» («points»). Тут і далі герої говорять про висоту шрифту в «точках», але при перекладі вжито звичний для вітчизняних фахівців термін «кегль». В низці інших випадків також ужито вітчизняну типографічну термінологію.

4

«Правильне/точне/влучне слово» (франц.). Прізвище «Ворд» («Worde») вимовляється так само, як англійське «word» — «слово».

5

«Двійко парубків» — прозорий натяк на засновників фірми «Apple» Стефана Возняка та Стіва Джобса, котрі зібрали свій перший програмований калькулятор у гаражі.

6

Англійське «spell» із давніх часів означає «писати», «письмо» або «почерк» — і, водночас, «закляття», «заклинати», «зачакловувати». В англомовній літературі цей факт широко використовується уже хтозна-скільки століть. От і Вільям побоюється, що літери можуть «написати» — тобто «начаклувати»! — біду.

7

Дагон, швидше за все, спочатку був богом землеробства (згадується в шумерських джерелах). Однак пізніше на Близькому Сході перетворився на бога моря, мореплавства та рибальства, що його описували як людину з риб’ячим хвостом. Біблійний Самсон зруйнував саме храм Дагона, якому вклонялись філістимляни; як «рибоподібний» бог, Дагон увійшов і в західну масову культуру.

8

«Назвати лопату лопатою» — англійська ідіома, що означає «назвати речі своїми іменами». Чергова гра слів — у даному разі між інтелігентом Ветінарі та не обтяженим зайвою ерудицією гномом.

9

Пса, що фігурує й у низці інших романів Пратчетта з серії «Плаский світ», в оригіналі звати Gazpode. Пояснення етимології цього імені знайти не вдалося.

10

Висловлювання пана Тюльпана є типовими для побутового расиста принизливими характеристиками тролів, гномів та зомбі.

11

«Велике Вахуні» — прозорий натяк на Нью-Йорк з його сленговим іменем «Велике Яблуко».

12

«Верджиналь» (або «вірджинел») — різновид клавесина. Назва походить від слова «virgin» — «діва» або «дівчина».

13

«Жовтуха» — в оригіналі Ветерані протиставляє слова «news» («новини») та «olds» (від слова «старе»).

14

«Зірваний таран» — жарт Пратчетта на тему усталеного англійського виразу «loose cannon», що означає «зірвана гармата». Вираз походить з тих часів, коли важкі корабельні гармати, зриваючись із кріплень під час шторму, руйнували палубні надбудови, калічили та вбивали моряків. Звісно, гармат у Пласкому Світі немає — але вираз, тим не менше, є:)

15

«Специфічні риси» — в оригіналі вжито слово «species», що означає як «особливі прикмети», так і «біологічний вид». Командор Варти ловить Вільяма на його ж вудку: Вільям з готовністю сприймає значення вжитого Ваймзом слова саме так, як того хоче Ваймз…

16

Ігор — таке ім’я в романах Пратчетта носять усі штучні люди; ремінісценція на класичний сюжет про монстра доктора Франкенштейна.

17

«Одне покоління» — у цьому короткому жарті насправді йдеться про цілий пласт невідомої нам культури. Дослівно фраза звучить «від миттєвої риби до чіпсів — лише одне покоління».

18

«Нежить» — в оригіналі фігурує слово «bogey», котре англійською означає «домовик» або… «козюльки». Тобто Пратчетт, приблизно, мав на увазі видобування срібла з домовичкових носовичків. Рідкісна маячня — особливо в перекладі… Проте перекладач взяв на себе сміливість обіграти слово «нежить» у значенні «нежитю» — хвороби, та «нежиті» — нечистої сили. Незважаючи навіть на те, що нечиста сила, за міфологією, срібла побоюється:)

19

Пісенька Гаррі в оригіналі: «Twinkle, twinkle, little spoon, wedding ring will follow soon» («Блищи, блищи, маленька ложечко, скоро за тобою піде й обручка»). Так Пратчетт переробив знамениту англійську колискову «Twinkle, twinkle, little star», яку пародіював ще Льюїс Керрол.

20

«Розгрібач бруду» — англ. «muckraker» означає також журналіста-розслідувальника.

21

«Кость» — насправді співрозмовника Вільяма звати, звісно, не Костянтином. Його псевдонім — Deep Bone, «Глибока кістка». Як відомо, журналісти «Вашингтон пост», які ініціювали Вотергейтську справу, називали своє анонімне джерело «Глибока горлянка» (Deep Throat).

22

«Morris-dance» — народний англійський танок, що відображає пригоди Робін Гуда. В оригіналі вжито ідіому «Pull the other leg it's got bells on!» («Потягни за другу ногу, може, дзвіночок брязне!»), яка висловлює недовіру до слів співбесідника. Перекладач намагався зберегти і перекручення прислів’я про недовіру, і тезу про надзвичайну жорстокість правителя, що не любив танцюристів.

23

«Палісандр» — в американському сленгу назва цього цінного дерева вживається також у значенні «поліцейський кийок».

24

«Карамельки» — англ. «humbug», що колись означало «м’ятна карамелька», пізніше стало все частіше використовуватись у сленговому значенні «обдурити клієнта» чи «замилити очі».

25

«БезвЕнні жертви» — «безвИнні жертви»: в оригіналі Отто «плутає» словосполучення «in vain» — «дарма», «безцільно», та «in vein» — «у вену».

26

«Бібліотекар» — у низці інших романів Пратчетта фігурує бібліотекар Невидної Академії, якого перетворили на орангутана. Такий образ, як виявилось, бібліотекареві припав до смаку — але він просто звірів, коли його називали «monkey» (англ. «мавпа», вживається тільки до невеликих руконогих хвостатих мавп на кшталт мартишок), а не «ape» (англ. «людиноподібна мавпа», вживається до великих мавп, що ходять на двох ногах — як горили або орангутани).

27

«Колір папірця» — типова для Пратчетта варіація на тему, в даному разі — на тему оспіваного старовинним американським кіно вигуку «покажи мені колір своїх грошей!»

28

Смерть — «Смерть» як божество чи просто «Смерть з великої літери» англійською має жіночий рід. Проте це не настільки чітко відчувається, як в українській мові. Відтак Пратчетт, із власних творчих міркувань, зробив її персонажем чоловічого роду. Чим неабияк засмутив численних перекладачів Пратчетта, враховуючи, що пан Смерть фігурує в усіх без винятку романах серії «Плаский світ».

29

Спогади пана Тюльпана вочевидь включають в себе видовище католицького собору (кольорові вікна та свічки). В поєднанні зі спогадом про картоплю, можна припустити, що англієць Пратчетт натякає на Ірландію. Як відомо, Ірландія століттями страждала від англійських колонізаторів, а недорід картоплі поряд з антиірландською політикою Лондона в другій третині ХІХ століття призвів до справжнього Голодомору, від якого померло до чверті ірландців.

30

«Останнім випуском газети» — в оригіналі вжито слово «rag», котре означає як ганчір’я, вітошшя, так і «жовту», неякісну газету.

31

«Злопідступники» — в оригіналі замість слів «підступний (план)» та «злопідступники» вжито слова «dastardly» та «dastards». Це явні варіації слова «bastard», котре можна перекласти як «мудак».

32

Набір латинських словосполучень «псевдоюридичного» звучання.

33

«Pro bono publico» — латинський вираз, що означає безплатну роботу. Але дослівний переклад виразу — «для суспільного блага», як його й розуміє Вільям.

34

«Далеко на ній не заїдеш» — в оригіналі Патрицій говорить, що «вільний верстат» насправді «надійно прикріплений до підлоги». Гумор у тому, що верстат позначається тим самісіньким словом («press»), що й преса — див. зноску 1.

35

«У вільному доступі» — обіграно слово «free», яке означає і «вільний», і «безкоштовний».

36

Порівн. зі зноскою 3.

Content

Правда

Від перекладача

Від автора

Імена та назви

Примітки

Коментарі