Лекберг Камила

Укротителят на лъвове

Съдържание

Авторски права

За автора

Анотация

Укротителят на лъвове

Издателство „Колибри“

Книжарници в Cофия

Авторски права

Camilla Läckberg

LEJONTÄMJAREN

© Camilla Läckberg, 2014

First published by Forum, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

© Любомир Гиздов, превод

© Стефан Касъров, художник на корицата

ИК „Колибри“, 2017

ISBN 978-619-150-985-0

За автора

Сега, когато скандинавската криминална литература твърдо се установи на върха на жанра, става ясно, че Хенинг Манкел и Стиг Ларшон са две утвърдени, но не останали без конкуренция имена. Третото, вече известно в цял свят, е Камила Лекберг, нашумяла гръмко в родната си Швеция и преведена на повечето езици. Тя има в портфолиото си седем романа, първия от които държите в ръка, а феноменалният й успех в родината е повторен навсякъде с триумфалното оглавяване на листите на най-продаваните книги. В англоговорещите страни я наричат „шведската Агата Кристи“, но това далеч не е цялата истина. Макар да разполагаме с провинциално селце (в каквото е родена и самата авторка) и с богат набор от заподозрени в едно отвратително убийство, и макар фабулата да е изпипана с майсторството на английската крими-кралица, Лекберг е подчертано съвременна, модерна писателка и предоставя на вниманието ни един много точен, дори задълбочен разрез на днешното шведско общество.

Анотация

Зима във Фелбака. Едно полуголо момиче ненадейно излиза от гората и е блъснато от преминаваща кола. Това е Виктория, изчезнала от 4 месеца. Изчезнали са и други момичета. Патрик Хедстрьом и колегите му започват разследване. В това време Ерика Фалк пише книга за стар случай на убийство – на бивш укротител на лъвове, установил се във Фелбака. Жена му Лайла, осъдена за убийството му, упорито крие някаква мрачна тайна. И не спира да получава в затвора неподписани заплашителни картички. Докато разговаря с нея, докато се занимава с децата си и наглежда сестра си, която изживява поредната криза, Ерика не пропуска да се намеси и в разследването на съпруга си. Постепенно и на двамата започва да им се струва, че между двата случая има връзка. Но каква? Всички замесени в историята лица се държат подозрително. Интригата става изключително заплетена. Фантазията на Камила Лекберг сякаш не знае граници. В крайна сметка всичко се изяснява. Само дето Лайла получава още една картичка. Дали писателката не иска да ни подскаже, че историята ще има продължение?

Укротителят на лъвове

На Симон

Конят усети мириса на страх още преди момичето да се появи откъм гората. Ездачката притисна хълбоците му с пети и го пришпори, макар че нямаше нужда. Двамата бяха толкова добре сработени, че животното, така или иначе, щеше да усети желанието ѝ.

Глухият, ритмичен звук от копитата нарушаваше тишината. През нощта бе навалял дебел слой сняг. Конят си проправяше път през него, а фините снежинки се вдигаха като дим около копитата му.

Момичето не тичаше. Вървеше нестабилно, с неравномерни движения, увила плътно ръце около тялото си.

Ездачката се провикна. Силният вик накара животното да разбере, че нещо не е наред. Момичето не отговори, а просто продължи да върви напред, залитайки.

Приближаваха се и конят се забърза още повече. Силната, остра миризма на страх се смеси с нещо друго, нещо неопределимо и толкова плашещо, че той присви уши назад. Искаше да спре, да се обърне и да се отправи в галоп към сигурността на конюшнята. Това място не беше безопасно.

Пътят лежеше помежду им. Беше пуст, а пресният сняг, който вятърът разнасяше по асфалта, приличаше на лека мъгла.

Девойката продължаваше да върви към тях. Стъпалата ѝ бяха боси, а червеното по голите ѝ крака контрастираше ярко с белотата наоколо. Покритите със сняг клони зад гърба ѝ бяха като бели кулиси. Вече беше съвсем близо до тях, от другата страна на пътя, и конят отново чу ездачката да вика. Гласът ѝ му беше добре познат, но въпреки това прозвуча някак си чуждо.

Внезапно момичето спря. Стоеше насред пътя, а снегът се вихреше около стъпалата ѝ. Имаше нещо странно в очите ѝ. Изглеждаха като черни дупки върху бялото ѝ лице.

Колата сякаш се появи от нищото. Шумът от спирачките проряза тишината, а след него се чу строполяването на тяло върху асфалта. Ездачката дръпна юздите толкова силно, че удилото1 се заби в краищата на устата му. Конят се подчини и спря рязко. Тя беше той и той беше тя. Така се бе научил.

Момичето лежеше неподвижно на земята. Чудноватите ѝ очи бяха обърнати към небето.

1 Частта от юздата, която се поставя в устата на коня и помага за овладяването му при нужда. – Б. пр.

* * *

Ерика Фалк спря пред затвора и за пръв път го огледа по-подробно. При предишните си посещения беше така завладяна от мисълта за жената, с която отиваше да се срещне, че не бе обърнала внимание на самата сграда и околностите. Но тези впечатления щяха да са ѝ необходими за написването на книгата за Лайла Ковалска – жената, която преди толкова много години бе убила брутално мъжа си Владек.

Замисли се как да предаде атмосферата, надвиснала над подобната на бункер постройка, как да накара читателите да почувстват изолацията и безнадеждността. Затворът се намираше на малко повече от половин час път с кола от Фелбака, пуст и уединен, опасан с ограда и бодлива тел, но без кули с въоръжени пазачи, каквито винаги имаше по американските филми. Беше построен единствено с мисълта за функционалност, а предназначението му беше да държи хората вътре.

Отвън затворът изглеждаше необитаем, но Ерика знаеше, че всъщност е препълнен. Поради икономиите и недостатъчния бюджет се налагаше колкото се може повече затворници да делят ограниченото пространство. Политиците в общината нямаха особен интерес да влагат пари в нов затвор – това би довело до загуба на гласове на изборите. Предпочитаха да се задоволят със стария.

Студът започна да се прокрадва под дрехите ѝ и Ерика тръгна към входа. Щом влезе в приемната, пазачът погледна лениво документите ѝ и кимна, без да вдигне поглед. После се изправи и тя го последва по коридора, мислейки си за мъчителното начало на деня. Напоследък като че ли всички сутрини бяха такива. Би подценила ситуацията, ако кажеше, че близнаците просто са навлезли в опърничавата възраст. Изобщо не си спомняше Мая да ѝ е създавала такива проблеми, когато беше на две години, нито пък на каквато и да е друга възраст, ако е за въпрос. С Ноел беше най-зле. Той от самото начало беше по-шумният от двамата, а Антон с радост му подражаваше. Ако Ноел пищеше, пищеше и той. Цяло чудо бе, че тя и Патрик още имаха здрави тъпанчета, като се има предвид нивото на децибелите в дома им.

Друг бич беше обличането на зимните дрехи. Ерика се подуши дискретно под мишницата. Вече започваше да мирише на пот. Когато най-накрая успя да се пребори с близнаците и да им сложи всички дрехи, за да може да ги заведе с Мая на детска градина, времето вече беше толкова напреднало, че нямаше за кога да се преоблича. Е, поне не отиваше на парти.

Връзката ключове издрънча, когато пазачът отключи вратата и въведе Ерика в стаята за посещения. Някак си ѝ се струваше странно и старомодно, че тук още ползваха традиционни ключалки. Но, естествено, по-лесно беше да се сдобиеш с код за електронна брава, отколкото да откраднеш ключ, та може би не беше толкова странно, че старите решения често печелеха пред съвременните.

Лайла седеше зад единствената маса в стаята. Беше обърнала лице към прозореца, така че зимните лъчи, които минаваха през него, създаваха ореол около русата ѝ коса. Решетката от външната страна на стъклото образуваше правоъгълници от светлина по пода. В осветените участъци се вихреха прашинки, които разкриваха, че стаята не е била почистена толкова старателно, колкото би трябвало.

– Здравей – каза Ерика и седна.

Чудеше се защо Лайла се съгласи отново да се срещне с нея. Виждаха се за трети път, а не бе постигнала особен напредък. В началото Лайла изобщо отказваше да я приеме. Нямаше значение колко умолителни писма ѝ пишеше Ерика или колко пъти ѝ се обаждаше. Но преди няколко месеца Лайла внезапно каза да. Вероятно посещенията приятно разнообразяваха монотонния ѝ живот в затвора и докато Лайла беше съгласна, Ерика смяташе да постоянства. Отдавна копнееше да разкаже една история, а не можеше да го стори без нейната помощ.

– Здравей, Ерика.

Лайла впери особения си светлосин поглед в нея. Първия път, когато се срещнаха, Ерика се сети за кучетата, които теглеха шейни. След посещението провери как се казваше породата. Хъски. Лайла имаше очи като на сибирско хъски.

– Защо искаш да се видим, щом не желаеш да говорим за случая? – попита Ерика, минавайки направо на въпроса.

Веднага съжали, че е използвала такава дума. За Лайла станалото не беше случай. Беше трагедия, която продължаваше да я измъчва.

Лайла сви рамене.

– Нямам други посетители – каза тя.

Ерика извади папката със статии, снимки и записки от чантата си.

– Още не съм се отказала – каза тя и почука с пръст по папката.

– Това е цената, която се налага да плащам за малко компания – каза Лайла, неочаквано проявявайки чувството си за хумор, което Ерика забелязваше от време на време.

Леката усмивка промени цялото ѝ лице. Ерика беше виждала нейни снимки от времето преди случката. Не беше красива, а сладка, по някакъв нетипичен, очарователен начин. На снимките косата ѝ беше дълга, най-често пусната и гладко сресана. Сега беше много къса и подравнена. Това не беше истинска прическа, Лайла просто бе подстригана по начин, който показваше, че тя отдавна не се интересува от външния си вид. А и защо да го прави? От много години не беше излизала навън. За кого да се разкрасява тук вътре? За посетителите, които така и не идваха? За другите затворнички? За пазачите?

– Днес изглеждаш изморена – каза Лайла, след като я огледа внимателно. – Тежка сутрин ли имаше?

– Тежка сутрин, тежка вечер снощи, а вероятно и следобедът ще е също толкова тежък. Но с малките деца е така...

Ерика въздъхна дълбоко и се опита да се отпусне. Сама усещаше колко е напрегната след сутрешния стрес.

– Петер винаги беше толкова послушен – каза Лайла и над светлите ѝ очи като че падна було. – Не си спомням някога изобщо да се е държал опърничаво.

– Предния път каза, че бил много мълчалив.

– Да, първоначално смятахме, че му има нещо. Не каза и дума, докато не навърши три. Исках да го заведем на специалист, но Владек отказваше.

Тя изсумтя и сякаш неволно сви ръцете си, подпрени на масата.

– И какво стана, когато навърши три?

– Един ден просто проговори. С цели изречения. Богат речник. Леко фъфлеше, но иначе звучеше все едно винаги е говорил. Все едно годините на спокойно мълчание не ги е имало.

– И така и не намерихте обяснение?

– Не, кой да ни го даде? Владек не искаше да молим никого за помощ. Все казваше, че чужди хора не бива да се месят в работите на семейството.

– Защо според теб Петер е мълчал толкова дълго?

Лайла обърна лице към прозореца и слънцето отново образува ореол около късата ѝ коса. Браздите, които годините бяха издълбали в лицето ѝ, си личаха безмилостно на светлината. Като карта на всички страдания, които бе преживяла.

– Съзнавал е, че е най-добре да бъде колкото се може по-незабележим. Да не създава суматоха около себе си. Петер беше умно момче.

– А Луис? Тя рано ли проговори?

Ерика затаи дъх. Досега Лайла се бе преструвала, че не чува въпросите, свързани с дъщеря ѝ.

Така стана и този път.

– Петер обичаше да подрежда. Искаше всичко да си има място. Когато редеше кубчета като бебе, правеше перфектни, прави кули и винаги се разстройваше, когато...

Лайла млъкна рязко.

Ерика я видя как прехапва устни и се опита със силата на мисълта да я накара да продължи, да изрече това, което старателно заключваше вътре в себе си. Но мигът отмина. Точно както и при предните им срещи. Понякога Лайла като че стоеше на ръба на пропаст и дълбоко в себе си искаше да скочи. Сякаш искаше да се хвърли с главата напред, но някаква по-могъща сила я принуждаваше да отстъпи и да се приюти в сигурността на сенките.

Асоциацията на Ерика не беше случайна. Още при първото си посещение остана с впечатлението, че Лайла живее в свят на сенки. Че сегашният ѝ живот тече паралелно с онзи, който бе водила някога и който беше потънал в бездънен мрак преди толкова много години.

– Понякога имаш ли чувството, че още малко и ще изгубиш търпение с момчетата? Че си на път да преминеш невидимата граница?

Лайла звучеше искрено заинтересована, но в гласа ѝ имаше и умолителни нотки.

Не беше лесно да се отговори на въпроса. Всички родители са усещали как се доближават до границата между позволено и забранено, брояли са тихо до десет, докато в главата им избухват мисли за това какво биха могли да направят, за да сложат край на разправиите и врявата. Но имаше голяма разлика между чувства и реални действия. Така че Ерика поклати глава.

– Никога не бих могла да им навредя.

Първоначално Лайла не отговори. Просто погледна Ерика с искрящите си сини очи. Но щом пазачът почука и съобщи, че времето за посещения е изтекло, Лайла каза тихо, все още вперила поглед в Ерика:

– Само така си мислиш.

Ерика си представи снимките в папката и настръхна.

* * *

Тюра решеше Фанта с равномерни движения. Винаги се чувстваше по-добре в близост до конете. В действителност би предпочела да се грижи за Сироко, но Моли не даваше на никого другиго да го прави. Беше толкова несправедливо. Само защото родителите ѝ притежаваха конюшнята, тя винаги получаваше това, което иска.

Самата Тюра обичаше Сироко. Обикна го още първия път, когато го видя. Той я гледаше и сякаш я разбираше. Комуникираха безгласно така, както никога преди не ѝ се беше случвало, нито с човек, нито с животно. А и с кого би могло да ѝ се случи? С майка ѝ? Или с Ласе? Самата мисъл за него я накара да натисне по-силно с четката, но голямата бяла кобила, изглежда, нямаше нищо против. Вчесването по-скоро ѝ харесваше. Фанта изпръхтя и наведе глава, сякаш се покланяше. За миг на Тюра ѝ се стори, че кобилата я кани на танц. Усмихна се и погали Фанта по сивия нос.

– Ти също си хубава – каза тя, сякаш се опасяваше, че кобилата е чула мислите ѝ за Сироко.

Загриза я съвестта. Погледна ръката си, която още се намираше върху носа на Фанта, и осъзна колко жалка е завистта ѝ.

– Липсва ти Виктория, а? – прошепна тя и наведе глава към врата на кобилата.

Виктория, която се бе грижила за Фанта. Виктория, която бе изчезнала преди няколко месеца. Виктория, която бе била – която беше – най-добрата ѝ приятелка.

– И на мен ми липсва.

Тюра усети гладката козина на кобилата до бузата си, но това не ѝ донесе утехата, на която се надяваше.

Имаше час по математика, но точно тази сутрин не бе могла да прикрие тъгата си и да си даде вид, че всичко е наред. Престори се, че отива да хване училищния автобус, но вместо това потърси утеха в конюшнята, единственото място, където можеше да я намери. Възрастните нищо не разбираха. Виждаха единствено собствената си тревога, собствената си мъка.

Виктория беше нещо повече от най-добрата ѝ приятелка. Беше ѝ като сестра. Сприятелиха се още първия ден в занималнята и оттогава бяха неразделни. Нямаше нищо, което да не са си споделяли. Или може би имаше? Тюра вече не знаеше. През последните месеци преди изчезването на Виктория нещо се бе променило. Сякаш между тях се издигна стена. Тюра изчакваше. Мислеше си, че Виктория рано или късно ще ѝ разкаже какво се случва. Но времето изтече и Виктория изчезна.

– Сигурно ще се върне – каза тя на Фанта, но дълбоко в себе си се съмняваше.

Макар никой да не го казваше, всички знаеха, че трябва да се е случило нещо сериозно. Виктория не беше от момичетата, които биха изчезнали доброволно, ако изобщо имаше такива. Тя бе твърде доволна от живота си и имаше твърде малко приключенски дух. Предпочиташе да си бъде у дома или в конюшнята, дори не искаше да ходи с останалите в Стрьомстад по празниците. И семейството ѝ изобщо не беше като семейството на Тюра. Всички бяха страшно мили, дори батко ѝ. Той винаги бе готов да помогне на сестра си и често я караше до конюшнята, дори рано сутрин. Тюра винаги си прекарваше приятно, когато им беше на гости. Чувстваше се като една от тях. Понякога дори ѝ се искаше наистина да живееха заедно. Като обикновено, нормално семейство.

Фанта я побутна нежно. Няколко сълзи бяха намокрили козината на кобилата и Тюра бързо избърса очи с ръка.

Ненадейно отвън се чу шум. Фанта наостри уши и застана нащрек, като вдигна главата си толкова внезапно, че удари Тюра по брадичката. Остър вкус на кръв изпълни устата ѝ. Тя изруга, притисна ръка към устните си и отиде да види какво става навън.

Когато отвори вратата на конюшнята, слънцето я заслепи, но очите ѝ бързо привикнаха към светлината. Видя Валиънт да галопира през двора, яхнат от Марта, която го накара да спре толкова рязко, че жребецът за малко да се изправи на задните си крака. Марта викна нещо. Първоначално Тюра не я чу, но Марта продължи да крещи. Накрая думите стигнаха до Тюра:

– Виктория! Открихме Виктория.

* * *

Патрик Хедстрьом седеше зад бюрото си в полицейското управление в Танумсхеде и се наслаждаваше на спокойствието. Отиде на работа рано, така че пропусна обличането и пътуването до детската градина – неща, които понастоящем си бяха същинско изтезание, като се има предвид преобразяването на близнаците от сладки бебета в Деймиън от филма „Поличбата“. Не разбираше как две толкова малки човечета могат да изискват толкова много усилия. В момента любимото му време, прекарано с тях, беше вечер, когато седеше до леглата им и ги наблюдаваше как спят. Тогава можеше да се наслади на голямата си, чиста любов, без тя да се смесва с яростното чувство, което изпитваше понякога, когато те ревяха: „НЕЕЕ, НЕ ИСКАМ!“.

С Мая всичко беше толкова по-просто. До такава степен, че понякога го гризеше съвестта, задето с Ерика отделяха толкова много внимание на близнаците и определено пренебрегваха по-голямата им сестра. Тя беше толкова послушна и все намираше с какво да се занимава, така че те просто приемаха, че е доволна. Освен това, колкото и малка да беше, изглежда притежаваше вълшебната способност да успокоява братята си дори по време на най-страшните им изблици. Но това не беше справедливо. Патрик реши днес да се посвети само на Мая и двамата да прекарат вечерта в гушкане и четене на приказки.

В същия миг звънна телефонът. Патрик вдигна разсеяно, все още мислейки си за Мая, но скоро се разбуди и се изправи в стола си.

– Какво каза? – попита той и се заслуша. – Окей, тръгваме веднага.

Навлече набързо якето си и се провикна в коридора:

– Йоста! Мелберг! Мартин!

– Какво, да не гори нещо? – изръмжа Бертил Мелберг, който крайно изненадващо излезе първи от кабинета си.

Скоро към тях се присъединиха и Мартин Мулин, Йоста Флюгаре и секретарката на управлението Аника, чието работно място на рецепцията се намираше най-далеч от стаята на Патрик.

– Открили са Виктория Халберг. Блъснал я е автомобил при източния разклон за Фелбака и в момента я карат с линейка към Удевала. Йоста, с теб тръгваме натам.

– По дяволите – каза Йоста и се втурна обратно в кабинета си, за да си вземе якето.

Тази зима никой не смееше да излезе навън без топли дрехи, колкото и спешна да беше ситуацията.

– Мартин, ти и Бертил ще отидете до мястото на злополуката, за да говорите с шофьора – продължи Патрик. – Обадете се и на техническия отдел и ги помолете да изпратят хората си.

– Ама че шефски го раздаваш днес – измърмори Мелберг. – Разбира се, тъй като аз съм началникът на това управление, съвсем естествено е аз да отида там, където е станала злополуката. Правилният човек на правилното място.

Патрик въздъхна вътрешно, но не каза нищо. Вместо това, следван от Йоста, забърза към един от двата полицейски автомобила на управлението, хвърли се вътре и запали двигателя.

Проклетата пътна обстановка, помисли си той, когато колата занесе на първия завой. Отново беше завалял сняг, така че Патрик предпочиташе да не рискува да излети от пътя и не смееше да кара толкова бързо, колкото му се искаше. Удари нетърпеливо волана с юмрук. Беше едва януари, а като се имаха предвид дългите шведски зими, можеше да се очаква този ад да продължи още поне два месеца.

– Спокойно – каза Йоста и се хвана за дръжката над вратата. – Какво ти казаха по телефона?

Колата отново поднесе и той си пое рязко дъх.

– Не много. Само, че е станал пътен инцидент и че прегазеното момиче е Виктория. Явно на мястото е имало свидетел, който я е разпознал. За жалост, изглежда, че състоянието ѝ е лошо, а е имала и други наранявания, които е получила, преди да я блъсне колата.

– Какви наранявания?

– Не знам, ще видим като пристигнем.

Само час по-късно колата спря пред болница „Удевала“. С бърза крачка двамата влязоха в спешното отделение и веднага спряха един лекар, който според табелката на гърдите се казваше Страндберг.

– Хубаво, че идвате. Момичето тъкмо влиза в операционната. Но не е сигурно дали ще се оправи. Разбрахме, че сте я издирвали, и поради специфичните обстоятелства си помислихме, че ще е по-добре вие да съобщите на семейството. Предполагам, че сте разговаряли с тях неведнъж?

Йоста кимна.

– Ще им се обадя.

– Разполагаш ли с някаква информация за случилото се? – попита Патрик.

– Само, че е била прегазена. Има тежки вътрешни кръвоизливи, както и черепна травма, но още не знаем колко сериозна. Ще я държим под упойка известно време след операцията, за да минимизираме нараняванията на мозъка. Ако оцелее, разбира се.

– Казаха ни, че е имала рани още преди злополуката.

– Да... – каза Страндберг провлачено. – Не знаем с точност кои наранявания са причинени от сблъсъка и кои преди това. Но...

Той като че ли потърси точните думи, след което събра сили и каза:

– И двете ѝ очи ги няма. Както и езика.

– Няма ги?

Патрик го изгледа с недоверие, а с периферното си зрение видя учудения поглед на Йоста.

– Да, езикът е отрязан, а очите по някакъв начин са били... отстранени.

Йоста сложи ръка на устата си. Кожата му бе придобила леко зеленикав оттенък. Патрик преглътна. За миг се зачуди дали това не е кошмар, от който всеки момент ще се събуди. После с облекчение ще установи, че просто е сънувал, ще се обърне и отново ще заспи. Но това беше реалността. Отвратителната реалност.

– Колко време се очаква да продължи операцията?

Страндберг поклати глава.

– Трудно е да се каже. Както казах, има сериозни вътрешни кръвоизливи. Два-три часа. Най-малко. Може да изчакате тук.

Той кимна към една голяма чакалня.

– Ще се обадя на семейството – каза Йоста и се отдалечи по коридора.

Патрик не му завиждаше за предстоящото задължение. Първоначалната радост и облекчение от това, че Виктория е била намерена, бързо щяха да бъдат заменени от същото отчаяние и тревога, с които семейство Халберг бяха живели през последните четири месеца.

Той седна на един от твърдите столовете, докато в главата му се въртяха картини с раните на Виктория. Но мислите му бяха прекъснати, когато една сестра подаде забързано глава иззад вратата и извика Страндберг. Още преди Патрик да успее да реагира, лекарят вече беше изхвърчал от чакалнята. Откъм коридора се чуваше как Йоста говори по телефона с някой от роднините на Виктория. Въпросът беше какво съобщение щяха да получат, когато пристигнат.

* * *

Рики наблюдаваше напрегнато лицето на майка си, докато тя говореше по телефона. Опитваше се да разгадае всяка промяна в изражението ѝ, да чуе всяка дума. Сърцето му биеше толкова силно в гърдите, че той едва дишаше. Татко му седеше до него и Рики предполагаше, че неговото сърце тупти със същата сила. Времето като че бе застинало, сякаш някой го бе спрял точно в този миг. Сетивата му бяха странно изострени. Цялото му внимание беше насочено към разговора, но в същото време чуваше всички останали звуци, усещаше ясно мушамата под сключените си ръце, линолеумът под краката си, както и косъмчетата, които го сърбяха под яката.

Полицията беше открила Виктория. Това бе първото, което разбраха, когато телефонът звънна. Мама разпозна номера и се втурна напред, за да вдигне, а Рики и татко прекъснаха апатичното си хранене в мига, в който тя попита: „Какво се е случило?“.

Без любезности, без „здравей“, без да каже името си, както правеше обикновено, когато вдигаше телефона. В последно време всичко това – учтивите фрази, етикетът, ежедневните неща, които се очакваше да прави човек – се беше превърнало в нещо съвършено незначително, което принадлежеше на живота от преди изчезването на Виктория.

Съседи и приятели непрестанно пристигаха с храна и неловко изричаха добронамерени думи. Но не оставаха дълго. Родителите му не издържаха на въпросите, на доброжелателството, притеснението и загрижеността в очите им. Нито на облекчението им, все същото облекчение, че не тяхното семейство е пострадало. Че децата им са у дома, на сигурно място.

– Идваме.

Мама приключи разговора и остави бавно мобилния телефон върху плота на мивката. Беше от старите стоманени мивки. Мама от години повтаряше на татко, че трябва да я сменят с нещо по-модерно, но татко отвръщаше с мърморене, че нямало защо да сменят нещо, което е здраво, запазено и все още напълно функционално. И мама не настояваше. Просто от време на време повдигаше въпроса, надявайки се татко неочаквано да промени мнението си.

Рики не смяташе, че мама още се интересува от това каква мивка имат. Странно как всичко можеше да изгуби смисъл толкова бързо. Всичко освен това да открият Виктория.

– Какво казаха? – попита татко.

Беше се изправил, но Рики още седеше и се взираше в ръцете си. По изражението на мама разбираше, че няма да искат да чуят това, което има да им каже.

– Намерили са я. Но е сериозно пострадала и лежи в болницата в Удевала. Йоста каза, че трябва да побързаме. Не знам повече.

Тя избухна в плач и залитна, все едно краката вече не я държаха. Татко успя да пристъпи напред и да я улови. Погали я по косата и зашепна успокоително, но по неговите бузи също потекоха сълзи.

– Трябва да опитаме да се стегнем, скъпа. Облечи се и да тръгваме. Рики, помогни на мама, аз ще отида да запаля колата.

Рики кимна и отиде до майка си. Сложи нежно ръката ѝ върху раменете си и я поведе към антрето. Там ѝ подаде шушляковото палто и ѝ помогна да го сложи, така както се облича дете. Първо единият ръкав, после другият. След това Рики дръпна внимателно ципа нагоре.

– Ето – каза той и постави ботушите ѝ пред нея.

После клекна и вкара стъпалата ѝ едно след друго в обувките. Облече се набързо и отвори външната врата. Чу, че татко е запалил колата, и го видя да стърже прозорците така трескаво, че около него се бе вдигнал облак скреж, който се смесваше с дъха му.

– Проклета зима! – изкрещя татко, като натискаше толкова силно със стъргалката, че сигурно щеше да издраска прозореца. – Шибана, проклета зима!

– Влез в колата, татко. Аз ще се погрижа – каза Рики.

Първо помогна на майка си да се качи на задната седалка, после взе стъргалката от баща си. Татко се подчини, без да протестира. Винаги го бяха оставяли да си мисли, че той решава в семейството. И тримата – Рики, мама и Виктория – негласно се бяха споразумели да се преструват, че татко Маркус управлява с желязна ръка, макар всички да знаеха, че той е твърде мил, за да вдигне дори пръст. Вместо това мама Хелена безпроблемно успяваше да се погрижи всичко да става така, както е било замислено. Когато Виктория изчезна, това се промени толкова бързо, че Рики понякога се чудеше дали увереността ѝ изобщо някога я е имало, или мама винаги е била свитият, обезсърчен човек, който сега седеше на задната седалка и гледаше с празен поглед пред себе си. Но сега за пръв път от много време в очите ѝ се виждаше и още нещо, смесица от нетърпение и паника, породена от разговора с полицията.

Рики седна зад волана. Чудно беше как се запълваха дупките в семейството, как той инстинктивно бе пристъпил напред, за да заеме мястото на мама. Сякаш бе обладан от сила, каквато дори не предполагаше, че притежава.

Виктория все му повтаряше, че бил като бика Фердинанд. Наивен и муден на вид, но способен при нужда да се справи с какво ли не. Той винаги се преструваше на недоволен заради прилагателните „наивен“ и „муден“, но тайничко всъщност се радваше на описанието. С радост би бил бикът Фердинанд. Само че вече не можеше да си седи спокойно и да мирише цветята. Това би било възможно само след завръщането на Виктория.

Сълзите му потекоха и той ги избърса с ръкава на якето си. Не си беше позволявал да мисли, че тя няма да се прибере у дома. Ако го бе направил, всичко щеше да рухне.

Ето че сега бяха открили Виктория. Но още не знаеха какво ги очаква в болницата. И Рики имаше чувството, че може би не искат да знаят.

* * *

Хелга Першон гледаше навън през прозореца. По-рано през деня беше видяла Марта да язди с бясна скорост през полето, но сега всичко беше тихо и спокойно. Живееше тук отдавна и гледката ѝ беше добре позната, макар през годините все пак да се бе променила. Старата плевня още си беше там, но оборът, където държаха кравите, за които тя се грижеше, беше съборен. Сега мястото се заемаше от конюшнята, която Юнас и Марта построиха за училището си по езда.

Радваше я, че синът ѝ избра да живее толкова близо до нея, че бяха съседи. Къщите им бяха само на стотина метра една от друга, а тъй като ветеринарната му клиника се намираше в дома му, той често наминаваше да види майка си. Всяко негово посещение правеше ежедневието ѝ малко по-светло, а тя имаше нужда от това.

– Хелга! Хеееелгааа!

Тя затвори очи, застанала до мивката. Гласът на Ейнар изпълни всяко ъгълче на къщата, обгърна я и я накара да свие юмруци. Но тя вече нямаше желание да бяга. То се бе изпарило още преди години. Въпреки че в момента Ейнар беше безпомощен и изцяло зависим от нея, Хелга бе неспособна да си тръгне. Вече дори не ѝ минаваше тази мисъл. Къде би могла да отиде?

– ХЕЕЛГААА!

Единственото нещо в него, запазило някогашната си сила, беше гласът му. Болестите и ампутацията на краката вследствие на небрежното му отношение към диабета го бяха лишили от физическата му сила. Но гласът му беше все така изискващ. С негова помощ я принуждаваше да му се подчинява също толкова успешно, колкото го правеше с юмруците си преди това. Споменът за ударите и болката от синините и счупените ребра бяха толкова живи, че дори само гласът му бе достатъчен да възроди в нея страха и ужаса, че следващия път няма да оцелее.

Хелга изпъна гръб, пое си дълбоко дъх и викна в отговор:

– Идвам!

Качи се бързо по стълбите. Ейнар не обичаше да чака, никога не бе обичал, но тя все пак не разбираше защо е цялото бързане. Той нямаше друга работа, освен да седи и да се оплаква от всичко – от времето навън до това как правителството управлява страната.

– Тече – каза той, когато Хелга се качи горе.

Тя не отговори. Просто нави ръкавите на блузата си и се приближи до него, за да провери какви са пораженията. Знаеше, че това му доставя удоволствие. Вече не я държеше в плен чрез насилие, а чрез нуждата си от грижи, които тя би трябвало да посвети на неродените си деца. Децата, които той изкарваше от тялото ѝ с удари. Оцеля само едно и имаше мигове, в които Хелга си мислеше, че може би щеше да бъде по-добре, ако и това дете бе изтекло в поток от кръв между краката ѝ. В същото време не знаеше какво би правила, ако го нямаше. Юнас беше всичко за нея, беше нейният живот.

Ейнар имаше право. Колостомната торбичка беше потекла. При това доста. Половината му риза беше мокра и изцапана.

– Защо не дойде веднага? – попита той, втренчил в нея воднистите си очи. – Не чу ли, че те викам? Не е като да имаш друга работа.

– Бях в тоалетната. Дойдох възможно най-бързо – каза тя и разкопча ризата му. Дръпна внимателно ръкавите, за да свали дрехата, без да омаже тялото му още повече.

– Студено ми е.

– Ще ти дам нова риза. Но първо трябва да те почистя – каза тя с цялото търпение, на което беше способна.

– Ще хвана пневмония.

– Ще побързам. Не мисля, че ще успееш да се разболееш за толкова кратко време.

– Аха, значи вече си и квалифицирана сестра. Може би разбираш повече и от лекарите, а?

Тя замълча. Ейнар просто се опитваше да я извади от равновесие. Чувстваше се най-добре, когато тя плаче и го умолява да престане. Това го изпълваше със спокойствие и задоволство, от които очите му светваха. Но Хелга не смяташе да му достави това удоволствие. Сега това ѝ се удаваше почти всеки път. През годините повечето ѝ сълзи вече бяха изтекли.

Отиде да налее вода в легена, който държеше в банята до спалнята. Всичко това се беше превърнало в рутина. Да напълни легена със сапунена вода, да намокри парцала, да избърше изцапаното му тяло, да му облече чиста риза. Подозираше, че той сам прави така, че торбичката да протече. Беше говорила с лекаря на Ейнар, който каза, че било невъзможно да има проблеми толкова често. Но въпреки това торбичките продължаваха да текат. А тя продължаваше да чисти.

– Водата е твърде студена – каза Ейнар и потръпна, когато парцалът докосна корема му.

– Ще долея още гореща вода.

Хелга се изправи, отиде в банята, сложи легена под кранчето и завъртя ръкохватката за топлата вода. После се върна обратно.

– Ой! Сега е вряла! Да не искаш да ме изгориш, вещица такава?

Ейнар изкрещя толкова високо, че тя подскочи. Но не каза нищо, просто отново вдигна легена, изнесе го, наля малко студена вода, увери се, че температурата е малко над телесната, и отнесе легена в стаята. Този път Ейнар не възрази, когато парцалът се допря до кожата му.

– Кога ще дойде Юнас? – попита той, след като Хелга изплакна парцала и водата се оцвети в светлокафяво.

– Не знам. Работи. Сега е при семейство Андершон. Имат крава, която ще се тели, но телето е застанало накриво.

– Прати го при мен, когато дойде – каза Ейнар и затвори очи.

– Добре – каза Хелга тихо и отново изплакна парцала.

* * *

Йоста ги видя да се задават по болничния коридор. Почти тичаха към него и той се пребори с инстинктивното желание да побегне в другата посока. Знаеше, че това, което има да им каже, е изписано на лицето му, и беше прав. Веднага щом срещна погледа му, Хелена потърси ръката на Маркус и се сви на пода. Писъкът ѝ отекна в коридора и заглуши всички други звуци.

Рики беше като вкаменен, застанал зад майка си с пребледняло лице, докато Маркус продължи да върви напред. Йоста преглътна тежко и отиде да ги посрещне. Маркус го подмина с невиждащ поглед, сякаш не бе разбрал, сякаш не беше видял изражението на Йоста, което съпругата му веднага бе разгадала. Продължи по коридора, просто вървеше, без някаква видима цел.

Йоста не го спря, а отиде до Хелена и внимателно ѝ помогна да се изправи. След това я прегърна. Обикновено не правеше такива неща. Беше допускал в живота си само двама души: съпругата си и малкото момиче, за което се бяха грижили едно лято и което по неведоми пътища отново се бе появило в живота му години по-късно. Така че за него не беше естествено да прегръща жена, която познава от толкова скоро. Но откакто Виктория изчезна, Хелена всеки ден му звънеше да го пита за дъщеря си, изпълнена ту с надежда, ту с отчаяние, гняв и мъка. Единственото, което Йоста можеше да ѝ даде, бяха още въпросителни и тревоги. А сега най-накрая бе сложил край на всяка надежда. Да я прегърне и да я остави да плаче, облегнала глава на гърдите му, беше най-малкото, което можеше да стори.

Йоста срещна погледа на Рики над главата на майка му. В този младеж имаше нещо много специално. Рики беше гръбнакът, който крепеше семейството през изминалите месеци. Но сега стоеше пред Йоста, с бяло лице и празни очи, и изглеждаше като младото момче, което наистина беше. Йоста знаеше, че Рики завинаги е изгубил детската невинност и вяра, че всичко винаги свършва добре.

– Може ли да я видим? – каза той с дрезгав глас.

Йоста усети как Хелена се вдърви. Измъкна се от прегръдките му, избърса сълзите и сополите с ръкава на палтото си и го погледна умолително.

Йоста впери поглед в някаква точка зад тях. Как да им каже, че не трябва да виждат Виктория? И как да им обясни защо?

* * *

Целият кабинет беше затрупан с хартия. Преписани на чисто записки, самозалепващи се листчета, статии, фотокопия. Наглед изглеждаше като същински хаос, но Ерика обичаше да работи по този начин. Когато пишеше нова книга, искаше да е обградена от цялата информация и от всичките си мисли за дадения случай.

Но този път може би се беше надценила. Разполагаше с множество материали и факти, но само от втора ръка. Това, колко добри ще са книгите ѝ, колко сполучливо ще може да представи случаите и да даде отговори на въпросите около тях, зависеше от намирането на информация от първа ръка. До момента винаги бе успявала. Понякога беше лесно да склони замесените хора да проговорят. Някои даже го правеха с охота, за да получат медийно внимание и за миг да се окажат в светлината на прожекторите. Но понякога отнемаше време и на Ерика ѝ се налагаше да убеждава хората, да им обяснява защо иска да изрови миналото и как иска да разкаже историята им. Накрая винаги успяваше. Досега. Не беше постигнала нищо с Лайла. По време на посещенията си се мъчеше да я накара да разкаже за случилото се, но напразно. Лайла с радост разговаряше с нея, но просто не на тази тема.

Недоволна, Ерика вдигна краката си на бюрото и се зарея в мисли. Може би трябваше да се обади на Ана. Тя често допринасяше за работата ѝ с добри идеи и нови гледни точки. Само че малката ѝ сестра не беше на себе си. През последните години преживя толкова много, а злощастията сякаш нямаха край. Вярно, че Ана сама беше причинила част от случилото се, но Ерика не можеше да я съди. Разбираше защо нещата се бяха стекли така. Въпросът беше дали Дан някога ще успее да разбере и да прости. Ерика трябваше да признае, че се съмнява. Познаваха се от малки, а като тийнейджъри даже бяха двойка, и Ерика знаеше какъв инат може да бъде Дан. Упоритостта и гордостта, които бяха най-изявените му качества, в този случай рефлектираха върху него самия. В резултат всички бяха нещастни: Ана, Дан, децата, дори Ерика. Искаше ѝ се в живота на сестра ѝ най-накрая да се появи малко щастие след всичко, което бе изстрадала с бившия си съпруг Лукас.

Несправедливо бе, че животът им се бе стекъл толкова различно, мислеше си Ерика. Тя самата имаше стабилен и изпълнен с любов брак, три здрави деца и писателска кариера, която се развиваше все по-добре, а страданията на Ана сякаш нямаха край и Ерика нямаше представа как да ѝ помогне. Ролята ѝ винаги бе такава: да закриля, да подкрепя и да се грижи за сестра си. Някога Ана умееше да се радва на живота. Сега се бе превърнала в изгубена, злочеста душа. На Ерика ѝ липсваше предишната Ана.

Довечера ще ѝ се обадя, помисли си тя, вдигна купчина статии и започна да ги прелиства. В къщата цареше блажена тишина и тя изпита благодарност, че професията ѝ позволява да работи у дома. Никога не бе изпитвала желание да има офис или колеги. Чувстваше се твърде добре в собствената си компания.

Абсурдното беше, че вече копнееше да отиде да вземе близнаците и Мая. Как беше възможно родителското ежедневие да е изпълнено с толкова смесени чувства? Колебанията между върхове и спадове я изтощаваха напълно. В един момент стискаше здраво юмруци в джобовете си, а в другия искаше така да разцелува децата, че да ѝ се примолят за милост. Знаеше, че и Патрик се чувства по същия начин.

Мислите за семейството ѝ неочаквано я отведоха към разговора с Лайла. Беше просто невъобразимо. Как можеше човек да премине невидимата, но въпреки това ясна граница на позволеното? Същината на човешкото битие не се ли състоеше именно в това да можеш да контролираш най-примитивните си инстинкти и да вършиш правилните и социално приетите неща? Да следваш правилата и законите на човешкото съществуване, които гарантират функционирането на обществото.

Ерика продължи да се рови в статиите. Това, което днес каза на Лайла, беше истина. Никога не би могла да нарани децата си. Дори в най-мрачните мигове, когато страдаше от депресия след раждането на Мая, или по време на хаоса, дошъл заедно с близнаците, или през безсънните нощи и гневните изблици, които понякога сякаш продължаваха с часове, или пък когато децата повтаряха „Не!“ с честотата, с която дишаха – в нито един момент не се бе случвало да е близо до това да ги нарани. Но на снимките, разпръснати върху бюрото, в множеството бележки наоколо и в купчината листове в скута ѝ имаше доказателства, че границата може да бъде прекрачена.

Знаеше, че местните жители наричат къщата от снимките Къщата на ужасите. Макар и не особено оригинално, името беше много подходящо. След трагедията никой не бе пожелал да купи имота и мястото постепенно потъна в разруха. Ерика се пресегна и взе една стара снимка. Нищо не свидетелстваше за станалото вътре. Изглеждаше като съвсем обикновена къща, със сиви ъглови греди, разположена на самотен хълм и заобиколена от няколко дървета. Зачуди се как ли изглежда къщата днес, колко ли е западнала.

Веднага след това рязко изправи гръб и остави снимката върху бюрото. Защо не беше ходила там? Обикновено винаги посещаваше някогашните местопрестъпления. Беше го правила при работата си над всички предишни книги, но не и този път. Нещо я бе държало настрана. Дори не бе взимала съзнателно решение да не ходи там, просто не го бе сторила.

Но можеше да почака до утре. Сега беше време да вземе диванетата от детска градина. Стомахът ѝ се сви в смесица от копнеж и умора.

* * *

Кравата се бореше смело. Юнас беше плувнал в пот, след като от няколко часа опитваше да намести телето както трябва. Голямото животно се съпротивляваше и не разбираше, че се опитват да му помогнат.

– Бела е най-добрата ни крава – каза Брит Андершон.

Двамата с мъжа ѝ Ото притежаваха фермата, която се намираше на няколко километра от земите на Юнас и Марта. Имаха малко, но за момента жизнено стопанство, като кравите бяха главният източник на приходи. Брит беше трудолюбива и към това, което получаваше, продавайки мляко на Арла2, прибавяше и приходите от малкия им магазин за сирене собствено производство. А сега стоеше до кравата и гледаше притеснено.

– Да, Бела е хубавица – каза Ото и се почеса разтревожено по тила.

Това беше четвъртото отелване на кравата и предишните три пъти всичко беше минало добре. Но сега телето се беше запънало и упорито отказваше да излезе, а Бела изглеждаше все по-обезсилена.

Юнас избърса потта от челото си и се приготви да направи нов опит да намести телето, така че то колкото се може по-скоро да се приземи върху сламата, лепкаво и нестабилно. Не биваше да се отказва, защото иначе и кравата, и телето щяха да умрат. Погали успокоително Бела по меката козина. Тя дишаше учестено и плитко, а очите ѝ бяха широко отворени.

– Хайде, миличка, да видим дали не можем да изкараме телето ти – каза той и отново си сложи дългите найлонови ръкавици. Бавно, но уверено вкара ръка в тесния канал, докато стигна до телето. Трябваше да хване здраво някой крак, който да може да дръпне, за да обърне малкото, като да внимава да не счупи някоя кост.

– Напипах едно от копитата – каза той и видя с периферното си зрение как Брит и Ото се размърдаха, за да виждат по-добре. – Сега спокойно, миличка.

Говореше с тих, мек глас, като в същото време започна да дърпа. Нищо не се случи. Дръпна малко по-силно, но все още не можеше да премести телето.

– Как върви, обръща ли се? – попита Ото, който вече се чешеше толкова здраво по тила, че Юнас си помисли, че там сигурно ще му остане плешиво петно.

– Още не – каза той през зъби.

Продължаваше да се поти, а един косъм от светлия му бретон беше влязъл в окото му и го принуждаваше постоянно да мига. Но сега не можеше да мисли за друго, освен за изваждането на телето. Вдишванията на Бела ставаха все по-плитки и тя облегна глава в сламата, все едно се канеше да се предаде.

– Страх ме е да не счупя нещо – каза той и вложи толкова сила, колкото смееше.

Ето така! Дръпна още малко и затаи дъх, надявайки се да не чуе звука от счупена кост. После усети как телето най-накрая се освободи от положението, в което беше заседнало. Още няколко предпазливи дръпвания и малкото вече лежеше на пода, изтощено, но живо. Брит се втурна напред и започна да го търка със слама. С уверени, любвеобилни движения тя го сушеше и масажираше, и те видяха как телето придобива все по-бодър вид.

Бела обаче лежеше неподвижно на една страна. Не бе реагирала на раждането на телето, което бе расло вътре в нея в продължение на над девет месеца. Юнас седна до главата ѝ и махна няколко сламки, които се бяха оказали близо до окото ѝ.

– Готово. Справи се много добре, миличка.

Погали я по меката, черна козина и продължи да ѝ говори, както бе правил по време на цялото отелване. Първоначално не предизвика реакция, но после кравата вдигна глава с усилие и погледна към телето.

– Имаш си красива дъщеря. Виж, Бела – каза Юнас и продължи да я гали.

Усети как пулсът ѝ започва да се успокоява. С телето всичко щеше да е наред, вероятно с Бела също. Той се изправи, най-накрая извади досадния косъм от окото си и кимна на Брит и Ото.

– Ето едно хубаво малко теле.

– Благодаря, Юнас – каза Брит и го прегърна силно.

Ото му подаде срамежливо голямата си длан.

– Благодаря, благодаря, справи се чудесно – каза той и разтърси ръката на Юнас.

– Просто си върша работата – отвърна Юнас, но се усмихна широко.

Радваше се, когато накрая всичко се наредеше. Не обичаше, когато проблемите нямат решение, не само на работа, но и в личния живот.

Доволен от развитието на нещата, той извади мобилния си телефон от джоба на якето. Втренчи се в дисплея в продължение на няколко секунди. После се втурна към колата.

2 Датско-шведска кооперативна мандра. – Б. пр.

Фелбака, 1964

Шумовете, светлините, цветовете. Всичко беше зашеметяващо и предвещаваше приключения. Лайла държеше сестра си за ръка. Всъщност бяха твърде големи за това, но тя и Агнета често посягаха към ръката на другата, когато се случеше нещо специално. А пристигането на цирк във Фелбака определено не беше част от ежедневието.

Почти не бяха излизали извън малкото рибарско градче. Две еднодневни екскурзии до Гьотеборг бяха най-дългите пътешествия, които бяха предприемали, а циркът носеше със себе си обещания от широкия свят.

– Какъв език говорят? – прошепна Агнета, макар че биха могли и да крещят, без някой да ги чуе в цялата шумотевица.

– Леля Едла каза, че циркът идвал от Полша – прошепна Лайла в отговор и стисна потната ръка на сестра си.

Дотук лятото се състоеше от безкрайна поредица слънчеви дни, но този сигурно беше най-топлият от всички. По милост я бяха освободили от работа в галантерията и тя се радваше на всяка минута, която не се налагаше да прекара вътре в задушния малък магазин.

– Виж, слон!

Агнета посочи развълнувано голямото сиво животно, което мина покрай тях в бавен тръс, водено от мъж на трийсетина година. Сестрите спряха и се загледаха в слона – така впечатляващ и красив, и съвсем не на място насред полето до Фелбака, където се бе разположил циркът.

– Хайде да отидем да видим и другите животни. Чувала съм, че имат лъвове и зебри.

Агнета тръгна напред и Лайла я последва задъхано. Усещаше как по гърба ѝ се образуват капки пот, които мокрят тънката ѝ лятна рокля на цветя.

Двете тичаха между фургоните, паркирани около шатрата, която още не беше вдигната. Силни мъже в бели дрехи работеха здраво, за да бъде всичко готово за утре, когато щеше да се проведе първото представление на цирк „Гигантус“. Мнозина от местните не можеха да издържат дотогава и бяха дошли още днес, за да видят зрелището. Разхождаха се и гледаха ококорени – всичко наоколо беше толкова различно от това, с което бяха свикнали. С изключение на два или три летни месеца, когато идваха курортистите, животът във Фелбака беше страшно еднообразен. Дните се нижеха, без да се случва нищо необичайно, така че новината за първото посещение на цирк в града се беше разпространила като горски пожар.

Агнета продължи да я дърпа, този път към един от фургоните, където през някакъв отвор се подаваше раирана глава.

– О, виж колко е красива!

Лайла не можеше да не се съгласи. Зебрата беше невероятно сладка, с големите си очи и дълги мигли, и тя едва се въздържа да не отиде да я погали. Предполагаше, че не бива да докосват животните, но беше толкова трудно да устои.

– Don’t touch3 – чу се глас зад гърбовете им и сестрите подскочиха.

Лайла се обърна. Никога не беше виждала толкова едър мъж. Висок и мускулест, той се извисяваше пред тях като кула. Слънцето светеше насреща им и трябваше да засенчат очи с ръка, за да могат да видят нещо. Щом Лайла срещна погледа на мъжа, през тялото ѝ като че премина електрически удар. Никога преди не бе изпитвала подобно усещане. Почувства се объркана и замаяна. Кожата ѝ гореше и тя се опита да си втълпи, че е от жегата.

– No… We… no touch4.

Търсеше правилните думи. Макар че бе учила английски в училище, а и беше прихванала доста от американските филми, никога не ѝ се бе налагало да използва чуждия език.

– My name is Vladek5.

Мъжът протегна загрубялата си ръка и след няколко секунди колебание Лайла се здрависа с него и видя как дланта ѝ изчезва в неговата.

– Laila. My name is Laila.

Потта се стичаше по гърба ѝ. Той разклати ръката ѝ и повтори името, но този път то прозвуча чуждо и различно. Да, излизайки от неговите устни, сричките звучаха почти екзотично, а не като обикновено, скучно име.

– This… – тя се зарови трескаво в паметта си, преди да се осмели да продължи. – This is my sister6.

Посочи Агнета и големият мъж поздрави и нея. Лайла се притесняваше малко от колебливия си английски, но любопитството ѝ надмогна срамежливостта.

– What… what you do? Here? In circus?7

Мъжът грейна.

– Come, I show you!8

Той ги подкани с жест да го последват и тръгна, без да чака отговор. Те се затичаха след него и Лайла усети как кръвта бушува в тялото ѝ. Той мина покрай шатрата и продължи към един фургон, който стоеше малко встрани. Приличаше по-скоро на клетка, с железни решетки вместо стени. Вътре два лъва крачеха напред-назад.

– This is what I do. This is my babies, my lions. I am… I am a lion tamer!9

Лайла зяпна дивите животни. Вътре в нея сякаш покълна нещо съвсем ново, нещо плашещо, но прекрасно. И без да мисли какво прави, тя хвана ръката на Владек.

3 Не пипай (англ.). – Б. пр.

4 Не... Ние... Не пипа. – Б. пр.

5 Името ми е Владек. – Б. пр.

6 Това е сестра ми. – Б. пр.

7 Какво правиш? Тук? В цирк? – Б. пр.

8 Елате, аз покажа! – Б. пр.

9 Ето какво правя. Това са моите бебета, моите лъвове. Аз съм... Аз укротител на лъвове! – Б. пр.

Беше ранно утро. Заради зимната мъгла, която се носеше над Танумсхеде, жълтите стени на кухнята в управлението изглеждаха по-скоро сиви. Всички мълчаха. Никой от тях не беше спал достатъчно и умората покриваше като маска лицата им. Лекарите се бяха борили геройски да спасят живота на Виктория, но напразно. В 11,14 часа предния ден тя бе обявена за мъртва.

Мартин сипа кафе на всички и Патрик хвърли бързо поглед към него. Откакто Пия си отиде, той почти беше спрял да се усмихва, а всичките им опити да върнат предишния Мартин бяха неуспешни. Пия очевидно бе отнесла част от него със себе си, когато умря. Лекарите смятаха, че ѝ остава най-много година живот, но тя си бе отишла по-бързо, отколкото някой бе очаквал. Едва три месеца, след като научиха за болестта, Пия вече я нямаше, а Мартин остана сам с малката им дъщеря. Fuck cancer, помисли си Патрик и се изправи.

– Както всички знаете, Виктория Халберг почина вследствие на раните, които е получила, когато е била прегазена. Водачът на автомобила не е заподозрян в престъпление.

– Да – намеси се Мартин. – Вчера говорих с него. Казва се Давид Янсон. Според него Виктория е изскочила внезапно на пътя и той не е имал възможност да спре навреме. Опитал е да завие, но било много хлъзгаво и загубил контрол над автомобила.

Патрик кимна.

– Има и свидетел на злополуката, Марта Першон. Била е навън да поязди, когато видяла как от гората се появява момиче, което след това било прегазено. Повикала е полицията и спешна помощ и е разпознала Виктория. Вчера е била в шок, доколкото разбирам, така че ще трябва да поговорим с нея днес. Мартин, ще се заемеш ли?

– Да, ще се погрижа.

– Освен това трябва бързо да отбележим напредък в случая с изчезването на Виктория. Това ще рече да открием човека или хората, които са я отвлекли и очевидно са я подложили на тежко насилие.

Патрик прокара длан по лицето си. Образът на Виктория, лежаща мъртва в болничното легло, се беше запечатал дълбоко в ретините му. От болницата бе отишъл право в участъка, където прекара няколко часа в преглеждане на материалите, с които разполагаха: всички разговори със семейството и с приятелите ѝ от училище и от конюшнята; опитите им да картографират както хората в обкръжението на Виктория, така и последните ѝ часове, преди тя да изчезне на път към къщи, връщайки се от училището по езда на семейство Першон; както и данните, които бяха получили за другите момичета, изчезнали през последните две години. Естествено, не можеха да бъдат сигурни, но нямаше как да бъде просто съвпадение, че пет момичета горе-долу на една възраст и със сходен външен вид бяха изчезнали в границите на сравнително ограничена територия. Вчера Патрик разпрати всичката нова информация на останалите районни управления и ги помоли да направят същото, в случай че са открили нещо ново. Човек никога не знае, може би бяха пропуснали нещо.

– Ще продължим съвместната работа със съответните полицейски райони и ще обединим силите си, доколкото е възможно. Виктория е първото от похитените момичета, което отново се е появило, така че трагичната случка може би поне ще ни помогне да открием останалите. И да сложим край на отвличанията. Някой, който е способен на такива жестокости, на каквито е била подложена Виктория... такъв човек не бива да се разхожда на свобода.

– Болно копеле – измърмори Мелберг, а кучето Ернст вдигна тревожно глава.

Както обикновено, то лежеше и дремеше, облегнало глава върху краката на стопанина си, и усещаше и най-малката промяна в настроението му.

– Какво да мислим за раните? – попита Мартин. – Какво би могло да накара някого да извърши нещо подобно?

– Кой знае. Мислех си да се свържем с някого, който може да направи профил на извършителя. Няма много за какво да се хване, но може би в отвличанията все пак има някакъв интересен повтарящ се мотив, някаква връзка, която не виждаме.

– Профил на извършителя? Да не искаш някой от ония психолози и разбирачи, които никога не са виждали истински престъпници, да седи и да ни обяснява как да си вършим работата?

Мелберг тръсна глава толкова силно, че косата му, сресана на една страна в опит да прикрие плешивото му теме, падна настрани. Със заучено движение на ръката той я намести обратно.

– Струва си да опитаме – каза Патрик.

Добре знаеше каква вътрешна съпротива изпитва Мелберг към всякакви форми на осъвременяване на полицейската работа. А на теория именно Бертил Мелберг беше шеф на управлението в Танумсхеде, макар всички да знаеха, че на практика Патрик върши същинската работа и че заслугата в района изобщо да има разкрити престъпления е негова.

– Добре, ти поемаш отговорността, ако стане каша и от по-горе се развикат заради ненужните разходи. Измивам си ръцете.

Мелберг се облегна назад и сключи пръсти над корема си.

– Ще проверя с кого би било удачно да говорим – каза Аника. – И може би ще е най-добре първо да се чуем и с другите управления, в случай че вече са направили нещо подобно и са забравили да ни кажат. Няма смисъл да вършим нещо два пъти, би било разхищение на време и ресурси.

– Хубаво се сети, благодаря.

Патрик се обърна към бялата дъска, където бяха сложили снимка на Виктория и бяха записали основните факти за нея.

От радиото в коридора се носеше весел шлагер и мелодията му бе в ярък контраст с тежката атмосфера в стаята. Имаше и конферентна зала, където можеха да седнат, но тя беше студена и безлична, така че предпочитаха да провеждат срещите в значително по-уютната кухня. Пък и така бяха по-близо до кафето, а им предстоеше да изпият много литри, преди да приключат.

Патрик се замисли за момент, после се протегна и започна да разпределя задачите.

– Аника, искам да събереш в една папка всички материали по случая на Виктория, с които разполагаме, както и всички данни, които сме получили от другите управления. После можеш да пратиш папката на човека, който евентуално ще ни помогне с профила на извършителя. Погрижи се също събраните материали да се обновяват редовно с всяка нова информация, която изровим.

– Добре, записах си всичко – каза Аника, която седеше до масата с лист и химикалка в ръка.

Патрик бе опитал да я накара да използва преносим компютър, но тя отказваше. А когато Аника не искаше да направи нещо, наистина не го правеше.

– Чудесно. Подготви и пресконференция за четири следобед. Иначе ще ни засипят с обаждания.

С периферното си зрение Патрик забеляза как Мелберг приглажда доволно косата си. Най-вероятно нищо не би могло да го задържи настрана от медиите.

– Йоста, чуй се с Педерсен и провери кога можем да очакваме резултати от аутопсията. Нуждаем се от всички конкретни данни възможно най-бързо. Хубаво ще е да говориш отново със семейството, в случай че са се сетили за нещо, което може да е от значение за разследването.

– Вече сме говорили с тях многократно. Не е ли редно да ги оставим на спокойствие в ден като днешния?

Погледът на Йоста беше отчаян. На него се бе паднала тежката задача да се погрижи за родителите и брата на Виктория в болницата и Патрик виждаше колко е изтормозен.

– Да, но със сигурност искат да продължим да работим и да хванем извършителя. Подходи внимателно. Принудени сме да се свържем и с други хора, с които вече сме говорили. Сега, след като Виктория е мъртва, може би ще се решат да разкажат нещо, което не са искали да разкрият по-рано. Това се отнася за семейството, приятелите и хората в конюшнята, които може да са видели нещо, когато е изчезнала. Например трябва отново да говорим с Тюра Хансон, все пак тя е била най-добрата приятелка на Виктория. Може би ти можеш да се заемеш, Мартин?

Мартин измънка едно „да“.

Мелберг се прокашля. Точно така. Както обикновено, Патрик трябваше да даде някаква безсмислена задача на Бертил, така че той да се почувства важен, като в същото време нанесе възможно най-малко щети. Патрик се замисли. Понякога беше най-разумно да държи Мелберг наблизо, за да може да го наглежда.

– Снощи говорих с Турбьорн. Огледът не е довел до нищо. Тъй като валеше сняг, работата им е била затруднена и не са открили следи, които да показват откъде може да е дошла Виктория. В момента не могат да вложат повече ресурси, така че си мислех да съберем доброволци, които да помогнат за претърсването на по-голям район. Възможно е да е била държана в някой стар земеделски имот или вила в гората. Все пак се появи не много далеч от мястото, където е била видяна за последен път, така че може би през цялото време е била наблизо.

– Да, мислех си за това – каза Мартин. – Това не говори ли, че извършителят всъщност е от Фелбака?

– Да, в известен смисъл – каза Патрик. – Но това не е непременно така. Не и ако случаят на Виктория се съпостави с останалите изчезвания. Не сме открили някаква явна връзка между останалите райони и Фелбака.

Мелберг отново се прокашля и Патрик се обърна към него.

– Мислех си, че можеш да помогнеш с претърсването, Бертил. Трябва да отидем в гората. С малко късмет можем да намерим мястото, където Виктория е била държана в плен.

– Звучи добре – каза Мелберг. – Но няма да е приятно в тоя зверски студ.

Патрик не отговори. В момента времето беше най-малката му грижа.

* * *

Ана се занимаваше апатично с прането. Беше така неописуемо изморена. От катастрофата насам беше в болнични. Белезите по тялото ѝ избледняваха, но раните вътре в нея не бяха заздравели. Бореше се не само с мъката по детето, което изгуби, а и с болката, която сама си беше причинила.

Вината я гризеше непрестанно, гадеше ѝ се от притеснение. Всяка нощ лежеше будна, припомняше си случилото се и изследваше старателно мотивите си.

Но дори когато опитваше да бъде милостива към самата себе си, не можеше да разбере какво я бе накарало да се озове в леглото с друг мъж. Обичаше Дан, но въпреки това беше целунала друг, бе дала на друг да докосне тялото ѝ.

Толкова слабо ли беше самоуважението ѝ, толкова силна ли бе нуждата ѝ от признание, че да си помисли, че ръцете и устата на чужд мъж биха могли да ѝ дадат нещо, което Дан не може? Сама не го разбираше, така че как Дан би могъл да го разбере? Той, който беше олицетворение на сигурността и лоялността. Казват, че никога не можеш да знаеш всичко за друг човек, но тя беше сигурна, че на Дан и през ум не му е минавало да ѝ изневерява. Той никога не би докоснал друга жена. Единственото, което искаше, бе да обича нея.

След първоначалния гняв суровите думи бяха изместени от нещо много по-лошо: мълчание. Задушаващо, тежко мълчание. Двамата обикаляха един около друг като ранени животни, а Ема, Адриан и дъщерите на Дан бяха като заложници в собствения си дом.

Мечтите на Ана да стартира собствен бизнес и да се занимава с обзавеждане бяха умрели в мига, в който нараненият поглед на Дан срещна нейния. Това беше последният път, когато я погледна в очите. Сега не можеше дори да се обърне към нея. Когато му се налагаше да я заговори – за нещо, свързано с децата, или за да я помоли да му подаде солта, – той измънкваше думите, вперил поглед в земята. А на Ана ѝ се искаше да изкрещи, да го разтърси, да го принуди да я погледне, но не смееше. Така че тя също свеждаше поглед, но не от болка, а от срам.

Децата, естествено, не разбираха какво се е случило. Не разбираха, но страдаха от последствията. Всеки ден обикаляха мълчаливо из къщата и се опитваха да се преструват, че всичко е както обикновено. Но тя отдавна не бе чувала смеха им.

Със сърце, изпълнено до пръсване с покаяние, Ана се наведе напред, зарови лице в прането и заплака.

* * *

Ето тук се бе случило всичко. Ерика влезе предпазливо в къщата, която изглеждаше така, сякаш всеки момент ще се срути. Постройката дълго време бе стояла необитаема и изоставена, подложена на дъжд и вятър, и сега почти по нищо не личеше, че някога тук е живяло семейство.

Ерика се наведе, за да мине под една дъска, която висеше от тавана. Под зимните ѝ ботуши пукаха счупени стъкла. На първия етаж нямаше нито един здрав прозорец. По пода и стените се виждаха ясни следи от случайни гости. Надраскани имена и думи, които означаваха нещо само за тези, които ги бяха писали, неприлични изрази и обиди, голяма част от които с правописни грешки. Хората, които се отдаваха на драскане по изоставени имоти, рядко показваха големи литературни заложби. Навсякъде бяха пръснати празни кенчета бира, а до едно одеяло, което изглеждаше толкова гнусно, че на Ерика ѝ се догади, имаше празен пакет презервативи. Снегът беше навалял вътре, образувайки малки преспи тук и там.

Цялата къща излъчваше мизерия и самота. Ерика извади снимките, които носеше в една папка в чантата си, за да ѝ помогнат да си представи някогашната обстановка. Снимките показваха съвсем различна къща – обзаведен дом, където живееха хора. Въпреки това тя настръхна, защото си личаха и следите от случилото се. Огледа се наоколо. Да, все още се забелязваше петното кръв върху дървения под. И четири отпечатъка от краката на дивана. Ерика отново погледна снимките и опита да се ориентира. Започна да си представя стаята от едно време, видя дивана, масичката пред него, фотьойла в ъгъла, телевизора върху шкафа, лампиона вляво от фотьойла. Сякаш всичко в стаята се материализира пред очите ѝ.

Но можеше да си представи и накълцания труп на Владек. Голямото му, мускулесто тяло, полуизлегнало се върху дивана. Червеният прорез, зейнал на гърлото му, разрезите по туловището, погледът му, насочен към тавана. И кръвта, стекла се в голяма локва на пода.

На снимките, направени от полицията след убийството, погледът на Лайла беше съвършено празен. Блузата ѝ бе почервеняла отпред. Дори по лицето ѝ имаше пръски кръв. Дългата ѝ руса коса висеше свободно. Изглеждаше млада. Съвсем различна от жената, която сега излежаваше доживотна присъда.

В случая не бе имало място за колебание. В убийството имаше известна логика, която всички бяха приели. Въпреки това Ерика имаше силното усещане, че нещо не се връзва. Ето защо преди половин година реши да пише за случая. Беше чувала за станалото още като дете – убийството на Владек и ужасната тайна на семейството. Историята за Къщата на ужасите спадаше към местния фолклор и с годините бе прераснала в легенда. Къщата беше място, където децата можеха да се подлагат на изпитания. Свърталище на духове, с което да плашат приятелите си, където да покажат храброст и да се опълчат на страха си от злото, спотаено в стените.

Ерика обърна гръб на старата всекидневна. Време беше да се качи на втория етаж. Крайниците ѝ се бяха вдървили от студ и тя подскочи няколко пъти на място, за да се стопли, преди да тръгне нагоре по стълбата. Пробваше внимателно всяко стъпало, преди да стъпи с цяла тежест. Не беше казвала на никого, че ще идва тук, и не искаше да пропадне през някоя изгнила дъска и да остане да лежи със счупен гръбнак.

Стъпалата я издържаха, но първите ѝ няколко крачки на пода на втория етаж бяха не по-малко предпазливи. Дъските скърцаха предупредително, но изглежда нямаше да поддадат, така че Ерика продължи по-уверено, оглеждайки се наоколо. Къщата беше малка и на горния етаж имаше само три стаи и миниатюрно антре. Точно до стълбището се намираше голямата спалня на Владек и Лайла. Мебелите бяха изнесени или откраднати и в стаята имаше само няколко мръсни и скъсани пердета. Тук също имаше кенчета бира, а мръсен матрак свидетелстваше, че някой или беше нощувал в празната къща, или я бе използвал за любовни дейности, далеч от бдителните очи на родителите си.

Ерика присви очи и се опита да визуализира стаята от снимките. Оранжев килим на пода, двойно легло с дървена рамка и завивки на големи зелени цветя. Стаята е била мебелирана по модата от седемдесетте години, а съдейки по снимките, е била чиста, спретната и идеално поддържана. Първия път, когато видя снимките, Ерика се изненада. От това, което знаеше за семейството, по-скоро бе очаквала в дома да цари хаос, да е мръсно и разхвърляно.

Излезе от спалнята на Лайла и Владек и влезе в едно по-малко помещение. Стаята на Петер. Ерика изрови съответната снимка от купчината, която държеше в ръка. Неговата стая също бе чиста и уютна, но леглото не беше оправено. Обзавеждането беше класическо, а стените бяха облепени със сини тапети с малки циркови фигури. Весели клоуни, слонове, окичени с цветни пера, тюлен с червена топка на носа. Беше красив детски тапет и Ерика разбираше защо са харесали точно този мотив. Вдигна поглед от снимката и разгледа стаята. Тук-там имаше запазени парчета от тапета, но по-голямата част се бе отлепила или беше надраскана. От дебелия мокет, който бе покривал целия под, днес нямаше и следа, с изключение на няколко следи от лепило по дървения под. Етажерката, някога пълна с книги и играчки, вече я нямаше. Липсваха и двата малки стола и масичката, която изглеждаше перфектна за малко дете, което обича да рисува. Нямаше го и леглото в ъгъла вляво от прозореца. Ерика настръхна. Прозорците бяха счупени дори тук и по пода се бе посипал сняг.

Умишлено бе оставила третата стая за последно. Стаята на Луис. Намираше се до тази на Петер и след като погледна снимката, на Ерика ѝ трябваха няколко секунди, за да се окопити. Контрастът бе особен. Стаята на Петер беше свежа и приятна, докато тази на Луис изглеждаше като затворническа килия, каквато в известен смисъл наистина е била. Ерика прокара пръст по голямото резе, което още се крепеше от външната страна на вратата, макар и увиснало само на няколко винта. Резе, сложено да държи вратата здраво затворена. Да държи затворено едно дете.

Ерика вдигна снимката пред себе си и прекрачи прага. Усети как косъмчетата по гърба и врата ѝ настръхват. В стаята витаеше зловеща атмосфера, но Ерика знаеше, че си въобразява. Нито къщите, нито стаите имаха памет или пък способност да запазват миналото. Просто знаеше какво се е случило в стаята на Луис и това я караше да се чувства некомфортно.

На снимката помещението беше съвсем голо. Вътре имаше единствено матрак, сложен направо на пода. Нямаше играчки или нормално легло. Ерика отиде до прозореца. Беше закован с дъски и ако не знаеше историята, би си помислила, че това е станало след опразването на къщата. Хвърли още един поглед към снимката. Същите дъски бяха стояли на прозореца още тогава. Едно дете, затворено в собствената си стая. Трагично, но това не беше най-лошото, което полицията бе открила, когато пристигнала в къщата след сигнала за убийството на Владек. Ерика настръхна. Сякаш я облъхна студен вятър, но това не се дължеше на счупен прозорец. Студът като че идваше от самата стая.

Наложи си да остане вътре още малко, не искаше да отстъпи пред злокобната атмосфера. Но все пак не можа да не въздъхне облекчено, когато се върна обратно в антрето. Тръгна към стълбата и слезе също толкова внимателно, колкото се беше качила. Оставаше ѝ да погледне само още едно място. Влезе в кухнята, където шкафовете бяха останали без врати и зееха празни. Печката и хладилника ги нямаше. По пода имаше миши изпражнения, които свидетелстваха, че гризачите свободно бяха влизали и излизали от къщата.

С леко разтреперана ръка тя натисна дръжката на вратата на мазето. Посрещна я същият странен хлад, който беше усетила в стаята на Луис. Изруга, щом погледна към гъстия мрак и осъзна, че не се е сетила да вземе фенер. Може би огледът на мазето можеше да почака. Но все пак пробва да опипа стената и накрая намери старомоден ключ. Завъртя го и като по чудо осветлението се включи. Нямаше как крушка от седемдесетте години още да работи, така че Ерика си отбеляза наум, че някой явно бе сложил нова.

Усещаше как пулсът ѝ се ускорява, докато слизаше по стълбите. По пътя надолу ѝ се наложи да заобикаля паяжини. Опита да не се поддава на чувството, че цялото тяло я сърби заради въображаемите паяци, шмугнали се под дрехите ѝ.

Стъпи на бетонния под и пое няколко дълбоки глътки въздух, за да се успокои. Това беше просто празно помещение в изоставена къща, нищо повече. И действително изглеждаше като съвсем обикновено мазе. Вътре бяха останали няколко рафта, както и стара масичка за инструменти, принадлежала на Владек, но инструментите ги нямаше. До нея стоеше празна туба, а в един ъгъл бяха захвърлени няколко смачкани стари вестника. Нищо, което да буди интерес. Освен една подробност: дългата три метра верига, завинтена за стената.

Ръцете на Ерика трепереха силно, докато търсеше снимка на мястото. Веригата си беше същата като едно време, само малко ръждясала. Липсваха обаче белезниците. Полицаите ги бяха взели със себе си, а в доклада пишеше, че се е наложило да ги срежат, понеже не открили ключа. Ерика клекна, докосна веригата, претегли я на ръка. Беше тежка и солидна, толкова стабилна, че с нея със сигурност би могъл да се окове и значително по-голям човек от едно слабо и недохранено седемгодишно момиче. Що за хора имаше по света?

Пригади ѝ се. Щеше да ѝ се наложи да прекъсне посещенията при Лайла за известно време. Не си представяше как би могла да я види отново, след като дойде тук и със собствените си очи видя следите от злината ѝ. Снимките бяха едно, но докато седеше с дългата и студена верига в ръце, Ерика си представи още по-ясно гледката, която бяха заварили полицаите в онзи мартенски ден през 1975-а. Почувства ужаса, който и те със сигурност са изпитали, когато са слезли тук и са открили детето, оковано за стената.

Нещо прошумоля в един ъгъл и Ерика бързо се изправи. Пулсът ѝ отново запрепуска. След това светлината угасна и тя изпищя. Паниката я обзе с пълна сила. Дишайки плитко и учестено, тя тръгна към стълбите, опипвайки пътя пред себе си. Навсякъде се чуваха странни, тихи звуци. Нещо докосна лицето ѝ и Ерика отново извика високо. Размаха бясно ръце около себе си, преди да осъзнае, че е попаднала на паяжина. Погнусена, тя се хвърли в посоката, където трябваше да се намира стълбата. Парапетът я удари право в диафрагмата и ѝ изкара въздуха. Крушката примигна и отново светна, но страхът вече беше обзел Ерика. Тя се хвана за парапета и се затича, препъвайки се, нагоре по стълбите. Пропусна едно от стъпалата и си удари пищяла, но все пак се добра до горе.

Затръшна вратата на мазето след себе си и изпълнена с благодарност се просна на пода в кухнята. Кракът и стомахът я боляха, но тя игнорира болката и се съсредоточи върху дишането си, за да притъпи паниката. Чувстваше се малко нелепо, но, изглежда, така и не беше надрасла детския си страх от тъмното. Ужасът, който усети там долу, прониза цялото ѝ тяло. За няколко мига преживя част от това, на което е била подложена Луис в мазето. Голямата разлика беше, че Ерика можеше да изтича нагоре към светлината и свободата, докато Луис е била прикована долу, в мрака.

Трагичната съдба на момичето за пръв път ѝ се яви в пълния си обхват и Ерика облегна глава на коленете си и заплака. За Луис.

* * *

Мартин наблюдаваше Марта, докато тя слагаше кафеварката. Не я беше срещал преди, но като всички останали в района той също бе чувал за ветеринаря на Фелбака и жена му. Точно както твърдяха, тя беше красива, но в красотата ѝ имаше някаква недостъпност. Чертите ѝ бяха леко хладни и усещането се подсилваше от факта, че лицето ѝ бе видимо пребледняло.

– Може би трябва да поговориш с някого – каза той.

– Имаш предвид със свещеник? Или психолог? – попита Марта и поклати глава. – Не за мен трябва да се тревожиш. Просто съм малко... разтърсена.

Тя беше свела поглед, но сега вдигна очи и се вгледа в него.

– Не спирам да мисля за семейството на Виктория. Тя най-накрая се върна само за да я загубят отново. Толкова младо и талантливо момиче...

Марта замълча.

– Да, ужасно е – каза Мартин.

Огледа кухнята. Не беше точно неуютна, но той подозираше, че обитателите на къщата не се интересуват много от обзавеждане. Вещите като че ли бяха избирани на случаен принцип и макар помещението да изглеждаше чисто, вътре се носеше лека миризма на коне.

– Знаете ли кой може да ѝ е причинил това? Възможно ли е и други момичета да са в опасност? – попита Марта, след което сервира кафето и седна срещу Мартин.

– Не можем да кажем нищо по този въпрос.

Искаше му се да има по-добър отговор и стомахът му се сви, когато си помисли за притеснението, което всички родители на млади момичета вероятно изпитваха. Прокашля се. Нямаше смисъл да задълбава в такива мисли. Трябваше да се съсредоточи върху работата си, а тя беше да открие какво се е случило с Виктория. Това бе единственият начин, по който можеше да им помогне.

– Разкажи ми какво се случи вчера – помоли я той и отпи от кафето.

Марта се замисли за няколко секунди. После му разправи с тих глас как излязла да поязди и как видяла от гората да се задава момиче. На няколко пъти се запъна, но Мартин не я подкани да продължи, а я остави да говори със собственото си темпо. Дори не можеше да си представи колко ужасяваща е била гледката.

– Когато видях, че това е Виктория, няколко пъти я извиках. Опитах да я предупредя за колата, но тя не реагира. Просто продължи напред, като робот.

– Не видя ли други коли наблизо? Или пък някой човек в гората или околностите?

Марта поклати глава.

– Не. Опитах да си припомня всички подробности, но не видях нищо повече, нито преди, нито след злополуката. Там бяхме само аз и шофьорът. Всичко стана толкова бързо, а и вниманието ми беше насочено към Виктория.

– Вие двете близки ли бяхте?

– Зависи какво имаш предвид – каза Марта и прокара пръст по ръба на чашата си. – Стремя се да поддържам близки отношения с всички момичета в конюшнята, а Виктория посещаваше училището по езда от много години. Тук сме като семейство. Може би понякога не най-образцовото, но все пак семейство. И Виктория беше част от него.

Тя извърна поглед и Мартин видя, че очите ѝ лъщят. Протегна се към една от салфетките на масата и ѝ я подаде. Марта я взе и попи внимателно крайчетата на очите си.

– Спомняш ли си около конюшнята да се е случвало нещо съмнително, някой да е наблюдавал момичетата? Може би тук е работил някой, когото би трябвало да разпитаме по-подробно? Знам, че вече сме задавали тези въпроси, но сега, след като Виктория бе открита наблизо, те отново са актуални.

Марта кимна.

– Разбирам, но мога само да повторя това, което вече съм казвала. Не сме имали проблеми, нито пък назначаваме допълнителен персонал. Училището е доста отдалечено и веднага бихме забелязали, ако някой започне да се навърта наоколо. Човекът, който е отвлякъл Виктория, трябва да я е забелязал някъде другаде. Тя все пак беше сладко момиче.

– Да, така е – каза Мартин. – А изглежда е била и мил човек. Как гледаха на нея другите момичета?

Марта си пое дълбоко дъх.

– Всички в конюшнята много харесваха Виктория. Доколкото знам, нямаше врагове или неприятели. Беше съвсем нормална тийнейджърка от стабилно семейство. Вероятно просто е имала лош късмет и е попаднала на болен човек.

– Мисля, че имаш право – съгласи се Мартин. – Макар че лош късмет ми се струва твърде меко казано в случая.

Той се изправи, за да приключи разговора.

– Така е – каза Марта, без да понечи да го изпрати до вратата. – Думите лош късмет не стигат, за да опишат станалото.

* * *

Най-тежкото през първите години беше еднообразието на дните. Но с времето рутината се превърна в спасително въже за Лайла. В това, че всеки ден изглеждаше като предишния, се криеше усещане за нещо добре познато, някаква сигурност, която държеше в шах ужаса от перспективата да продължи да живее. Опитите за самоубийство през първите години бяха предизвикани именно от това: страха, че животът се простира безкраен пред нея, докато тежестта на миналото я дърпа надолу в мрака. Благодарение на рутината тя свикна с това.

Сега обаче всичко се промени и теглото стана твърде голямо, за да може да го носи сама.

Лайла разлистваше вечерните вестници с треперещи пръсти. Можеха да ги четат само в общата стая. Другите затворнички чакаха своя ред и започваха да недоволстват, че Лайла се бави твърде много. Засега журналистите, изглежда, не знаеха много, но се опитваха да извлекат максимална полза от наличната информация. Жаждата за сензация в статиите я разстройваше. Знаеше какво е да бъдеш от другата страна на черните заглавия. Зад всеки такъв материал имаше истински живот, истинско страдание.

– Няма ли да приключваш вече? – каза Мариан и застана пред нея.

– След малко – измърмори Лайла, без да вдигне поглед.

– Окупирала си вестниците от цяла вечност. Дочитай каквото четеш и ги остави.

– Добре – каза тя и продължи да разглежда страниците, които от дълго време стояха разгърнати пред нея.

Мариан въздъхна, върна се на масата до прозореца и зачака.

Лайла не можеше да откъсне очи от снимката на лявата страница. Момичето изглеждаше толкова щастливо и невинно, неподозиращо какво зло има по света. Но Лайла би могла да ѝ каже. Да ѝ разправи как злото може да живее рамо до рамо с доброто в общество, където хората не свалят капаците си от очите си и отказват да видят какво има току под носа им. Но ако веднъж видиш злото отблизо, никога повече не можеш да си затвориш очите. Това беше нейното проклятие, нейната отговорност.

Тя сгъна бавно вестника, изправи се и го остави пред Мариан.

– Дайте ми го после, като свършите – каза тя.

– Добре – измърмори Мариан, която вече се беше залепила за развлекателните страници.

Лайла остана до нея за миг и се загледа в темето ѝ, наведено над статия за последния холивудски развод. Колко ли хубаво беше да си живееш с капаците.

* * *

Това проклето време. Мелберг не разбираше как чилийската му партньорка Рита изобщо бе могла да свикне да живее в страна с такъв ужасен климат. Самият той обмисляше да емигрира. Може би щеше да си струва усилието да отскочи до къщи и да си сложи по-топли дрехи, но не бе предположил, че ще му се наложи лично да влиза в гората. Да си шеф, означаваше да казваш на другите какво да правят и неговият план беше да дирижира събралата се група хора, да им каже в каква посока да тръгнат, а после да остане на топло в колата с голям термос кафе.

Но не стана така. Защото Хедстрьом, естествено, настоя те също да се включват в търсенето. Ама че глупост. Беше разхищение на шефските му ресурси да трамбова насам-натам, докато жизненоважни части от тялото му измръзват. Като бонус сигурно щеше да се разболее, а какво би станало с участъка тогава? Всичко щеше да се сгромоляса за няколко часа. Чудно как Хедстрьом не можеше да го осъзнае.

– Мамка му!

Ниските му обувки се хлъзнаха и той инстинктивно се хвана за един клон, за да запази равновесие. Маневрата разтърси дървото и от короната му се изсипа цяла купчина сняг, който покри Мелберг като студено одеяло, успя да му влезе под дрехите и полепна по гърба му.

– Как върви? – попита Патрик, който, изглежда, не мръзнеше ни най-малко с голямата си кожена шапка, солидните си ботуши и завидно дебелото си зимно яке.

Мелберг изтупа ядосано снега от себе си.

– Не е ли редно да се върна по-рано в управлението, за да подготвя пресконференцията, вместо да кисна тук?

– Аника ще се погрижи за това, пък и конференцията е чак в четири. Ще се справим.

– Във всеки случай искам да отбележа, че считам това за загуба на време. Вчерашният сняг отдавна е заличил следите ѝ, а дори кучетата не могат да надушат нещо в тоя студ.

Той кимна напред между дърветата, където се мяркаше едно от двете полицейски кучета с водач, които Патрик бе успял да повика. Кучетата вървяха отпред, за да не ги объркат новите следи и миризми.

– Какво точно каза, че търсим? – попита Матс, един от хората, които ангажираха чрез спортния клуб.

Набирането на доброволци протече учудващо бързо, всички искаха да помогнат и да допринесат с каквото могат.

– Всичко, което Виктория би могла да е оставила след себе си. Отпечатъци в снега, следи от кръв, счупени клони, да, всичко, което привлече вниманието ви.

Мелберг изреди точно това, което Патрик бе казал, докато информираше доброволците преди началото на търсенето.

– Също така се надяваме да открием къде биха могли да са я държали затворена – добави Патрик и дръпна шапката си още по-ниско над очите.

Мелберг я погледна със завист. Неговите очи го боляха, а косата, сресана над темето, не стигаше, за да стопли главата му.

– Не може да е вървяла дълго. Не и в състоянието, в което беше – измърмори той през тракащите си зъби.

– Да, ако се е придвижвала пеша – каза Патрик и продължи бавно напред, оглеждайки подробно земята и околностите. – Но е възможно да е успяла да открадне кола например. Ако извършителят е опитвал да я премести някъде другаде. Или може би е била пусната тук нарочно.

– Извършителят наистина ли би я освободил доброволно? Защо? Това би било твърде рисковано за него.

– Защо? – попита Патрик и спря. – Тя не е можела да говори, нито да вижда. Сигурно е била сериозно травматизирана. А и предполагаемо си имаме работа с извършител, който започва да се чувства самоуверен, понеже са минали две години, без полицията да намери и следа от изчезналите момичета. Може би е искал да се подиграе с нас, като пусне една от жертвите си и ни покаже какво е сторил. Докато не знаем нищо, не можем да правим предположения. Не можем да приемем, че е била държана в тази местност, както не можем да приемем и обратното.

– Да, да, няма нужда да ми говориш като на новобранец – каза Мелберг. – Знам всичко това, разбира се. Просто задавам въпросите, които знам, че ще зададе обществото.

Патрик не отговори, а наведе глава и отново насочи вниманието си към земята. Мелберг сви рамене. Младите колеги бяха толкова докачливи. Той скръсти ръце на гърдите си и опита да накара зъбите си да спрат да тракат. Още половин час, после смяташе да ръководи работата от колата. Разхищението на ресурси все пак трябваше да има някаква граница. Надяваше се, че кафето в термоса все още ще е топло дотогава.

* * *

Мартин не завиждаше на Патрик и Мелберг, които бяха навън в снега. Той самият все едно спечели от лотарията със задачата да говори с Марта и Тюра. Всъщност не смяташе, че е най-добре Патрик лично да отделя време за претърсването на гората, но през годините съвместна работа Мартин беше опознал колегата си достатъчно добре, че да може да разбере решението му. За Патрик беше важно да се доближи до жертвата, физически да бъде на същото място, да усеща същите миризми, да чува същите шумове, за да добие представа за случилото се. Тази му способност, тази интуиция беше силата на Патрик. А това, че покрай търсенето бе намерил работа и на Мелберг, беше положителен страничен ефект.

Надяваше се, че интуицията на Патрик ще го отведе в правилната посока. Защото голямата загадка бе в това, че Виктория бе изчезнала без следа. Нямаха представа къде се е намирала през изминалите месеци, така че наистина имаха нужда да попаднат на нещо ново в гората. Ако това не се получеше и аутопсията също не разкриеше нещо конкретно, нямаше да им е лесно да открият нов ъгъл, от който да подходят към случая.

След изчезването на Виктория бяха говорили с всеки човек, с когото тя бе могла да има контакт. Преровиха стаята ѝ, прегледаха компютъра ѝ, провериха чат контактите, пощата, есемесите – без резултат. Патрик си сътрудничеше с останалите управления и те отделиха много време в търсене на някакъв общ знаменател между Виктория и останалите изчезнали момичета. Но не откриха връзка. Момичетата като че ли нямаха общи интереси, не харесваха една и съща музика, нямаха контакт една с друга, нито членуваха в едни и същи интернет форуми или нещо такова. Никой от обкръжението на Виктория не познаваше някое от другите момичета.

Мартин се изправи и отиде в кухнята, за да си налее още кафе. Напоследък вероятно пиеше твърде много кафе, но заради всички безсънни нощи имаше нужда от кофеин, за да може изобщо да функционира. Когато Пия умря, лекарите му предписаха приспивателни и анксиолитици и той пробва да ги взима известно време. Но таблетките сякаш го загръщаха с мокро одеяло от безразличие. Това го плашеше, така че в деня, когато погребаха Пия, Мартин ги хвърли в кошчето. Понастоящем едва си спомняше какво е да спиш цяла нощ. Дните му бавно се подобряваха. Работеше здраво, взимаше Тюва от детската градина, готвеше, чистеше, играеше с нея, четеше ѝ приказки, слагаше я да спи – стига да имаше с какво да се занимава, успяваше да се вземе в ръце. Но нощем тъгата и мислите го надмогваха. Час подир час лежеше и се взираше в тавана, докато спомените се нижеха един след друг и го изпълваха с непоносима мъка и копнеж по един живот, който никога повече нямаше да се върне.

– Как си?

Аника сложи ръка на рамото му и Мартин осъзна, че стои прав с каната кафе в ръка.

– Все още спя малко лошо – каза той и си наля. – Искаш ли?

– Да, благодаря – каза Аника и се пресегна към чашата си.

Ернст се зададе бавно откъм стаята на Мелберг, вероятно надявайки се, че паузата за кафе в кухнята може би ще означава някакво лакомство за него. Щом седнаха, той легна под масата и подпря глава на лапите си, следейки внимателно всяко тяхно движение.

– Не му давай нищо – каза Аника. – Започнал е да става твърде дебел. Рита прави каквото може, за да го раздвижва, но не успява да поддържа високото темпо, което е необходимо, за да компенсира всичката погълната храна.

– За Ернст или за Бертил говориш?

– Отнася се и за двамата, спор няма – каза Аника и се усмихна, но после отново стана сериозна. – Как се чувстваш в действителност?

– Добре съм – отговори той, но видя скептичното ѝ изражение. – Сигурен съм. Просто спя зле.

– Някой помага ли ти с Тюва? Все пак трябва да имаш време и да си починеш.

– Родителите на Пия са страхотни, моите също. Така че няма страшно, но... Тя ми липсва. Никой не може да ми помогне за това. Благодарен съм за всички хубави спомени, но в същото време ми се иска да можех да ги изтръгна от тялото си, защото именно от хубавото боли толкова много. А не искам да продължавам да живея така!

Той потисна риданията си. Не искаше да плаче на работа. Това беше свободната му зона и не искаше мъката да нахлуе и тук, така че вече да няма къде да избяга от болката.

Аника го погледна състрадателно.

– Иска ми се да имах куп утешителни и мъдри мисли, които да споделя с теб. Но нямам представа какво ти е. Само като си помисля, че бих могла да изгубя Ленарт, и усещам как се разпадам. Мога да ти кажа единствено, че ще отнеме време, но аз съм тук, за каквото и да става въпрос. Знаеш го, нали?

Мартин кимна.

– И опитай да поспиш малко. Започваш да приличаш на изстискан парцал. Знам, че не искаш да взимаш приспивателни, но отиди в аптеката и виж дали имат нещо, което може да ти помогне.

– Да, бих могъл да го направя – каза той и реши, че всъщност си струва да опита. Нямаше да издържи още дълго, ако нощем не започнеше да спи поне по два часа без прекъсване.

Аника се изправи и наля още кафе в чашите им. Ернст вдигна глава с надежда, но отново я облегна на лапите си, щом осъзна, че няма да получи кифла.

– Какво казаха от другите управления за идеята с профила на извършителя?

Мартин умишлено смени темата. Загрижеността на Аника го стопли, но беше твърде изтощително да говори за мъката си по Пия.

– Изглежда, смятат, че идеята е добра. От никой участък не са правили такъв профил, а всякакви нови предложения са добре дошли. Случилото се е разтърсило и колегите. Всички си мислят едно и също: и техните изчезнали момичета ли ги е сполетяла такава съдба? Притесняват се и как ще реагират семействата, когато научат подробностите. Да се надяваме, че това няма да стане веднага.

– Дано, но се съмнявам. Хората като че имат нездравословна склонност да клюкарстват пред пресата. А като се има предвид колко болнични служители са видели раните на Виктория, за съжаление, мисля, че информацията ще изтече скоро, ако това вече не е станало.

Аника кимна.

– Ако е така, ще разберем по време на пресконференцията.

– Всичко готово ли е?

– Да, остава само въпросът дали има начин да задържим Мелберг настрана. Тогава бих била значително по-спокойна.

Мартин вдигна вежда и Аника направи отбранителен жест с ръце.

– Знам, нищо не би могло да го спре. Дори смъртта. Би се надигнал от гроба като Лазар, само и само да може да присъства на пресконференцията.

– Съвсем верен анализ...

Мартин остави чашата си в миялната машина и се канеше да излезе от кухнята, но се спря и прегърна Аника.

– Благодаря – каза той. – Сега отивам да се срещна с Тюра Хансон. Вече трябва да се е прибрала от училище.

Ернст го последва в коридора с мрачно изражение. Що се отнася до него, паузата за кафе се бе оказала голямо разочарование.

Фелбака, 1967

Животът беше прекрасен. Фантастичен и напълно нереален, но все пак съвсем естествен. През онова горещо лято всичко се промени. Когато циркът потегли от Фелбака, Владек не тръгна с останалите. Двамата с Лайла си бяха уредили среща вечерта след последното представление и следвайки мълчаливото им споразумение, той събра багажа си и я последва в апартамента ѝ. Беше изоставил всичко заради нея. Майка си и братята си. Живота и културата си. Своя свят.

Оттогава бяха по-щастливи, отколкото тя бе смятала, че е възможно. Всяка вечер заспиваха прегърнати в леглото ѝ, което беше твърде малко, но въпреки това побираше тях двамата и любовта им. Всъщност целият им дом беше твърде малък. Владек обаче явно се чувстваше отлично в едностайния апартамент с кухненски бокс. Гъчкаха се в тясното пространство, а любовта им растеше с всеки изминал ден.

А сега семейството им щеше да се увеличи с още един член. Лайла докосна корема си с ръка. Малката издутина още беше почти невидима за хората, които не знаеха, но Лайла не можеше да се сдържи и току я галеше с длан. Трябваше едва ли не да се ощипе, за да се увери, че това е истина. Че щяха да бъдат родители.

Владек се зададе през градинката на жилищната сграда, точно по времето, по което всеки ден се прибираше от работа. Тя все още имаше чувството, че получава токов удар всеки път, щом го види. Той сякаш усети погледа ѝ, защото вдигна глава към прозореца им и ѝ махна с широка усмивка, пълна с любов. Лайла му махна в отговор и отново погали корема си.

Татко как се чувства днес?

Юнас целуна майка си по бузата, седна до кухненската маса и опита да се усмихне. Хелга, изглежда, не чу въпроса.

– Направо е ужасно онова, което се е случило с момичето от конюшнята – каза тя и сложи чиния с дебели резени пресен пандишпан пред него. – Сигурно е трудно за всички ви.

Юнас взе най-горното парче и отхапа голяма хапка.

– Глезиш ме, мамо. Или може да се каже, че ме угояваш.

– Хайде сега. Беше толкова слабичък като малък. Брояха ти се ребрата.

– Знам. Чувал съм го хиляди пъти: колко малък съм бил, като съм се родил. Но сега съм почти метър и деветдесет и нямам проблеми с апетита.

– Хубаво е, че ядеш, като се има предвид колко се движиш. Цялото това тичане. Няма как да е полезно.

– Да, знае се, че движението е опасно за здравето. Ти никога ли не си спортувала? Дори на младини?

Юнас се протегна и си взе още едно парче сладкиш.

– На младини? Казваш го все едно съм прастара.

Интонацията на Хелга беше строга, но тя не можа да сдържи смеха, който изпъна крайчетата на устата ѝ. Юнас винаги успяваше да я разсмее.

– Не, не прастара. По-скоро бих използвал думата антична.

– Я го гледай – каза тя и го удари леко по рамото. – Ако не се държиш прилично, няма да получаваш повече пандишпан, нито домашно приготвена храна. Ще трябва да се задоволяваш с това, което ти сервира Марта.

– Боже господи, тогава с Моли ще умрем от глад – каза той и взе последното парче.

– На момичетата в конюшнята сигурно им е тежко, че една от приятелките им я е сполетял такъв ужас – повтори Хелга и избърса няколко невидими трохи от плота.

Кухнята винаги блестеше от чистота. Юнас не си спомняше някога да е виждал помещението мръсно. Майка му вечно беше в движение: чистеше, подреждаше, печеше, готвеше, грижеше се за баща му. Той се огледа. Родителите му не бяха много по обновленията, така че кухнята си оставаше непроменена през годините. Тапетите, вратите на шкафовете, линолеумът, мебелите, всичко беше такова, каквото си го спомняше от детството си. Единствено хладилникът и печката бяха сменени, макар и неохотно. Но на него му харесваше, че всичко си е същото. Това придаваше някаква устойчивост на съществуването му.

– Да, шокът е голям, естествено. С Марта ще говорим с момичетата следобед – каза той. – Но не се притеснявай за това, майко.

– Не, няма – каза тя и взе чинията, в която бяха останали само трохи. – Как мина вчера с кравата?

– Добре. Имаше малко усложнения, защото...

– ЮНАААС! – гласът на баща му прогърмя от горния етаж. – Там ли си?

Раздразнението отекна между стените и Юнас видя стиснатата челюст на майка си.

– Най-добре да се качиш – каза тя и започна да бърше масата с мокър парцал. – Ядоса се, че вчера не дойде.

Юнас кимна и тръгна нагоре по стълбите. Усещаше как майка му гледа след него.

* * *

Ерика още трепереше, когато стигна до детската градина. Часът беше едва два, а те обикновено не взимаха децата преди четири, но след случката в мазето изпитваше такава нужда да ги види, че бе решила да отиде по-рано в градината. Копнееше да прегърне децата и да чуе веселите им гласове, които да изпълнят цялото ѝ съществуване.

– Мамо!

Антон се затича към нея с разперени ръце. Беше мръсен от глава до пети, а едното му ухо стърчеше изпод шапката. Беше толкова сладък, че на Ерика ѝ се стори, че сърцето ѝ ще се пръсне. Клекна и протегна ръце, за да го улови. Щеше да се изцапа, но това нямаше значение.

– Мамо!

В двора на детската градина се чу още един тънък глас и Ноел също се втурна към тях. Целият беше облечен в червено, вместо в синьо като Антон, но шапката му беше наклонена на една страна точно като тази на брат му. Толкова си приличаха, но бяха и толкова различни.

Ерика сложи Антон на дясното си коляно и улови и второто мръсно дете, което зарови лице в шията ѝ. Носът на Ноел беше леден и тя се засмя.

– Ах ти, кубче лед такова, искаш да стоплиш носа си в мама, а? – каза тя и го ощипа по нослето.

Той се засмя, след което вдигна пуловера ѝ и допря студените си и кални ръкавици до корема ѝ, а Ерика запищя като луда. Момчетата завиха от смях.

– Ама че сте калпазани! Чака ви топла баня, когато се приберем – каза тя, изправи се и дръпна пуловера си надолу. – Хайде, хлапаци, да отидем да вземем сестра ви.

Ерика посочи към отделението на Мая. Близнаците обичаха да ходят с нея при сестра си, защото можеха да се включат за малко в пакостите на големите деца от групата ѝ. Мая се радваше не по-малко, когато дойдеха. Като се имаше предвид каква напаст можеха да бъдат, малките ѝ братя получаваха незаслужено много любов от нейна страна.

Обикновено, когато се прибираха, започваше голямото почистване. Това беше нещо, което Ерика ненавиждаше, но днес не ѝ пукаше, че антрето се е изкаляло, нито пък че Ноел е легнал на пода и крещи, протестирайки срещу неясно какво. Нищо от това нямаше значение, след като беше слязла в мазето на семейство Ковалски и бе доловила ужаса, който Луис трябва да е изпитвала, докато е седяла окована в мрака.

Нейните деца обаче бяха живи и на светло. Те самите бяха светлина. Писъците на Ноел, които обикновено ѝ лазеха по нервите, сега нямаха никакъв ефект. Тя просто го погали по главата и той изненадан млъкна.

– Хайде, да отидем да ви изкъпем. После ще размразим ужасно много от кифлите на баба и ще ги изядем пред телевизора с по чаша топъл шоколад. Добре ли ви звучи? – попита Ерика и се усмихна на децата, седнали в калната локва в антрето. – И днес можем да пропуснем вечерята. Вместо това ще изядем всички остатъци сладолед в камерата. И можете да си легнете колкото късно искате.

Настана тишина. Мая я погледна сериозно, отиде до нея и сложи ръка на челото ѝ.

– Мамо, да не си болна?

Ерика се разсмя с цяло гърло.

– Не, милички – каза тя и придърпа и трите деца към себе си. – Мама нито е болна, нито е полудяла. Просто ви обичам невероятно много.

Прегърна ги силно и почувства близостта им. Но пред себе си видя друго дете. Малко момиче, седнало само в мрака.

* * *

Рики пазеше тайната ѝ дълбоко в себе си, в едно специално кътче. Откакто Виктория изчезна, той въртеше и превърташе информацията в главата си, анализираше я от всеки възможен ъгъл и се опитваше да разбере дали по някакъв начин може да е свързана с изчезването. Не му се вярваше, но съмнението оставаше. Ами ако... Тези две думи все се въртяха в главата му, особено вечер, когато лежеше и се взираше в тавана: ами ако. Въпросът беше дали е сбъркал, дали мълчанието му бе ужасна грешка. В същото време беше толкова просто да задържи тайната в себе си, заровена завинаги, както сега щеше да бъде заровена Виктория.

– Рики?

Стресна се от гласа на Йоста. Седеше си на дивана и почти бе забравил за полицая и всичките му въпроси.

– Сещаш ли се за още нещо, което може да има отношение към разследването? Сега, след като може би се оказва, че Виктория е била държана някъде наблизо.

Гласът на Йоста звучеше меко и тъжно и Рики виждаше колко е изморен. Харесваше възрастния мъж, който беше връзката им с полицията през последните месеци. Знаеше, че Йоста също го харесва. Винаги се беше разбирал с големите и още от малък често му казваха, че имал душа на възрастен. Може би беше така? Във всеки случай имаше чувството, че от вчера е остарял с хиляда години. От мига, в който Виктория умря, вече не очакваше нищо от предстоящия си живот.

Поклати глава.

– Не, вече разказах всичко, което знам. Виктория беше обикновено момиче, с обикновени приятели и интереси. А ние сме нормално семейство – е, почти...

Той се усмихна и погледна майка си, но тя не отвърна на усмивката му. Хуморът, който винаги ги бе обединявал, бе изчезнал с Виктория.

– Чух от съседите, че сте помолили за помощ при претърсването на околните гори. Смяташ ли, че това може да даде резултат?

Маркус погледна Йоста с надежда. Лицето му беше посивяло от изтощение.

– Да се надяваме. Хората се стекоха да помагат, така че с малко късмет може би ще открием нещо. Все някъде трябва да са я държали.

– Ами другите момичета? Тези, за които писаха вестниците? – попита Хелена и се протегна към чашата кафе.

Ръката ѝ трепереше и Рики го заболя сърцето, като видя колко е отслабнала. Тя и преди беше дребна и деликатна, но сега бе толкова изтъняла, че скелетът ѝ се очертаваше под кожата.

– Продължаваме да си сътрудничим с другите полицейски управления. Всички искат да разрешат случая, така че си помагаме и обменяме информация. Ще вложим всички сили да открием кой е отвлякъл Виктория, а вероятно и другите момичета.

– Имам предвид... – Хелена се поколеба. – Мислите ли, че същото нещо...

Тя не можа да завърши изречението, но Йоста разбра какво иска да попита.

– Не знаем. Но, да, вероятно...

Той също не довърши.

Рики преглътна. Не искаше да мисли за това, на което е била подложена Виктория. Но въпреки това картините си пробиха път до съзнанието му и гърлото му се сви. Красивите ѝ сини очи, в които винаги бе имало такава топлина. Такива искаше да си ги спомня. Не можеше да мисли за ужасяващите дупки на тяхно място.

– Следобед ще има пресконференция – каза Йоста след кратко мълчание. – За съжаление, журналистите сигурно също ще ви потърсят. Изчезването на момичетата отдавна е новина от национално значение, така че сега... ами, добре ще е да сте подготвени.

– Те вече идваха няколко пъти – каза Маркус. – Звънят и по телефона, но спряхме да вдигаме.

– Не проумявам защо не могат да ни оставят на мира – каза Хелена и поклати глава, а тъмната ѝ коса леко се развя около лицето ѝ. – Не разбират ли...

– За жалост, не разбират – каза Йоста и се изправи. – Сега трябва да се връщам в управлението. Но не се колебайте да ми се обаждате. Денонощно съм до телефона. Обещавам да ви държа в течение.

Той се обърна към Рики и сложи ръка на рамото му.

– Грижи се за майка си и баща си.

– Ще направя каквото мога.

Усещаше как отговорността тежи на плещите му. Но Йоста имаше право. В момента беше по-силен и от двамата си родители. На него се падаше да крепи семейството.

* * *

Сълзи на разочарование напираха в очите на Моли. Тя тропна с крак по пода на конюшнята толкова силно, че наоколо се вдигна прах.

– Това са пълни глупости, по дяволите!

– Не използвай такъв език, ако обичаш.

Гласът на Марта беше леденостуден и Моли усети как се свива. Но гневът ѝ беше твърде голям, за да може да се въздържи.

– Но аз искам! И смятам да кажа на Юнас.

– Знам, че искаш – каза Марта и скръсти ръце. – Но предвид обстоятелствата, не може. Юнас също мисли като мен.

– Какви „обстоятелства“? Не мога да променя станалото с Виктория. Защо да страдам заради това?

Сълзите потекоха и Моли трескаво ги избърса с ръкава на якето си. Погледна крадешком към Марта, за да види дали това ще я размекне, но в действителност вече знаеше отговора. Лицето на Марта не трепна. Тя просто я гледаше с онова сдържано изражение, което Моли мразеше. Понякога ѝ се искаше Марта да може да се ядоса, да се разкрещи и да заругае, да покаже чувства. Но тя бе все така спокойна. И никога не отстъпваше и не се вслушваше в другия.

Моли заплака. Носът ѝ също потече и ръкавът ѝ се изцапа.

– Това е първото състезание за сезона! Не разбирам защо да не мога да се запиша само заради това с Виктория. Нали не съм я убила аз!

Плесницата опари кожата ѝ, преди Моли да се усети какво става. Тя вдигна невярващо ръка към бузата си. Това бе първият път, когато Марта я удряше. Първият път, когато изобщо някой я удряше. Сълзите ѝ спряха внезапно и Моли вдигна поглед към жената пред нея. Марта отново представляваше самото спокойствие, скръстила ръце върху зелената ватирана жилетка за езда.

– Достатъчно – каза тя. – Дръж се нормално, не като някаква разглезена хлапачка.

Думите на Марта я жегнаха не по-малко от шамара. Никога не я бяха наричали разглезена хлапачка. Да, може би другите момичета от конюшнята говореха такива неща зад гърба ѝ, но това беше просто защото завиждаха.

Моли продължи да се взира в Марта, все още с ръка на бузата. После се обърна кръгом и избяга навън. Другите момичета зашепнаха, когато я видяха да тича разплакана през двора, но това не я интересуваше. Сигурно щяха да си помислят, че плаче заради Виктория. Както правеха всички останали от вчера насам.

Изтича до дома си, заобиколи къщата и опита да отвори вратата на клиниката, но беше заключено. Вътре беше тъмно, Юнас го нямаше. Моли остана известно време отвън в снега, пристъпвайки от крак на крак, за да се стопли. Замисли се къде може да е той, след което отново хукна.

Стигна до къщата на родителите му и отвори рязко вратата.

– Бабо!

– Исусе, да няма пожар?

Хелга се появи в антрето, бършейки ръцете си с кухненска кърпа.

– Юнас тук ли е? Трябва да говоря с него.

– Успокой се. Така си се разхлипала, че едва чувам какво говориш. За момичето, което Марта откри вчера, ли става дума?

Моли поклати глава. Междувременно Хелга я беше отвела в кухнята и я бе сложила да седне.

– Аз... аз...

Гласът ѝ се накъса и Моли си пое дълбоко дъх няколко пъти. Атмосферата в кухнята ѝ помогна да се успокои. При баба времето сякаш беше спряло, светът отвън продължаваше да лети напред, докато тук вътре всичко си беше както преди.

– Трябва да говоря с Юнас. Марта иска да ми забрани да отида на състезанието този уикенд.

Тя изхълца и млъкна за малко, за да може баба да разбере и оцени колко несправедливо беше всичко.

Хелга също седна.

– Да, Марта обича да командва. Провери какво ще каже баща ти. Състезанието важно ли е?

– Да, важно е! Но Марта казва, че сега не било подходящо да участвам, заради станалото с Виктория. Вярно, ужасно тъжно е, но не разбирам защо трябва да пропускам състезанието. Сега онази маймуна Линда Бергвал сигурно ще спечели и после няма да може да се говори с нея, въпреки че знае, че бих я победила, ако можех да участвам. Ще умра, ако утре не ме пуснат да се състезавам!

С драматичен жест тя облегна глава на ръцете си и захлипа. Хелга я потупа по рамото.

– Хайде, не е толкова страшно, а и все пак родителите ти решават. Те обикалят цялата страна заради теб. Ако решат, че трябва да се въздържиш от участие... ами, няма какво толкова да се направи.

– Но Юнас би трябвало да ме разбере, не мислиш ли? – каза Моли и погледна Хелга умолително.

– Знаеш ли, познавам баща ти, откакто беше ей толкова голям – каза Хелга и отмери един сантиметър между палеца и показалеца си. – Познавам и майка ти от доста време. Повярвай ми, не можеш да убедиш никого от тях да направи нещо, което не иска. Така че, ако бях на твое място, щях да спра да се оплаквам и вместо това да се съсредоточа върху следващото състезание.

Моли избърса лице със салфетката, която Хелга ѝ подаде. После издуха хубаво носа си и се изправи, за да хвърли салфетката в кошчето. Най-лошото беше, че баба имаше право. Безсмислено беше да опитва да говори с родителите си, след като бяха взели решение. Но все пак мислеше да опита. Може би въпреки всичко Юнас щеше да застане на нейна страна.

* * *

На Патрик му трябваше цял час, докато се размрази, а на Мелберг щеше да му е нужно още повече време. Да тръгне в гората на минус седемнайсет градуса с тънки ниски обувки и анорак си беше лудост, и сега Мелберг седеше в ъгъла на конферентната зала с посинели устни.

– Как си, Бертил? Студено ли ти е? – попита Патрик.

– По дяволите – каза Мелберг, докато разперваше и свиваше ръце, за да се стопли. – Трябва ми голяма чаша уиски, за да се размразя отвътре.

Патрик настръхна при мисълта Бертил Мелберг да се появи пиян на пресконференция. Само че въпросът беше дали трезвият вариант е кой знае колко по-добър.

– Как смяташ да процедираме? – попита той.

– Мисля да водя цялата конференция, а ти да ме подкрепяш при нужда. Медиите искат силна ръководна фигура, към която да могат да се обърнат в ситуации като тази.

Мелберг се опитваше да звучи авторитетно, поне доколкото му беше възможно предвид тракащите му зъби.

– Разбира се – каза Патрик и вътрешно въздъхна толкова тежко, че почти реши, че Мелберг може да го е чул.

Пак старата песен. Беше също толкова трудно да накараш Бертил да свърши нещо полезно за разследването, колкото да ловиш мухи с пръчици за хранене. Но ако ставаше дума за публични изяви или за обиране на лаврите след свършената работа, той направо нямаше спиране.

– Ще пуснеш ли хиените?

Мелберг кимна на Аника, която се изправи и тръгна към вратата. Беше подготвила всичко, докато те бяха в гората. После с Мелберг преговориха набързо най-важните точки, като той получи и лист с помощни бележки. Нямаше какво повече да направят, освен да стискат палци и да се надяват, че Бертил няма да ги изложи повече от необходимото.

Журналистите влязоха бавно и Патрик поздрави неколцина от тях, които познаваше – както репортери от местни медии, така и някои от националната преса, с които се беше сблъсквал по различни поводи. Както обикновено, видя и няколко нови лица. Във вестниците, изглежда, имаше голямо текучество.

Репортерите се настаниха, бърборейки помежду си, докато фотографите се бутаха като луди, за да заемат най-добрите позиции. Патрик се надяваше, че устните на Мелберг няма да са толкова сини на снимките, че шефът му няма да изглежда така, сякаш мястото му е в моргата.

– Всички ли са тук? – попита Мелберг и потръпна, все едно го бе втресло. – Ще отговорим на въпросите ви след малко. Първо ще дам думата на Патрик Хедстрьом, който ще обобщи накратко случилото се.

Патрик го погледна учудено. Може би Мелберг все пак бе осъзнал, че не разполага с нужния поглед върху разследването, за да говори пред събралите се журналисти.

– Разбира се, благодаря...

Патрик се прокашля и застана до Мелберг. Съсредоточи се за миг, обмисляйки какво да каже и какво да пропусне. Една непредпазлива дума можеше да бъде пагубна, но в същото време медиите бяха връзката им с един от най-важните ресурси за всяко разследване: обществото. Трябваше да им даде умерено количество подбрана информация, създавайки верижна реакция, която да се върне при тях под формата на сигнали от обикновените хора. През всички години като полицай, Патрик беше научил, че винаги има хора, които са видели или чули нещо, което може да е от полза, без самите те да го осъзнават. Прекомерната информация обаче можеше да даде предимство на извършителя. Ако той или тя знаеше с какви улики разполага полицията, щеше да може по-лесно да заличи следите си или чисто и просто да избегне същите грешки следващия път. Именно от това се бояха най-много в момента – че може да има ново отвличане. Серийните престъпници обикновено не спираха сами и Патрик имаше неприятното чувство, че този също няма да го направи.

– Вчера Виктория Халберг се е появила в горист район източно от Фелбака. Била е прегазена от автомобил, като без съмнение става въпрос за злополука. Беше откарана в болница „Удевала“, където лекарите положиха големи усилия да спасят живота ѝ. За съжаление, нараняванията ѝ бяха твърде сериозни и в 11,14 беше обявена за мъртва.

Той направи пауза и се протегна към една от чашите с вода, които Аника бе оставила на масата.

– Претърсихме района, където е била открита. Искам да се възползвам от случая и да благодаря на всички жители на Фелбака, които се притекоха на помощ. Иначе нямам много какво да добавя. Естествено, продължаваме да си сътрудничим с полицейските управления, които имат подобни случаи, за да могат да открият момичетата и да заловим човека, който ги е отвлякъл.

Патрик отпи още една глътка вода и каза:

– Въпроси?

Всички вдигнаха ръце едновременно, а някои заговориха, без да са получили думата. Фотоапаратите най-отпред не спираха да щракат и Патрик потисна импулса да провери как стои косата му. Беше странно усещане да видиш лицето си отпечатано в голям формат на страниците на вечерните вестници.

– Шел?

Той посочи Шел Рингхолм от „Бохусленинген“, най-големият местен вестник. Шел беше помагал на полицията при предишни разследвания и Патрик с радост му обръщаше малко повече внимание.

– Спомена, че е имала наранявания. Какви? При сблъсъка с автомобила ли ги е получила, или някои са отпреди това?

– Не мога да отговоря на този въпрос – отвърна Патрик. – Мога само да кажа, че е била прегазена от кола и след това е починала от раните си.

– Имаме информация, че е била подложена на някакъв вид изтезания – продължи Шел.

Патрик преглътна и видя пред себе си Виктория, празните ѝ очни кухини, устата без език. Но това бяха данни, които трябваше да запазят за себе си. Проклинаше хората, които не могат да си траят. Наистина ли беше нужно да говорят за тези неща?

– С оглед на разследването не можем да съобщим подробности относно нараняванията на Виктория и тяхната степен.

Шел тръгна да казва още нещо, но Патрик вдигна ръка и даде думата на Свен Никласон, репортерът на „Експресен“. С него също бяха работили заедно и Патрик знаеше, че Никласон има остър ум и никога не пише неща, които могат да навредят на разследването.

– Има ли улики, които да сочат, че е била подложена на сексуално насилие? И открили ли сте вече връзка между изчезналите момичета?

– Още не знаем. Аутопсията ще бъде извършена утре. А що се отнася до другите момичета, за момента не мога да разкрия какво знаем за евентуалната връзка между тях. Но както казах, работим заедно с другите управления и съм убеден, че това ще доведе до залавянето на извършителя.

– Сигурни ли сте, че говорим за един извършител? – попита пратеникът на „Афтонбладет“, без да чака покана. – Възможно ли е да са няколко, или дори цяла група? Разглеждали ли сте например възможността случаите да са свързани с трафик на хора?

– Към момента не се придържаме само към една версия, като това важи и за броя на извършителите. Разбира се, минавала ни е мисълта за трафик на хора, но случаят с Виктория до голяма степен противоречи на тази теория.

– Защо? – настоя репортерът от „Афтонбладет“.

– Защото раните ѝ са били от такова естество, че не може да става дума за търговия с тялото ѝ – каза Шел и изгледа Патрик изпитателно.

Патрик замълча. Заключението беше напълно вярно и разкриваше повече, отколкото му се искаше, но докато той самият не го потвърдеше, вестниците можеха единствено да изказват предположения.

– Вече казах, че разследваме всички възможни следи, както по-вероятните, така и по-малко вероятните. Не изключваме нищо.

Остави журналистите да задават въпроси още петнайсетина минути, но не можа да им каже почти нищо или защото не знаеше отговорите, или защото информацията беше секретна. За съжаление, твърде много от въпросите спадаха към първата категория. Колкото повече неща го питаха, толкова по-ясно ставаше, че полицията всъщност знае доста малко. Бяха изминали четири месеца от изчезването на Виктория. Другите управления разследваха още по-отдавна. И въпреки това не разполагаха с нищо. Фрустриран, Патрик реши да сложи край на въпросите.

– Бертил, искаш ли да кажеш нещо за завършек?

Патрик отстъпи встрани, така че Мелберг да се почувства все едно той е водил пресконференцията.

– Да, бих искал да се възползвам от възможността да кажа, че въпреки трагедията имахме късмет, че първото открито момиче се появи тъкмо в нашия район, като се има предвид уникалната компетентност, с която разполагаме в това управление. Под мое ръководство сме разрешили редица небезизвестни случаи, пък и предходният ми опит е...

– Мога единствено да се съглася. Благодарим ви за въпросите. Предполагам, че скоро пак ще се видим.

Мелберг го зяпна.

– Не бях свършил – изръмжа той. – Исках да изтъкна времето, което съм прекарал в полицията в Гьотеборг, както и дългогодишния си опит с полицейска работа на високо ниво. Важно е да предадат правилно всички подробности, като ме представят.

– Абсолютно – каза Патрик и внимателно, но решително изведе Мелберг от стаята, докато журналистите и фотографите събираха нещата си. – Но ако не бяхме приключили, щяха да си изпуснат крайния срок. А като се има предвид какво добро обобщение на случая направи, реших, че е важно репортажите от пресконференцията да се появят в утрешните вестници, за да можем навременно да получим медийната помощ, от която се нуждаем.

Патрик се срамуваше от глупостите, които приказваше, но те, изглежда, свършиха работа, защото шефът му отново грейна.

– Да, естествено. Добра работа, Хедстрьом. Понякога имаш проблясъци.

– Благодаря – каза Патрик изморено. Отнемаше му също толкова усилия да се справя с Мелберг, колкото и да ръководи самото разследване. Ако не и повече.

* * *

– Защо продължаваш да отказваш да говорим за случилото се? Минали са толкова много години.

Ула, терапевтът на затвора, я гледаше над червените си очила.

– А ти защо продължаваш да ме питаш? След всички тези години? – отвърна Лайла.

В началото се бе чувствала притисната от настояването да разкаже всичко, да се разголи и да сподели всички подробности от онзи ден, от някогашния си живот. Но вече не ѝ пукаше. Никой не очакваше от нея да отговори на въпросите. Просто играеха игра, която се градеше на взаимно разбирателство. Лайла разбираше, че Ула трябва да продължи да пита, а Ула разбираше, че Лайла няма да отговори. Тя беше терапевт тук от десет години. Преди нея имаше други, които оставаха различно дълго, в зависимост от това какви амбиции имаха. Работата по психическото възстановяване на затворничките не носеше нито много пари, нито напредък в кариерата, още по-малко удовлетворение от добрите резултати. Повечето от затворените тук жени бяха неспасяеми случаи и всички го разбираха. Но работата все пак трябваше да се върши, а Ула, изглежда, беше един от терапевтите, които се чувстваха доволни от ролята си тук. Затова Лайла нямаше нищо против да я посещава, макар да знаеше, че никога няма да отбележат напредък.

– Изглежда, очакваш с нетърпение посещенията на Ерика Фалк – каза Ула.

Лайла се сепна. Това беше нова тема на разговор, а не някоя от старите, около които танцуваха добре познатия си танц. Усети как ръцете ѝ се разтреперват. Не обичаше новите въпроси, а Ула, която добре знаеше това, седеше мълчаливо и чакаше отговор.

Лайла се бореше със себе си. Трябваше да вземе решение: да мълчи или да говори. Сега автоматичните отговори, които можеше да изрецитира и на сън, не ѝ вършеха работа.

– Това е друго – каза накрая, като се надяваше, че този отговор ще е достатъчен.

Но днес Ула изглеждаше необичайно настървена. Като куче, което отказва да пусне парчето месо, до което най-накрая се е добрало.

– Как точно друго? Разнообразяването на ежедневието ли имаш предвид, или какво?

Лайла сключи ръце, за да спре да трепери. Въпросът я обърка. Не знаеше какво точно иска да постигне чрез срещите си с Ерика. Можеше да продължи да отклонява настоятелните молби на Ерика да я посети. Можеше да продължи да живее в собствения си свят, докато годините бавно минават, и единственото, което се променя, е отражението ѝ в огледалото. Можеше преди, но не и сега, когато злото набираше сила. Лайла разбираше, че то не просто жъне нови жертви, ами се намира някъде близо до нея.

– Харесвам Ерика – каза Лайла. – И да, разбира се. Посещенията ѝ разнообразяват скуката.

– Мисля, че има още нещо – каза Ула и се вгледа в нея, свела брадичка. – Знаеш какво иска тя. Иска да чуе това, за което толкова пъти сме опитвали да говорим. Това, което не искаш да разкажеш.

– Това си е неин проблем. Никой не я принуждава да идва тук.

– Вярно е – каза Ула. – Но не мога да не се питам дали дълбоко в себе си не искаш да разкажеш всичко на Ерика и да облекчиш бремето си. Чудя се дали тя не е достигнала до теб по начин, по който ние другите не успяваме, макар да се опитваме.

Лайла не отговори. Да, някой все опитваше. Но тя не беше сигурна дали би могла да разкаже, дори и да искаше. Случилото се беше твърде необятно. Откъде да започне: с първата им среща, с нарастващото зло, с онзи последен ден или със случващото се сега? Каква изходна точка би могла да избере, за да обясни нещо, което бе неразбираемо за самата нея?

– Възможно ли е с нас да си възприела някакъв повтарящ се модел, да си таила всичко в себе си толкова дълго, че вече да не можеш да го изкараш наяве?

Ула наклони глава настрани. Лайла се зачуди дали това бе нещо, което усвояваха по време на обучението им по психология. Всички терапевти, с които се бе срещала, правеха така.

– Какво значение има? Минало е толкова време.

– Да, но ти още си тук. И мисля, че това в известен смисъл е твой собствен избор. Изглежда, нямаш желание да живееш нормален живот извън стените на затвора.

Само да знаеше колко е права. Лайла не искаше да живее извън затвора, нямаше представа как би живяла. Но това не беше цялата истина. Тя и не смееше. Не смееше да живее в един и същи свят със злото, което бе видяла толкова отблизо. Затворът беше единственото място, където се чувстваше в безопасност. Животът тук може би не беше кой знае какво, но все пак беше живот, а и тя вече не познаваше друг.

– Не искам да говоря повече – каза тя и се изправи.

Ула я изгледа. Лайла имаше чувството, че вижда право през нея. Но се надяваше да не е така. Имаше неща, които се надяваше никой никога да не види.

* * *

Обикновено Дан караше момичетата до конюшнята, но днес той имаше проблеми в работата, така че Ана ги заведе до там. Радваше се като малко дете, че Дан я беше помолил за помощ, че изобщо я беше помолил за нещо. Но на драго сърце би избегнала да се доближава до конюшнята.

Мразеше коне от дъното на душата си. Големите животни я плашеха, а страхът ѝ се коренеше в уроците по езда, на които я принуждаваха да ходи като малка. Майка им Елси си беше наумила, че Ана и Ерика трябва да се научат да яздят, което означаваше две години мъчение за двете сестри. Беше загадка за Ана как другите момичета в конюшнята можеха да бъдат толкова обсебени от конете. Самата тя смяташе, че те са напълно ненадеждни. И до ден днешен пулсът ѝ се ускоряваше, като си спомнеше как се бе вкопчвала в кон, изправил се на задните си крака. Животните сигурно усещаха страха ѝ от километри, но това нямаше значение. Сега смяташе просто да остави Ема и Лисен и да стои на безопасно разстояние.

– Тюра!

Ема изскочи от колата, затича се към приближаващата се към тях девойка и се хвърли в прегръдките ѝ, а Тюра я улови и я залюля на ръце.

– Ой, колко си пораснала от последния път! Скоро ще станеш по-висока от мен – каза Тюра с лека усмивка и Ема засия от щастие.

Тюра беше любимката ѝ измежду момичетата, които вечно се навъртаха в училището по езда, и Ема я боготвореше.

Ана отиде до тях. Лисен се беше втурнала право към конюшнята още щом слезе от колата, така че Ана нямаше да я види, докато не станеше време да си ходят.

– Как сте днес? – попита тя и потупа Тюра по рамото.

– Ужасно – каза момичето. Очите ѝ бяха зачервени и тя като че ли не беше спала много.

Малко по-нататък някой вървеше към конюшнята в следобедния сумрак и скоро Ана видя, че това е Марта Першон.

– Здрасти – каза тя, когато Марта се приближи. – Как е положението тук?

Винаги бе смятала, че Марта е невероятно красива, с острите черти, високи скули и тъмна коса, но днес изглеждаше изтощена и отпаднала.

– Малко объркано – отвърна Марта стоически. – Къде е Дан? Ти обикновено не идваш тук доброволно.

– Задържаха го в работата. Тази седмица правят преглед на ефективността.

Дан беше рибар по душа, но тъй като във Фелбака вече не можеше да си изкарва прехраната с това, той от много години работеше и като учител в училището в Танумсхеде. Риболовът бавно се бе превърнал в странично занимание, но Дан се бореше да изкарва достатъчно, че да може поне да задържи лодката.

– Няма ли да започвате? – попита Ана и погледна часовника си.

Беше почти пет.

– Днес урокът ще е по-кратък. С Юнас смятаме, че трябва да поговорим с момичетата за Виктория. Ще се радваме да присъстваш, щом така и така си тук. Може би ще е добре за Ема.

Марта тръгна към сградата и те я последваха в стаята за събрания, където седнаха заедно с останалите момичета. Лисен, която вече беше там, погледна сериозно към Ана.

Марта и Юнас застанаха един до друг и изчакаха шепненето да затихне.

– Сигурно вече сте чули за случилото се – каза Марта и всички кимнаха.

– Виктория е мъртва – каза Тюра тихо.

По бузите ѝ се стичаха едри сълзи и тя избърса нос с ръкава на пуловера си.

Марта като че ли не знаеше как точно да продължи, но след миг си пое дълбоко въздух и каза:

– Да, така е. Вчера Виктория е починала в болницата. Знаем, че всички вие се притеснявахте и че Виктория ви липсваше. Всичко да свърши по този начин, това е... ужасно.

Ана видя как Марта погледна към мъжа си за подкрепа. Юнас кимна.

– Да, ужасно трудно е да проумеем как може да се случи нещо такова. Предлагам да запазим минута мълчание в памет на Виктория, а и от уважение към семейството ѝ. Сега на тях им е най-тежко и бих искал да знаят, че мислим за тях.

Той замълча и сведе глава. Всички последваха примера му. Часовникът в залата тиктакаше и когато минутата изтече, Ана вдигна поглед. Момичетата около нея седяха с мрачни, неспокойни изражения.

Марта отново взе думата:

– Не знаем нищо повече от вас за случилото се с Виктория. Но от полицията вероятно отново ще дойдат да говорят с нас. Тогава ще научим повече, така че искам всички да са тук и да отговорят на въпросите на полицаите.

– Но ние не знаем нищо. Вече говорихме с тях няколко пъти и никой не знае нищо – каза Тиндра, високо русо момиче, с което Ана си бе говорила няколко пъти.

– Разбирам, че така ви се струва, но може би има нещо, което сами не осъзнавате, че може да помогне. Така че отговорете на полицаите, каквото и да искат да знаят.

Юнас впери поглед във всички момичета подред.

– Окей – измънкаха те.

– Добре, ще направим каквото можем, за да помогнем – каза Марта. – А сега е време за урока. Всички сме в шок, но може би ще ни се отрази добре да разсеем мислите си за малко. Знаете какво да правите, така че действайте.

Ана хвана Ема и Лисен за ръка и трите отидоха в конюшнята. Момичетата изглеждаха изненадващо сплотени. С буца в гърлото Ана остана да наблюдава как подготвят конете, изкарват ги на покрития манеж и ги яхват. Самата тя не можеше да се абстрахира от случилото се толкова лесно. Макар че синът ѝ бе живял само седмица, тя знаеше колко отчайващо болезнено е да изгубиш дете.

Отиде да седне на трибуната и малко след това ненадейно чу приглушен плач зад себе си. Обърна се и видя, че Тюра е седнала малко по-нагоре заедно с Тиндра.

– Какво мислиш, че ѝ се е случило? – попита Тюра между хлипанията.

– Чух, че очите ѝ били извадени – прошепна Тиндра.

– Какво? – почти изкрещя Тюра. – Откъде знаеш? По-рано говорих с един полицай и той не каза нищо такова.

– Вуйчо ми е един от парамедиците, които са я откарали вчера с линейката. Каза, че и двете ѝ очи ги нямало.

– О, не.

Тюра се наведе напред. Изглеждаше все едно ще повърне.

– Мислиш ли, че е някой, когото познаваме? – попита Тиндра със зле прикрито вълнение.

– Ти луда ли си? – каза Тюра и Ана реши, че е време да сложи край на разговора.

– Достатъчно – каза тя, качи се при момичетата и прегърна утешително Тюра. – Няма смисъл от такива въпроси. А и нали виждаш, че това разстройва Тюра.

Тиндра се изправи.

– Във всеки случай смятам, че е същият ненормалник, който е убил и другите момичета.

– Дори не знаем дали са мъртви – каза Ана.

– Естествено, че са – каза Тиндра самоуверено. – И сигурно и на тях са им извадили очите.

Ана преглътна киселината, която се надигна в гърлото ѝ, и притисна треперещите рамена на Тюра още по-силно.

* * *

Патрик пристъпи в топлината на антрето. Чувстваше се уморен до мозъка на костите си. Беше дълъг работен ден, но изтощението му се дължеше най-вече на тежестта на разследването. Понякога му се искаше да е обикновен бачкатор в офис или фабрика, където от ефективността му няма да зависят човешки съдби. А тук бе отговорен пред толкова много хора. На първо място бяха близките и роднините, които влагаха цялата си надежда в полицията и които имаха нужда от отговори, за да могат евентуално да се примирят със случилото се. После бяха жертвите, които сякаш го умоляваха да открие човека, сложил преждевременно край на живота им. Но в момента се чувстваше отговорен най-вече за изчезналите момичета, които може би още бяха живи, както и за тези, които може би тепърва щяха да бъдат отвлечени. Докато извършителят беше неизвестен и на свобода, можеха да пострадат още момичета. Живи, дишащи и засмени момичета, които не знаеха, че дните им са преброени заради злината на потенциалния убиец.

– Татко!

Малък човешки снаряд полетя към него, а веднага след това се появиха още два, при което всички вкупом се строполиха на пода. Патрик усети как задните му части се измокрят от снега върху изтривалката, но не го интересуваше. Близостта на децата пораждаше у него усещането, че всичко е наред. Изминаха няколко съвършени секунди, но после се започна.

– Ай! – извика силно Антон. – Ноел щипе!

– Не! – изкрещя Ноел.

И сякаш за да демонстрира, че не го е направил по-рано, той отново ощипа брат си. Антон нададе вой и размаха бясно ръце.

– Стига...

Патрик ги разтърва, като се опитваше да изглежда строг. Мая се изправи до тях, имитирайки изражението му.

– Без щипане! – каза тя и размаха пръст. – Ако се биете, ще има даймаут.

Патрик потисна смеха си. Още като много малка Мая беше чула погрешно думата „таймаут“ и не можаха да я научат как да я произнася правилно.

– Благодаря, миличка, ще се справя – каза той и се изправи, хванал по един близнак във всяка ръка.

– Мамо! Близнаците се карат!

Мая изтича в кухнята при Ерика, а Патрик я последва с момчетата.

– О, нее... – каза Ерика с ококорени очи. – Карат се? Не може да бъде!

Тя се усмихна и целуна Патрик по бузата.

– Храната е готова, така че сложи размирниците да седнат. Да видим дали малко палачинки няма да им оправят настроението.

Получи се и след като оставиха нахранените и доволни деца да гледат „Булибумпа“, Ерика и Патрик можеха да се насладят на рядък миг спокойствие в кухнята.

– Как върви? – попита Ерика и отпи от чая си.

– Едва започваме.

Патрик взе захарта и си сипа пет чаени лъжици. В момента не му беше до диети. Ерика следеше като ястреб каква храна приема той още откакто бе получил сърдечен пристъп по времето, когато се родиха близнаците. Но сега си замълча. Патрик затвори очи и се наслади на първата глътка от врелия, сладък чай.

– Половината град ни помогна с претърсването на гората днес, но не намерихме нищо. А следобед имахме пресконференция. Сигурно вече си видяла вестниците онлайн?

Ерика кимна. Поколеба се за миг, после се изправи и извади от хладилника последните от кифлите на Кристина, подреди ги в една чиния и ги сложи в микровълновата. Само минута по-късно из кухнята се разнесе приятно ухание на масло и канела.

– Няма ли риск да се заличат улики, ако половин Фелбака се изсипе в гората?

– Да, естествено, но нямаме представа колко дълго е вървяла или откъде е дошла, а до сутринта снегът беше затрупал всички следи. Така че прецених, че рискът си струва.

– А как мина пресконференцията?

Ерика извади чинията от микровълновата и я остави на масата.

– Нямахме кой знае какво за съобщаване, така че през повечето време журналистите задаваха въпроси, на които не можем да отговорим.

Патрик си взе кифла, но изруга и бързо я пусна.

– Изчакай ги да изстинат.

– Благодаря за съвета – каза той и духна на пръстите си.

– Заради разследването ли не сте могли да им отговорите?

– Не, ще ми се това да беше причината, но по-скоро просто не знаем нищо. Когато изчезна, Виктория все едно се изпари във въздуха. Без следи, без някой да е видял или чул нещо, без връзка с останалите момичета. А после изведнъж се появи отново.

Помълчаха малко. Патрик пак пробва кифлата и установи, че е изстинала достатъчно.

– Чух нещо за наранявания – каза Ерика предпазливо.

Патрик се поколеба. В действителност не биваше да говори с външни лица за раните, но информацията очевидно беше изтекла, а той безспорно имаше нужда да поговори с някого. Ерика беше не просто негова съпруга, а и най-добрата му приятелка. Освен това тя бе по-умната от двама им.

– Да. Макар че не знам какво точно си чула.

Той си купи малко време, като отхапа от кифлата, но веднага му се догади и кифлата не му достави обичайното удоволствие.

– Че е била без очи.

– Да, очите... ги нямаше. Още не знаем как е станало. Педерсен ще направи аутопсия утре рано сутринта – каза Патрик и отново се поколеба. – И езикът ѝ е бил отрязан.

– Боже господи! – възкликна Ерика.

Тя, изглежда, също изгуби апетит и остави полуизядената си кифла в чинията.

– Отдавна ли се е случило?

– Какво имаш предвид?

– Раните пресни ли са били, или заздравели?

– Добър въпрос. Но не знам. Надявам се утре да науча всички подробности от Педерсен.

– Може ли да е нещо религиозно? Око за око, зъб за зъб. Или поредният израз на женомразство? Искал е да не го поглежда и да си затваря устата.

Ерика жестикулираше, докато говореше, а Патрик, както винаги, остана впечатлен от острия ум на жена си. Самият той не беше стигнал толкова далеч при опитите си да размишлява над мотивите.

– Ами ушите? – продължи тя.

– Какво за ушите?

Той се облегна на масата и по ръцете му полепнаха трохи.

– Ами замислих се за нещо... Представи си, че човекът, който ѝ е отнел зрението и говора, е повредил и слуха ѝ. Тогава тя би била като в мехур, без всякаква способност да комуникира. Това би дало на извършителя огромна власт.

Патрик я зяпна. Опита да си представи това, което Ерика описваше, и от самата мисъл го побиха тръпки. Каква ужасна съдба. В такъв случай смъртта ѝ може и да е била благословия, макар да му се струваше коравосърдечно да разсъждава така.

– Мамо, пак се карат.

Мая стоеше примирено на вратата. Патрик погледна кухненския часовник на стената.

– Лоша работа, но така и така вече е време за лягане – каза той и се изправи. – Камък, ножица, хартия?

Ерика поклати глава, стана и го целуна по бузата.

– Ти сложи Мая да си легне, днес аз ще се заема с близнаците.

– Благодаря – каза той и хвана Мая за ръка.

Качиха се по стълбите, докато тя развълнувано му разправяше как е прекарала деня си. Но той не я чуваше. Мислите му бяха при едно момиче, затворено в мехур.

* * *

Юнас влезе и тресна външната врата. Не мина много време, преди Марта да се покаже от кухнята. Скръстила ръце, тя се облегна на рамката на вратата. Юнас разбра, че е очаквала разговора, и спокойствието ѝ го ядоса още повече.

– Говорих с Моли. Какво, по дяволите?! Не взимаме ли такива решения заедно?

– Да, и аз така си мислех. Но понякога ти като че ли не разбираш какво трябва да се направи.

Той си наложи да диша дълбоко. Марта знаеше, че Моли е единствената, която може да го накара да изгуби самообладание.

Юнас понижи глас.

– Тя очакваше състезанието с нетърпение. Първото за сезона е.

Марта му обърна гръб и влезе в кухнята.

– Приготвям вечеря. Влез вътре, ако искаш да се караме.

Той окачи якето си, събу си ботушите и изруга, щом стъпи на пода и чорапите му се намокриха от снега, който той сам беше вкарал вътре. Никога не беше на добре, когато Марта застанеше зад печката, а миризмата от кухнята го потвърждаваше.

– Съжалявам, че се развиках.

Той застана зад нея и сложи ръце на раменете ѝ. Тя бъркаше нещо на котлона и той надникна вътре. Не беше ясно какво къкреше в тенджерата, но каквото и да беше, не изглеждаше апетитно.

– Наденица Строганов10 – отговори тя на неизказания въпрос.

– Можеш ли само да ми обясниш защо? – каза той нежно и продължи да масажира раменете ѝ.

Познаваше я твърде добре и знаеше, че няма смисъл да крещи и да се кара. Така че пробва друга тактика. Беше обещал на Моли поне да опита. Говориха преди малко и тя бе неутешима. Ризата му още беше мокра от сълзите ѝ.

– Би изглеждало зле, ако сега отидем на състезание. Моли трябва да се научи, че не всичко се върти около нея.

– Не мисля, че някой би имал нещо против... – възрази той.

Марта се обърна и го погледна. Винаги му бе харесвало колко малка изглежда тя до него. Това го караше да се чувства като силния, като закрилника. Но дълбоко в себе си знаеше, че не е така. Тя беше по-силна от него и винаги бе било така.

– Разбираш какво имам предвид. Знаеш как приказват хората тук. Ясно е, че не можем да оставим Моли да се състезава след случилото се вчера. Едва успяваме да поддържаме училището, а най-важният ни актив е репутацията ни. Не можем да рискуваме. Пък Моли нека се цупи колкото си иска. Да я беше чул как ми говореше днес. Това не е приемливо. Оставяш я да ѝ се разминава твърде леко.

Макар и неохотно, Юнас трябваше да признае, че това е вярно. Но не беше цялата истина и Марта го знаеше. Той я придърпа към себе си. Усети тялото ѝ до своето, усети заряда между тях, който винаги бе съществувал и винаги щеше да съществува. Нямаше нищо по-силно от него. Дори любовта му към Моли.

– Ще говоря с нея – каза той, заровил устни в косата на Марта.

Вдиша уханието ѝ, така познато, но все още екзотично. Почувства реакцията на тялото си и Марта също я усети. Сложи ръка на чатала му и започна да го гали през панталоните. Той изстена, наведе се и я целуна.

На котлона наденицата Строганов загаряше. Те не ѝ обърнаха внимание.

10 Ястие, вдъхновено от руската рецепта Бьоф Строганов. Обикновено съдържа нарязана наденица, сметана, лук и горчица и се сервира с ориз или картофи. – Б. пр.

Удевала, 1967

Всичко се подреди толкова добре, че Лайла почти не можеше да повярва. Владек беше не само умел укротител на лъвове, ами имаше и по-приложим в ежедневието талант. Биваше го да поправя неща. Не мина дълго, преди слухът да плъзне из Фелбака. Скоро хората започнаха да го викат да им помага за всичко: от развалени миялни до развалени коли.

В интерес на истината доста от поръчките, които му възлагаха, бяха от любопитство. Мнозина търсеха повод да видят отблизо нещо толкова необичайно като автентичен цирков артист. Но когато любопитството се уталожи, остана уважението към майсторските му умения. След като хората свикнаха с него, започнаха да се държат така, сякаш той цял живот бе живял сред тях.

Владек стана по-уверен в себе си и когато попадна на обява, в която се търсеше човек, който да поеме работилница в Удевала, съвсем естествено беше да се възползват от възможността и да се преместят, макар на Лайла да ѝ се струваше тъжно, че вече няма да живее близо до Агнета и майка им. Най-накрая Владек щеше да може да осъществи мечтата си да започне собствен бизнес.

В Удевала откриха мечтаната къща. Влюбиха се в нея още щом я видяха. В действителност беше доста западнала и невзрачна, но макар и с ограничени средства, те успяха да я ремонтират и да я превърнат в свой собствен рай.

Животът им се нареждаше добре и те брояха дните до момента, в който щяха да поемат отрочето си в ръце. Скоро щяха да бъдат истинско семейство. Тя, Владек и детето.

Мелберг се събуди от това, че едно малко човече скачаше върху него. Това беше и единственият човек, който можеше безнаказано да буди Бертил. Или да скача върху него.

– Ставай, деде! Деде, ставай! – извика Лео, отскачайки от големия му корем. Мелберг постъпи както обикновено – хвана момчето и започна да го гъделичка, докато то не се разкрещя.

– Боже господи, каква врява вдигате! – викна Рита от кухнята.

Това също беше нещо обичайно, но Мелберг знаеше, че тя всъщност обича да ги слуша как се боричкат рано сутрин.

– Шшш... – каза Мелберг и ококори очи, а Лео, подражавайки му, вдигна малкия си закръглен показалец пред устата си. – В кухнята има зла вещица. Яде малки деца, а вече е изяла и майките ти. Но има един начин да я победим. Знаеш ли какъв?

Въпреки че знаеше отговора много добре, Лео силно тръсна глава.

– Трябва да се промъкнем до нея и да я уморим от гъделичкане! Но вещиците имат много добър слух и трябва да сме много тихи, за да не ни чуе, че иначе... иначе край!

Мелберг прокара бавно ръка през гърлото си и Лео го изимитира. После двамата излязоха на пръсти от спалнята и отидоха в кухнята, където Рита очакваше атаката.

– Напреееед! – изрева Мелберг и с Лео се втурнаха към нея и започнаха да я гъделичкат, където сварят.

– Ииии! – изкрещя тя и се засмя. – Бог ви е пратил, за да ме накаже за греховете ми!

Ернст и Сеньорита, които лежаха под кухненската маса, скочиха бързо на крака и се разлаяха весело.

– Боже мой, тук не се живее – каза Паула. – Цяло чудо е, че още не са ви изгонили.

Мелберг и останалите млъкнаха. Дори не бяха чули входната врата да се отваря.

– Здрасти, Лео. Добре ли спа? – попита Паула. – Реших да се кача и да закуся с вас, преди да отидем на детска градина.

– Йохана ще дойде ли? – попита Рита.

– Не, тя вече тръгна за работа.

С бавни крачки Паула отиде до кухненската маса и седна. В прегръдките си държеше Лиса, която като никога спеше спокойно. Лео изтича и прегърна мама, след което погледна предпазливо малката си сестричка. Откакто Лиса се роди, той често нощуваше при „бабе и деде Бертил“. Не само за да не го безпокои бебето, което плачеше заради коликите, ами и просто защото при тях винаги заспиваше дълбоко, свит на сигурно под мишницата на Мелберг. Двамата бяха неразделни още от раждането на Лео. А сега, когато Лео си имаше сестра и майките му бяха заети с нея, той често търсеше дядо си, който, доста удобно, живееше един етаж по-горе в същия блок.

– Има ли кафе? – попита Паула.

Рита веднага ѝ наля голяма чаша с малко мляко, остави я на масата пред нея и целуна по темето както дъщеря си, така и внука си.

– Изглеждаш направо съсипана. Тези колики няма как да са нормални. Защо лекарите не правят нищо?

– Няма какво толкова да се направи. Надяват се, че ще мине от само себе си – каза Паула и отпи сериозна глътка кафе.

– А успя ли изобщо да поспиш?

– Не много. Сега е мой ред, така да се каже. Йохана все пак не може да ходи съвсем грохнала на работа – каза тя с дълбока въздишка и се обърна към Мелберг. – Как мина вчера?

Мелберг беше взел Лео в скута си и старателно мажеше конфитюр върху няколко филии скугахолмслимпа11. Щом видя какво се кани да закусва синът ѝ, Паула отвори уста, но бързо я затвори.

– Това може би не е най-полезната закуска – вметна Рита, щом видя, че Паула няма сила да спори.

– В скугахолмслимпа няма нищо лошо – каза Мелберг и отхапа предизвикателно голяма хапка от филията, която държеше. – Израснал съм с този хляб. А конфитюра – ами че това са плодове. А плодовете са витамини. Витамини и оксианти, това са хубави неща за едно подрастващо момче.

– Антиоксиданти – поправи го Паула.

Но Мелберг вече не слушаше. Що за глупости? Да идват тук и да му дават съвети за хранене.

– Окей, но все пак как мина вчера? – повтори тя, след като разбра, че е изгубила битката.

– Върхът. Проведох пресконференцията авторитетно и компетентно. Така че днес ще следим вестниците – каза той и си взе нова филия.

Сякаш с първите три само си беше подложил.

– Да, вчера си бил просто фантастичен, то се подразбира.

Мелберг я погледна подозрително, търсейки следи от ирония, но изражението ѝ беше напълно неутрално.

– Но докъде стигнахте с изключение на това? Има ли някакви следи, знаете ли откъде е дошла, къде е била държана?

– Не, нищо.

Лиса започна да се върти в ръцете ѝ. Паула изглеждаше не само уморена, ами и объркана. Мелберг знаеше, че тя мрази да не участва в разследванията. Като че ли не ѝ подхождаше много да бъде в майчинство и дните ѝ не бяха изпълнени с цветя и рози. Той сложи ръка на крака ѝ и усети през бархетната пижама колко е отслабнала. От няколко седмици живееше в тази пижама.

– Обещавам да те държа в течение. Но в момента всъщност не знаем кой знае какво...

Лиса се разпищя и го прекъсна. Забележително беше как такова малко тяло може да издава толкова оглушителни звуци.

– Благодаря – каза Паула и се изправи.

Подобно на сомнамбул, тя започна да обикаля напред-назад из кухнята, тананикайки успокоително в ухото на Лиса.

– Клетото – каза Мелберг и си взе още един сандвич. – Така да го боли корема през цялото време. Добре че съм се родил с железен стомах.

11 Шведски ръжено-пшеничен хляб със сироп. – Б. пр.

* * *

Патрик стоеше пред бялата дъска в кухнята на управлението. На стената зад нея беше окачил карта на Швеция, на която с карфици бяха отбелязани местата, където бяха изчезнали момичетата. В главата му проблесна спомен от едно разследване преди няколко години, когато пак бяха нашарили картата по същия начин. Тогава бяха успели да разрешат случая. Надяваше се, че и този път ще стане така.

Аника беше събрала материалите от другите управления и те стояха на масата до него, разделени на четири купчини, по една за всяко момиче.

– Невъзможно е да разглеждаме смъртта на Виктория като отделен случай. Трябва да сме в течение с разследванията на останалите участъци.

Мартин и Йоста кимнаха. Веднага след пристигането си Мелберг бе отишъл да разходи Ернст, което обикновено означаваше, че ще се озове в близката пекарна и ще прекара там поне час. Патрик не случайно бе избрал да проведе брифинга тъкмо по това време.

– Чу ли се вече с Педерсен? – попита Йоста.

– Не, но той ще се обади веднага щом приключи с аутопсията – каза Патрик, след което вдигна първата купчина. – Вече сме разглеждали материалите, но ще повторя данните, които имаме за другите момичета, в хронологичен ред. Може пък да ни хрумне нещо ново.

Той разлисти документите, след което се обърна, за да отбележи по-важните точки върху бялата дъска.

– Сандра Андершон. Била е на четиринайсет, почти петнайсет, когато е изчезнала преди две години. Живеела е в Стрьомсхолм с майка си, баща си и малката си сестра. Родителите ѝ са имали магазин за дрехи. Изглежда не е имала проблеми в семейството, а според всички показания е била послушна тийнейджърка, имала е високи оценки и се е подготвяла да учи медицина.

Патрик вдигна първата снимка. Сандра имаше тъмна коса, изглеждаше като сладко, сдържано момиче, а погледът ѝ беше интелигентен и сериозен.

– Някакви хобита и интереси? – попита Мартин и отпи от кафето си, но направи гримаса и остави чашата.

– Нищо конкретно. Изглежда е била съсредоточена изцяло върху уроците.

– И преди изчезването ѝ не се е случило нищо подозрително? – попита Йоста. – Анонимни обаждания? Наблизо да са се навъртали подозрителни хора? Да е получавала писма по пощата?

– По пощата? – повтори Патрик. – На годините на Сандра по-скоро става дума за имейли или есемеси. Младежите на нейната възраст дори не знаят какво представляват пощенските пликове и картички.

Йоста изсумтя.

– Досещам се, не съм чак толкова престарял. Но кой казва, че извършителят е в крак със съвременните технологии? Може да е роден по времето на пощенските гълъби. Не се замисли за това, нали?

С триумфално изражение Йоста кръстоса крака. Патрик неохотно осъзна, че колегата му има право.

– Няма информация за нищо съмнително – каза той. – А полицаите в Стрьомсхолм са си свършили работата съвестно. Говорили са с приятелите и съучениците ѝ, претърсили са внимателно стаята ѝ, прегледали са компютъра ѝ и са проверили всичките ѝ контакти. Но не са намерили нищо необичайно.

– Това само по себе си е странно. Чак толкова порядъчна тийнейджърка – измърмори Йоста. – Има нещо гнило, мен ако питаш.

– На мен ми се струва като сбъдната мечта – каза Патрик и с ужас си представи какво може да ги очаква с Ерика, когато Мая навлезе в пубертета.

Покрай работата си беше виждал какво ли не и нямаше как да не му се свие стомахът при мисълта за този период.

– Това ли е всичко? – попита Мартин, гледайки тревожно към малкото информация, изписана на бялата дъска. – Къде е била, когато е изчезнала?

– На път към къщи, след като е била на гости при приятелка. Така и не се прибрала у дома и накрая родителите ѝ се обадили в полицията.

Патрик отговори, без да се налага да се консултира с документите. Вече ги беше чел няколкократно. Отмести материалите за Сандра и взе следващата купчинка.

– Йенифер Баклин. На петнайсет. Изчезнала във Фалстербу преди година и половина. Имала е добри отношения със семейството си, също като Сандра. Родителите ѝ са от висшата класа във Фалстербу. Таткото е собственик на инвестиционна компания, майката е домакиня, имат две дъщери. Оценките на Йенифер са били средни, но за сметка на това била обещаваща спортистка. Тренирала е гимнастика и е щяла да учи в спортна гимназия.

Той показа снимката на кестенявото момиче с големи сини очи и широка усмивка.

– Приятел? Този въпрос се отнася и за Сандра – каза Йоста.

– Йенифер е имала приятел, но той е отхвърлен като заподозрян. Сандра не е имала гадже.

Патрик взе чашата си и отпи малко вода, преди да продължи.

– И тук същата песен: никой не е видял или чул нещо. Не е имало конфликти в семейството или приятелските кръгове, не е забелязано нищо подозрително преди или след изчезването, няма нищо в интернет...

Патрик пишеше по дъската, докато говореше, но записките му бяха също толкова обезсърчителни, колкото и тези за Сандра. Липсваше полезна информация, нямаше никакви следи. Това беше странно. Хората винаги чуваха или виждаха нещо, а тези момичета сякаш бяха потънали в земята.

– Ким Нилсон. Малко по-голяма от останалите, на шестнайсет. Изчезнала е във Вестерос преди около година. Родителите ѝ държат изискан ресторант и Ким понякога е помагала там със сестра си. Нямала е приятел. Високи оценки. Подобно на Сандра е отдавала голямо значение на училището. Родителите ѝ казват, че е мечтаела да учи икономика в университета, а после да развие собствен бизнес като тях.

Патрик показа поредната снимка на сладко тъмнокосо момиче.

– Може ли да направим кратка пауза, трябва да си изпразня мехура – каза Йоста.

Той се изправи и крайниците му изпукаха, а Патрик изведнъж си даде сметка колко близо до пенсионната възраст е колегата му. За свое учудване почувства, че Йоста много ще му липсва някой ден, когато вече няма да е в управлението. Патрик дълги години се бе дразнил, че колегата му следва закона на най-малкото съпротивление и прави само това, което е абсолютно задължително. Но беше виждал и другата му страна в моментите, когато Йоста показваше колко добър полицай може да бъде. Освен това под киселата повърхност се криеше голямо сърце.

Патрик погледна към Мартин и поклати глава.

– Окей, докато чакаме Йоста, можеш да разкажеш как мина разговора с Марта. Нещо интересно?

– Не, нищичко – въздъхна Мартин. – Не е видяла други хора или коли, преди Виктория да се появи от гората. След това също не е видяла никого. С водача на автомобила са изчакали линейката заедно. Не научих нищо ново и около самото изчезване. Марта не се сети за някакви интриги в конюшнята или нещо друго, което да не е споделила по-рано.

– А Тюра?

– Същото като преди. Но останах с усещането, че има нещо, което не иска да ни каже. Сякаш има подозрение, което не смее да сподели.

– Аха – каза Патрик и погледна намръщено бележките по дъската, изписани с разкривения му почерк. – Тогава да се надяваме, че скоро ще се осмели. Може би трябва да я притиснем малко?

– Готово! – съобщи Йоста и седна обратно на стола си. – Заради проклетата простата трябва да търча през петнайсет минути.

Патрик вдигна ръка.

– Да, благодаря, не искаме да знаем повече.

– Приключихме ли с Ким? – попита Мартин.

– Да, случаят изглежда като предишните два. Няма следи, нито заподозрени, нищо. Но с четвъртото момиче е малко по-различно. Това е единственият случай, в който свидетел е видял заподозрян.

– Мина Валберг – каза Мартин.

Патрик кимна, записа името и взе снимката на момичето със сини очи и кестенява коса, вързана небрежно на опашка.

– Да, Мина Валберг. На четиринайсет, от Гьотеборг. Изчезнала е преди седем месеца. Нейното положение е по-различно от на останалите. Дъщеря на самотна майка. Докато е била малка, в полицията често са постъпвали сигнали за семейни разправии, като причината са били приятелите на майката. После Мина започва да се появява в регистрите на социалните. Дребни кражби, хашиш, за съжаление, класически пример за дете, тръгнало по лош път. Често е отсъствала от училище.

– Братя или сестри? – попита Йоста.

– Не, живяла е сама с майка си.

– Не си написал как са изчезнали Йенифер и Ким – отбеляза Йоста.

Патрик се обърна и видя, че колегата му е прав.

– Йенифер също е изчезнала на път за къщи, прибирала се е от тренировка. Ким е изчезнала близо до дома си. Излязла наблизо, за да се срещне с приятелка, но така и не стигнала до нея. И в двата случая бързо е подаден сигнал за изчезване.

– За разлика от случая на Мина? – попита Мартин.

– Точно така. Мина не се е появявала вкъщи или в училище от три дни, преди майка ѝ да разбере, че нещо не е наред, и да се обади в полицията. Очевидно не е контролирала дъщеря си и Мина е излизала когато си поиска. Често е оставала при приятели и при различни момчета. Така че не знаем кога точно е изчезнала.

– А свидетелят?

Мартин отпи от чашата си и Патрик се усмихна на физиономията, която младият му колега направи, щом отново усети горчивия вкус на кафето, което стоеше в каната от няколко часа.

– По дяволите, Мартин. Сложи ново кафе – каза Йоста. – Бих пийнал чашка, Патрик вероятно също.

– Можеш и сам да го направиш – отвърна му Мартин.

– Не, все едно. Кафето и без това е вредно.

– Не мисля, че съм срещал по-мързелив човек от теб – каза Мартин. – Може би е от възрастта.

– Я млъквай.

Йоста можеше сам да се шегува и оплаква от възрастта си, но не търпеше чуждите закачки. Патрик се зачуди как външен човек би възприел дърленето им, което прекъсваше сериозния разговор. Но те се нуждаеха от това. Понякога работата беше толкова тежка, че имаха нужда да се отпуснат, да се пошегуват един с друг и да се посмеят. Така успяваха да понесат всичката тъга, смърт и отчаяние.

– Ще продължим ли? Докъде бяхме стигнали?

– До свидетеля – каза Мартин.

– Вярно. Да, това е единственият случай, при който има свидетел. Осемдесетгодишна дама. Но показанията ѝ са малко неясни. Било ѝ е трудно да си спомни точния момент, но вероятно става дума за първия ден, когато Мина не се е прибрала вкъщи. Свидетелката я видяла да се качва в малка бяла кола пред супермаркет в Хисинген.

– Но не е разпознала марката? – попита Йоста.

– Не. От полицията в Гьотеборг напразно са опитали да научат повече подробности за автомобила. Без по-точно описание от „стара бяла кола“, на практика е невъзможно превозното средство да бъде открито.

– И свидетелката не е видяла кой е карал? – попита Мартин, въпреки че вече знаеше отговора.

– Не. Според нея е възможно зад волана да е седял млад мъж, но не е сигурна.

– Това е направо невероятно – каза Йоста. – Как може пет момичета просто да изчезнат, по дяволите? Все някой трябва да е видял нещо.

– Във всеки случай никой не е говорил с полицията – каза Патрик. – А не можем да се оплачем от липса на медийно внимание. След всичко, което се изписа покрай изчезването на момичетата, все някой трябваше да се обади.

– Или извършителят е нечувано умел, или е толкова ирационален, че не оставя ясни следи след себе си – каза Мартин, размишлявайки на глас.

Патрик поклати глава.

– Според мен има връзка. Не мога да кажа защо точно смятам така, но връзка има и когато я открием... – Той разпери ръце. – Между другото, как върви търсенето на човек, който да изготви психологически профил на извършителя?

– Ами очевидно не е толкова лесно... – каза Мартин. – Не са много хората, способни да направят нещо такова, а тези, които могат, са заети. Но Аника тъкмо ми каза, че е открила експерт, който специализира в този тип профили. Казва се Йерхард Стрювер, криминолог в университета в Гьотеборг. Може да ни приеме там днес следобед. Аника му е изпратила по мейла цялата информация, с която разполагаме. Всъщност е странно, че от тамошната полиция още не са говорили с него.

– Просто само ние сме толкова глупави, че да вярваме в такива неща. Още малко и ще се обърнем към някоя врачка – измърмори Йоста, който споделяше виждането на Мелберг по този въпрос.

Патрик не обърна внимание на коментара.

– Дори да не може да направи профил, може би ще успее да ни насочи нанякъде. Ако така и така ще ходим до Гьотеборг, може да се възползваме и да се срещнем с майката на Мина. Ако именно извършителят е карал онази кола, значи тя може да е имала лични отношения с него или нея. Като се има предвид, че се е качила в колата доброволно.

– Гьотеборгската полиция сигурно вече е питала майката за това – възрази Мартин.

– Да, но бих искал да говоря лично с нея и да видя дали не можем да изкопчим още нещо за...

Патрик бе прекъснат от оглушителната мелодия на мобилния си телефон. Погледна дисплея, след което се обърна към останалите.

– Обажда се Педерсен.

* * *

Ейнар с ръмжене се надигна до седнало положение в леглото. Инвалидната количка беше до него, но той просто намести възглавницата зад гърба си и остана там, където беше. Нямаше къде да отиде. Сега тази стая беше целият му свят и това му стигаше, защото можеше да живее в спомените си.

Чу Хелга да шета на долния етаж и ненавистта, която изпита, остави металически вкус в устата му. Омразно му беше, че е зависим от толкова жалък човек като нея, че балансът на силите се бе променил и сега тя беше силната фигура, която може да властва над живота му, а не обратното.

Едно време Хелга се радваше на живота, а в очите ѝ имаше такава светлина, че бавното ѝ потушаване доставяше на Ейнар огромно удоволствие. За дълъг период от време светлината беше изчезнала напълно, но когато здравето му го предаде и той се оказа прикован в затвора на собственото си тяло, нещо се промени. Хелга продължаваше да бъде все така смачкана, но в последно време в очите ѝ проблясваше съпротива. Не много, но достатъчно, за да го дразни.

Погледна към сватбената снимка, която Хелга беше окачила на стената над бюрото. Тя грееше насреща му от черно-белия портрет, потънала в щастливо неведение за живота, който я очакваше с облечения с фрак мъж до нея. По онова време той беше красив. Висок, рус, с широки рамене и уверен син поглед. Хелга също бе светла. Сега беше посивяла, но тогава имаше дълга руса коса, прибрана отзад и увенчана с воал и корона от мирта. Да, още тогава беше привлекателна, но Ейнар смяташе, че се е разхубавила по-късно, когато той я оформи така, както му харесваше на него. Една ваза беше по-красива счупена, отколкото цяла, а Хелга се напука без кой знае какво усилие от негова страна.

Протегна се към дистанционното, но големият корем му пречеше. Изпитваше омраза към тялото си. Беше се превърнал в нещо, което нямаше и най-малка прилика с някогашния му вид. Но когато затвореше очи, веднага се преобразяваше в младия си аз. Усещаше всичко точно както едно време: гладката кожа на жените, допира до лъскавите им, дълги коси, дъхът в ухото му, звуците, които го възбуждаха и стопляха. Спомените го освобождаваха от затвора на спалнята, където тапетите бяха избелели, а пердетата не бяха сменяни от няколко десетилетия. Спалнята, чиито стени ограждаха безполезното му тяло.

Юнас понякога му помагаше. Слагаше го да седне в инвалидната количка и внимателно го сваляше до долния етаж с помощта на рампата, инсталирана на стълбите. Юнас беше силен, толкова, колкото някога и самият Ейнар. Но кратките разходки навън не му носеха кой знае какво. Когато беше на открито, спомените му като че ли изтъняваха и се разтваряха във въздуха. Сякаш слънцето в лицето му го караше да забравя. Така че предпочиташе да стои горе. Където можеше да поддържа спомените живи.

* * *

Светлината в кабинета ѝ беше слаба, въпреки че беше сутрин. Ерика седеше и се взираше пред себе си, без да може да свърши нещо. Вчерашният ден напомняше за себе си: мракът в мазето, стаята с резето. Не можеше да спре да мисли и за това, което Патрик ѝ бе разказал за Виктория. Ерика бе следила усърдните опити на мъжа си и колегите му да открият изчезналото момиче и сега, след тази развръзка, се чувстваше раздвоена. Сърцето ѝ се късаше, като си помислеше каква загуба за семейството и приятелите е смъртта на Виктория. Но пък ако никога не я бяха открили? Как един родител би могъл да живее така?

Четири други момичета все още бяха в неизвестност. Изчезнали безследно. Може би бяха мъртви и нямаше да бъдат намерени. Семействата им живееха със загубата денонощно, чудеха се и се измъчваха, продължаваха да се надяват, макар да подозираха, че няма смисъл. Ерика настръхна. Внезапно ѝ стана студено и отиде да си обуе чифт вълнени чорапи. Реши да не обръща внимание на бъркотията в спалнята. Леглото не беше оправено, а тук-там имаше захвърлени дрехи. На нощното шкафче стояха празни чаши, зъбният протектор на Патрик лежеше и събираше бактерии, а нейната страна беше осеяна с шишенца незерил. Откакто забременя с близнаците, бе станала сериозно зависима от спрея за нос, а подходящият момент да го спре все не идваше. Беше пробвала няколко пъти и знаеше, че това означава тридневен ад, през който едва можеше да диша. Накрая отново посягаше към спрея. Наистина разбираше колко трудно трябва да е да спреш цигарите и още по-трудно наркотиците, щом тя самата не можеше да се откъсне от нещо толкова банално като зависимостта от спрей за нос.

Само при мисълта за това усети как носът ѝ се запушва, затова отиде до нощното шкафче и разклати няколко шишенца, докато открие някое пълно, след което впръска по две дози във всяка от ноздрите си. Усещането, което изпита при разширяването на носните проходи, беше почти оргазмено. Патрик се шегуваше, че ако на Ерика ѝ се наложи да избира между незерил и секс, той ще се окаже принуден да си намери любовница.

Усмихна се. Винаги ѝ ставаше смешно, щом си представеше Патрик с любовница. Знаеше колко много я обича, макар и ежедневието твърде често да убиваше романтиката, а изгарящата страст от първите няколко години отдавна да бе стихнала, заменена от по-спокоен плам. Двамата знаеха какво мисли другият и Ерика обичаше тази сигурност.

Върна се в малкия си кабинет. Вълнените чорапи стоплиха приятно краката ѝ и тя отново опита да се съсредоточи върху текста на монитора. Но днес явно беше един от онези невъзможни дни.

Скролваше нагоре-надолу по документа. Беше ѝ трудно да продължи, а това, естествено, до голяма степен се дължеше на нежеланието на Лайла да ѝ сътрудничи. Без съдействието на замесените или близките не можеше да пише книгите си за реални убийства, поне не така, както ѝ се искаше. Ако просто опишеше някой случай въз основа на съдебния протокол и сведенията от полицията, то разказът щеше да бъде твърде сух. Тя се интересуваше от чувствата, мислите, от всичко неизказано. А в този случай Лайла беше единствената, която можеше да разкаже какво се е случило. Луис беше мъртва, Владек беше мъртъв, а Петер беше изчезнал. Въпреки упоритите си опити Ерика все още не бе успяла да го открие, а и беше съмнително дали той би могъл да ѝ каже много за онзи ден. Все пак е бил само на четири, когато майка му е убила баща му.

Ерика затвори документа раздразнено. Мислите ѝ през цялото време се връщаха към разследването на Патрик, към Виктория и другите момичета. Може би все пак не беше лоша идея да поразмишлява над това, тъй като често усещаше прилив на енергия, когато оставеше работата и известно време се занимаваше с нещо съвсем различно. А вариантът да се захване с прането не я привличаше особено.

Дръпна чекмеджето на бюрото и извади блокче самозалепващи се листчета. Бяха ѝ помагали неведнъж, когато имаше нужда да систематизира някаква информация. Отвори браузъра и започна да търси статии. Изчезванията на момичетата на няколко пъти бяха отразявани по първите страници на вестниците, така че беше лесно да намери информацията. Записа имената на момичетата на пет отделни листчета, всяко с различен цвят, за по-ясно. После добави още бележки с останалите данни: местожителство, възраст, родители, братя и сестри, време и място на изчезването, интереси. Залепи листчетата на стената, по една редица за всяко момиче. Сви ѝ се сърцето, когато приключи и ги погледна. Зад всяка редица се криеше неописуема мъка. Най-лошият кошмар на всеки родител.

Ерика почувства, че нещо липсва; че ѝ се иска към оскъдния текст върху листчетата да добави и лицата на момичетата. Затова принтира пет снимки, които също откри лесно в сайтовете на вечерните вестници. Зачуди се колко ли се бяха повишили продажбите им покрай статиите за отвличанията, но бързо прокуди циничната мисъл. Вестниците си вършеха работата и точно тя нямаше право да ги критикува. Все пак печелеше добре, пишейки за чужди трагедии, и то много по-подробно, отколкото който и да е вечерен вестник.

Накрая разпечата картата на Швеция на няколко части, които слепи заедно. Окачи я до бележките и отбеляза с червена химикалка местностите, където бяха извършени похищенията.

Направи крачка назад. Сега имаше основа, скелет. От всички проучвания, които правеше за книгите си, Ерика се бе научила, че човек често намира отговорите, като опознае жертвите. Какво в тези момичета бе накарало извършителя да избере точно тях? Не вярваше в съвпадения. Обединяваше ги нещо повече от външния вид и възрастта, нещо в характера или условията на живот. Кой беше общият знаменател?

Погледна лицата на стената. Толкова много надежда, такова любопитство към това, което има да им предложи бъдещето. Погледът ѝ се спря на една от снимките и тя внезапно разбра откъде трябва да започне.

* * *

Лайла нареди изрезките пред себе си и усети как пулсът ѝ се ускорява. Физическа реакция на психическата ѝ тревога. Сърцето ѝ биеше все по-бързо. Накрая Лайла започна да се задъхва от чувство за безпомощност.

Опита да диша дълбоко, пое колкото се може повече от застоялия въздух в малката си стая и принуди пулса си да се успокои. През годините бе научила много за справянето с тревожността и знаеше, че трябва да овладее пристъпа веднага, без помощ от терапевти или лекарства. В началото пиеше всички хапчета, които ѝ даваха, поглъщаше всичко, което можеше да я накара да изчезне в мъглата на забравата, където не виждаше злото. Но когато кошмарите започнаха да си проправят път през мъглата, спря да взима лекарства. Най-добре се справяше с кошмарите, когато умът ѝ беше бистър. Ако изгубеше контрол, можеше да се случи какво ли не. Всичките ѝ тайни можеха да излязат наяве.

Най-старите изрезки бяха започнали да пожълтяват. Бяха прегънати и намачкани, след като дълго бяха стояли натъпкани в малката кутия, която бе успяла да скрие под леглото си. Когато беше ден за чистене, криеше кутията под дрехите си.

Погледът ѝ се плъзгаше по буквите. В действителност нямаше нужда да ги чете. Знаеше текстовете наизуст. Не бе прочела достатъчно пъти единствено най-новите статии и те все още не зазвучаваха автоматично в главата ѝ, за разлика от останалите. Прокара ръка по късата си прическа. Беше отрязала дългата си коса още първата година в затвора. Не знаеше защо точно. Може би това беше начин да сложи точка на миналото. Ула сигурно имаше хубава теория, но Лайла не я беше питала. Нямаше причина да рови в неща, които се отнасяха до собствения ѝ живот. До голяма степен знаеше защо нещата се бяха стекли по този начин. И криеше в себе си всички отговори.

Като говореше с Ерика, си играеше с огъня. Никога не би потърсила някого сама, но се случи така, че Ерика се обади отново точно когато Лайла бе добавила нова изрезка към колекцията си и бе по-ранима от обикновено. Нямаше ясни спомени от тогава. Помнеше само, че за своя изненада беше приела предложението за посещение.

Ерика дойде още същия ден. И въпреки че тогава, както и сега, Лайла не знаеше дали някога би могла да отговори на въпросите ѝ, тя все пак се срещна с нея, изслуша я и двете разговаряха. Понякога, след като Ерика си тръгнеше, Лайла усещаше да я осенява тревожното прозрение, че трябва да разкаже на някого за злото и че Ерика вероятно е правилният човек, който да съхрани историята ѝ. Но беше трудно да отвори вратата, която бе стояла заключена толкова дълго.

Въпреки това очакваше с нетърпение посещенията. Ерика задаваше същите въпроси като всички останали, но го правеше по различен начин. Не с жадно за сензации любопитство, а с искрен интерес. Може би затова Лайла продължаваше да се среща с нея. Или защото това, което носеше в себе си, трябваше да излезе навън; защото започваше да се страхува какво би станало в противен случай.

Утре сутринта Ерика щеше да дойде отново. Когато персоналът ѝ съобщи, че тя е помолила за ново посещение, Лайла просто кимна.

Постави изрезките обратно в кутията. Сгъна ги по същия начин като преди, за да не се получат нови гънки, след което затвори капака. Сърцето ѝ отново биеше спокойно.

* * *

Патрик отиде до принтера и взе листовете с треперещи ръце. Гаденето идваше и си отиваше на вълни и той бе принуден да спре за миг, преди да продължи по тесния коридор към кабинета на Мелберг. Вратата беше затворена и той почука.

– Какво има? – чу се раздразненият глас на Мелберг.

Тъкмо се беше върнал от така наречената си разходка и Патрик подозираше, че вече се е приготвил за дрямка.

– Патрик е. Получих доклада на Педерсен и си помислих, че ще искаш да научиш резултатите от аутопсията.

Патрик устоя на импулса да отвори вратата без предупреждение. Веднъж го бе направил и бе заварил шефа си да похърква само по чифт износени слипове. Това беше от грешките, които човек прави веднъж в живота си.

– Влизай – каза Мелберг след малко.

Когато Патрик влезе, началникът му седеше и разместваше листовете хартия върху бюрото си, за да изглежда, че е бил особено зает. Патрик седна на стола срещу него и Ернст веднага стана от мястото си под бюрото, за да го поздрави. Кучето беше кръстено на един бивш, починал колега. Макар Патрик да не обичаше да говори лошо за мъртвите, кучето беше значително по-симпатично от съименника си.

– Здрасти, приятел – каза той и почеса Ернст, който изскимтя щастливо.

– Лицето ти е бяло като чаршаф – каза Мелберг, което беше необичайно наблюдателна забележка от негова страна.

– Да, четивото не е приятно – каза Патрик и остави разпечатания доклад пред Мелберг. – Искаш ли да го прочетеш, или да ти го преразкажа?

– Давай – каза Мелберг и се облегна назад в стола си.

– Не съм сигурен откъде да започна – каза Патрик и се прокашля. – Очите са били отстранени, като някой ги е полял с киселина. С оглед на заздравелите рани и образуваните белези, според Педерсен това е станало скоро след отвличането.

– По дяволите.

Мелберг се надигна и облегна лакти на бюрото.

– Езикът е бил отрязан с остър инструмент. Педерсен не можа да ми каже какъв точно, но предположи, че става дума за голяма лозарска ножица, ножица за плет или нещо друго в този дух. По-малко вероятно е да е било извършено с нож.

Патрик сам чуваше колко отвратено звучи, а Мелберг изглеждаше така, сякаш му се гади.

– Аутопсията е показала още, че в двете уши е бил забоден остър предмет и вследствие на нараняванията Виктория е загубила слуха си.

Отбеляза си, че трябва да каже това на Ерика. Предположението ѝ за момичето в мехур се бе оказало правилно.

Мелберг дълго време се взира в него, преди да каже бавно:

– Значи не е можела да вижда, да чува и да говори.

– Да – каза Патрик.

Двамата помълчаха известно време. Опитваха да си представят какво би било да изгубиш три от най-важните си сетива, да бъдеш пленен в тих, гъст мрак, без възможност да комуникираш.

– По дяволите – повтори Мелберг.

Тишината продължи, думите не стигаха. Ернст изскимтя и ги погледна неспокойно. Усещаше тежката атмосфера, която бе настанала, но не можеше да я разтълкува.

– Тези рани вероятно също са нанесени веднага след отвличането или много скоро след това. Освен това по всяка вероятност са я държали вързана. Около китките и глезените ѝ има следи от въжета. Както заздравели, така и пресни. Има и рани от залежаване.

Вече и лицето на Мелберг бе пребледняло.

– Химическият анализ също е готов – добави Патрик. – В кръвта ѝ има следи от кетамин.

– Кета какво?

– Кетамин. Упойващо вещество. Класифицирано е като наркотик.

– Защо е бил в тялото ѝ?

– Според Педерсен е трудно да се каже, тъй като ефектът му може да бъде различен в зависимост от количеството. При по-голяма доза ставаш безчувствен към болка и изпадаш в безсъзнание, а при по-малка получаваш халюцинации и пристъп на психоза. Кой знае какъв ефект е целял извършителят. Може би и двата.

– И откъде може да се намери това чудо?

– Кетаминът се продава като останалата дрога, но явно е считан за доста опасен. Трябва да знаеш как да го използваш и в какви количества. Момчетата, които го употребяват по нощните клубове, не искат да проспят вечерта, каквото би станало, ако вземат твърде много. Често се смесва с екстази. Но се използва най-вече в здравеопазването. И като упойка за животни. Най-вече коне.

– О, мамка му – каза Мелберг, щом направи връзката. – Проверихме ли по-подробно онзи ветеринар Юнас?

– Да, естествено. Все пак Виктория изчезна, след като е била в конюшнята им. Той има солидно алиби, получил е спешно повикване по същото време. Собствениците на болния кон потвърдиха, че Юнас е пристигнал само петнайсет минути, след като Виктория е била видяна за последно в конюшнята. Останал е там няколко часа. Освен това не намерихме връзка между него и останалите момичета.

– Но след резултатите от аутопсията би трябвало да го проучим и до най-дребния детайл, нали?

– Абсолютно. Освен това, когато разказах на останалите, Йоста се сети, че преди време в клиниката на Юнас имаше влизане с взлом. Ще проверим доклада, за да видим дали там пише нещо за кетамин. Въпросът е само дали Юнас би съобщил за кражбата, ако самият той е използвал кетамина. Във всеки случай ще говорим с него.

Патрик помълча малко, събра сили каза:

– Има и още нещо. Мислех с Мартин да предприемем малко пътуване днес.

– Така ли? – каза Мелберг, който, изглежда, вече надушваше допълнителните разходи.

– Бих искал да отидем до Гьотеборг и да говорим с майката на Мина Валберг. И докато така и така сме там...

– Да?

Сега Мелберг звучеше още по-подозрително.

– Ами като сме там, мислех да говорим с един човек, който може би ще ни помогне да анализираме поведението на извършителя.

– Някой от онези психолози – каза Мелберг и цялото му изражение показа какво мисли за тази професия.

– Няма гаранция, знам, но няма да ни коства допълнителни разходи, ако така и така ще пътуваме до Гьотеборг.

– Да, да, само да не домъкнеш тук някоя врачка – измърмори Мелберг, което напомни на Патрик колко много си приличаха Йоста и шефът им понякога. – И не дразни колегите в Гьотеборг, по дяволите. Знаеш не по-зле от мен как си пазят територията и как обичат да се бият в гърдите, така че внимавай.

– Ще пипам с копринени ръкавици – каза Патрик и излезе, затваряйки вратата след себе си. Хъркането на шефа му скоро щеше да зазвучи в коридора.

* * *

Ерика добре съзнаваше, че е импулсивна. Често твърде импулсивна. Или поне Патрик така смяташе, тъй като тя отново и отново се заемаше да решава проблеми, които не я засягаха. Но в същото време много пъти му бе помагала в полицейските разследвания, така че той всъщност нямаше право да се оплаква.

Това бе точно един от онези случаи, за които Патрик щеше да ѝ каже, че си пъха носа там, където не ѝ е работа. Именно затова не смяташе да му казва нищо предварително, а да изчака и да види дали разходката ѝ ще даде резултат. Ако не станеше така, можеше да използва същото извинение като пред свекърва си Кристина, която преди малко бе извикала по спешност, за да гледа децата: че ще се среща с агента си в Гьотеборг във връзка с предложение за договор с едно немско издателство.

Облече си якето и направи лека гримаса, като се огледа наоколо. Къщата изглеждаше все едно вътре е избухнала бомба. Кристина със сигурност щеше да намери какво да каже по въпроса и Ерика вероятно я очакваше дълга лекция на тема колко е важно да поддържаш дома си чист и подреден. Чудно защо Кристина никога не изнасяше тази лекция на сина си. Явно смяташе, че той, мъжът в домакинството, е над тези неща. Патрик явно нямаше нищо против.

Не, тук не беше справедлива. Патрик беше фантастичен в много отношения. Вършеше своята част от домакинската работа, без да хленчи и, естествено, се грижеше за децата толкова, колкото и тя. Но все пак Ерика не можеше да твърди, че са напълно равнопоставени. Тя бе тази, която действаше като ръководител на проекта, тя знаеше кога децата надрастват дрехите си и имат нужда от нови, кога трябва да си носят храна за детската градина или кога е време да ги ваксинират в детския здравен център. И хиляди други неща. Тя забелязваше кога перилният препарат е на привършване или кога трябва да се купят още пелени, тя знаеше кой мехлем върши работа при подсичане и винаги можеше да каже къде Мая е оставила най-новата си любима плюшена играчка. Всичко това бе запечатано в гръбначния ѝ мозък, докато за Патрик изглеждаше невъзможно да следи за тези неща. Ако изобщо имаше желание да го прави. Това подозрение вечно я глождеше, но Ерика бе решила да не се задълбочава и предпочете да се нагърби с ролята на мениджър, като се радваше, че все пак има партньор, който доброволно изпълнява поставените му задачи. Много от приятелките ѝ нямаха дори това.

Щом отвори вратата, едва не направи крачка назад. Навън бе кучи студ. Надяваше се, че пътищата няма да са твърде хлъзгави. Не беше от най-ентусиазираните шофьори и караше само когато беше абсолютно необходимо.

Внимателно заключи вратата. За добро или зло, Кристина имаше собствен ключ, тъй като често идваше да гледа децата, когато се наложи. Ерика сбърчи чело, докато вървеше към колата. Кристина я бе попитала дали може да вземе със себе си един приятел, при положение че Ерика я молеше за помощ с толкова кратко предизвестие. Свекърва ѝ водеше богат социален живот и имаше много приятели. Случваше се те да дойдат с нея, когато трябва да се грижи за децата, така че в молбата ѝ нямаше нищо необичайно. Но начинът, по който каза „приятел“, накара Ерика да заподозре нещо гнило. Възможно ли бе за пръв път след развода с бащата на Патрик да е срещнала нов мъж?

Мисълта развесели Ерика и тя се усмихна сама на себе си, докато палеше колата. Патрик щеше да откачи. Нямаше проблеми да приеме, че баща му от много години си има нова съпруга, но що се отнасяше до майка му, по някаква причина нещата бяха различни. Всеки път, когато Ерика се пошегуваше и кажеше, че ще регистрира Кристина в някой сайт за запознанства, Патрик придобиваше болезнено изражение. Но вече беше време да приеме, че майка му има собствен живот. Ерика се изкикоти и потегли към Гьотеборг.

* * *

Юнас чистеше ветеринарната клиника с отривисти движения. Все още се дразнеше, че Марта е отменила участието на Моли в състезанието. Момичето трябваше да получи шанс. Знаеше колко е важно за нея и разочарованието ѝ нараняваше и него самия.

Огромно предимство беше, че клиниката се намираше в дома им. Така, докато Моли беше малка, на Юнас не му се налагаше да разчита, че Марта ще се грижи за дъщеря им достатъчно старателно. Докато беше в клиниката, той можеше да ги наглежда между посещенията, за да е сигурен, че Моли се чувства добре.

За разлика от Марта, той искаше наследник. Искаше да вижда себе си в своето отроче и винаги си бе представял, че ще има момче. Вместо това се появи Моли и още при раждането го обзеха чувства, за които не бе и подозирал.

Марта, от своя страна, положи бебето в прегръдките му с безразлично изражение. Ревността, която се мяркаше в погледа ѝ, изчезна също толкова бързо. Юнас бе очаквал, че тя ще се чувства така, и това бе в реда на нещата. Марта беше негова и той беше неин и с времето тя разбра, че детето няма да промени нищо и дори по-скоро ще заздрави брака им.

Още първия път, когато видя Марта, Юнас разбра, че с нея ще си паснат перфектно. Бяха като близнаци, сродни души. Това бяха изтъркани думи, клишета, но в техния случай бяха истина. Единственото, на което гледаха различно, беше Моли. Но въпреки това Марта правеше каквото може, заради него.

Възпитаваше дъщеря им по начина, по който той искаше, като в същото време не се месеше в отношенията му с Моли и вместо това влагаше енергията си в тяхната собствена връзка.

Юнас се надяваше, че Марта разбира колко много я обича, колко важна е за него. Опитваше се да го показва, беше толерантен и споделяше всичко с нея. В един-единствен случай се бе поколебал. За миг беше почувствал, че между тях има пропаст, която заплашва симбиозата, в която живееха от толкова дълго. Но това съмнение вече го нямаше.

Юнас се усмихна и намести кутията с найлонови ръкавици. Имаше толкова много, за което да бъде благодарен, и го знаеше.

* * *

Мелберг сложи каишката на Ернст, а кучето веднага се въодушеви и се втурна към входа на полицейското управление. Аника надникна от рецепцията и Мелберг ѝ обясни, че ще обядва у дома, след което с облекчение излезе на свеж въздух. Вдиша дълбоко още щом вратата се затвори зад гърба му. След това, което му разказа Хедстрьом, кабинетът му внезапно започна да му се струва задушен и тесен.

Пътят беше пуст. През зимата градчето не беше особено оживено, което обикновено означаваше, че Мелберг спокойно можеше да дремва от време на време. През лятото обаче хората не спираха с щуротиите, било то от чиста глупост, било заради употреба на твърде много алкохол. Туристите бяха истинска досада и Мелберг би предпочел Танумсхеде и околностите да бяха все така пусти през цялата година. Към края на август се чувстваше просто съсипан от работа. Гадна професия си беше избрал, но имаше вроден талант за полицейската работа, което беше и неговото проклятие. Това пораждаше и доста злоба. Виждаше зле прикритата завист в погледите, които Патрик, Мартин и Йоста понякога му хвърляха. Паула, от друга страна, не изглеждаше много впечатлена, но това може би не беше толкова странно. Не беше глупава, Мелберг никога не би казал нещо такова, а и се случваше и тя да има проблясъци и да допринесе с нещо. Но ѝ липсваше мъжката логика, а оттам и способността да оцени напълно острия му ум.

Почувства се в малко по-добро настроение, когато се прибра в апартамента. Свежият въздух бе прояснил мислите му. Макар и онова с момиченцето да беше ужасна трагедия и да им отваряше цял куп работа през иначе спокойния сезон, Мелберг все пак смяташе, че в случая има нещо вълнуващо. Даваше му прекрасна възможност за изява.

– Ехо? – викна той, щом влезе вътре.

Видя, че обувките на Паула са в антрето, което означаваше, че тя и Лиса са им дошли на гости.

– В кухнята сме! – отвърна Рита.

Мелберг освободи Ернст, за да може кучето да изтича и да поздрави Сеньорита. После изтупа снега от обувките си върху килима, окачи якето си на закачалката и последва Ернст.

Вътре в кухнята Рита слагаше масата, а Паула, която носеше дъщеричката си в бебешко кенгуру, ровеше в един шкаф.

– Кафето долу свърши – обясни тя.

– Стои най-вътре вдясно – каза Рита и посочи. – Ще сипя и на теб, та да хапнеш малко, след като така и така си тук.

– Благодаря. Как върви работата? – попита Паула и се обърна към Мелберг, хванала в ръка пакета кафе, който се бе оказал точно там, където ѝ каза Рита. В нейната кухня цареше военен ред.

Мелберг се замисли дали резултатът от аутопсията наистина е подходяща тема за разговор за една изтощена и кърмеща жена. Но знаеше, че Паула ще откачи, ако по-късно разбере, че той ѝ е спестил информация за разследването, затова ѝ преразказа накратко това, което бе научил от Патрик преди малко. Щом го чу, Рита замръзна за миг до мивката, но после продължи да вади прибори.

– Ама че ужас – каза Паула и седна на масата, галейки разсеяно Лиса по гърба. – Казваш, че езикът ѝ е бил отрязан?

Мелберг наостри уши. Все пак Паула понякога демонстрираше полицейски талант, а и имаше феноменална памет.

– За какво мислиш? – попита той, седна на съседния стол и я погледна заинтригувано.

Паула поклати глава.

– Не знам, но това ми напомня за нещо... Ох, покрай майчинството мозъкът ми съвсем се е размътил, направо ще полудея!

– Ще премине – каза Рита откъм кухненския плот, където приготвяше голяма купа салата.

– Да, но в момента е страшно дразнещо – каза Паула. – В това с езика има нещо познато...

– Ще се сетиш по-късно, като спреш да мислиш за това – каза Рита успокоително.

– Ммм – отговори Паула, но Мелберг видя, че продължава да рови в паметта си. – Чудя се дали не е нещо, което съм чела в някой стар доклад. Може ли после да мина за малко през участъка?

– Наистина ли е добра идея да ходиш там с Лиса в този студ? Пък и без това си твърде уморена, за да работиш – възрази Рита.

– Все едно е дали ще съм изморена тук или там – каза Паула. – А може би Лиса може да остане при теб? Няма да се бавя много, само ще погледна набързо в архива.

Рита измърмори нещо неразбираемо в отговор, но Мелберг знаеше, че тя няма да има нищо против да гледа Лиса, въпреки че имаше риск малката да се разреве. Стори му се, че Паула придоби малко по-свеж вид само при мисълта да отиде в управлението.

– Докато съм там, бих искала да погледна доклада от аутопсията – каза тя. – Надявам се, че може, въпреки че официално съм в майчинство?

Мелберг изсумтя. Нямаше значение дали е в майчинство, или не. Нямаше представа как стоят нещата формално, но ако трябваше да следва всички правила и разпоредби за работните места като цяло и за полицейската професия в частност, нямаше да може да свърши кой знае каква работа.

– Аника го сложи при останалите материали от разследването. Просто я помоли, като пристигнеш.

– Добре, тогава ще се освежа малко, след което тръгвам.

– Но първо ще ядеш – каза Рита.

– Добре, мамо.

От печката се носеха миризми, които караха корема на Мелберг да къркори шумно. Ястията на Рита биеха почти всичко, което беше опитвал. Единственият проблем беше, че се стискаше откъм десерти. Затова Мелберг задоволяваше нуждите си със захарните кифли в пекарната. Днес вече ходи там веднъж, но може би можеше да намине още един път на връщане в управлението. Никое ядене не беше завършено без нещо сладко за финал.

* * *

Йоста вече не искаше кой знае какво от живота. Ако главата и краката ти са топли, бъди доволен, казваше дядо му. Сега Йоста започваше да разбира какво е имал предвид – въпросът беше да нямаш твърде високи изисквания. А откакто се видя с Ева след странните събития миналото лято, той бе наистина доволен от живота. Впоследствие Ева се върна обратно в Гьотеборг и известно време Йоста се притесняваше, че отново ще изчезне, че няма да поддържа връзка с някакъв дъртак, при когото бе живяла само за кратко, и то като много малка. Но тя се обаждаше от време на време, а когато идваше на гости на майка си във Фелбака, винаги посещаваше и него. Естествено, чувстваше се уязвима след това, което преживя, но всеки следващ път, когато се видеха, изглеждаше по-силна. Йоста искаше от сърце раните ѝ да заздравеят и един ден да се върне и вярата ѝ в любовта. Може би щеше да си намери нов мъж и отново да стане майка? И може би, с малко късмет, Йоста щеше да има възможността да се изявява като дядо и да глези мъничето. Това беше най-голямата му мечта: да върви сред малиновите храсти в градината заедно с внучето си, което да го следва с несигурни стъпки, пъхнало пръст в ръката му, и да му помага да бере сладките плодове.

Но стига блянове. Трябваше да се концентрира върху разследването. Настръхна, щом се сети за това, което Патрик му бе казал за раните на Виктория, но побърза да отпрати неприятните мисли. Не биваше да се оставя да го завладеят. Беше виждал достатъчно гадости през годините като полицай и макар това да надминаваше всичко останало, принципът си оставаше същият: трябваше просто да си свърши работата.

Прегледа доклада, който бе изровил, и се замисли. След малко се изправи и отиде до кабинета на Патрик, който се намираше до неговия.

– Юнас съобщи за обира само няколко дни преди изчезването на Виктория. И един от откраднатите медикаменти е кетамин. Бих могъл да отида до Фелбака и да говоря с него, докато вие с Мартин сте в Гьотеборг.

Видя погледа на Патрик и макар да се почувства леко обиден, можеше да разбере учудването му. Не винаги се бе проявявал като най-работливия полицай в управлението и в интерес на истината и сега не беше такъв. Но притежаваше нужния капацитет, а и в последно време в него се бе зародило ново чувство. Искаше Ева да се гордее с него. Освен това съчувстваше на семейство Халберг, на чиято агония беше свидетел през последните няколко месеца.

– Безспорно изглежда, че може да има връзка. Браво, че се сети – каза Патрик. – Но сам ли искаш да отидеш? Можем да го направим заедно утре сутринта.

Йоста махна с ръка.

– Не, аз ще се погрижа. Не е кой знае какво, пък така и така аз приех жалбата. Успех в Гьотеборг.

Той кимна леко на Патрик и излезе навън. Трябваха му само пет минути с колата, докато стигне до стопанството в покрайнините на Фелбака. Сви по алеята и паркира пред имота на Марта и Юнас.

– Чук, чук – каза Йоста, щом отвори вратата от задната страна на къщата.

Клиниката не беше голяма. Имаше малка чакалня, не много по-голяма от антре, кухненски бокс и малък кабинет.

– Надявам се, че наоколо няма змии, паяци или други гадини – пошегува се той, когато видя Юнас.

– Здравей, Йоста. Не, няма страшно. За щастие, във Фелбака няма много такива животни.

– Може ли да вляза за малко?

Йоста прекрачи прага и се избърса на изтривалката.

– Да, следващото посещение е чак след час. Днес изглежда ще е спокойно. Остави си якето. Искаш ли кафе?

– Да, благодаря. Ако не е проблем?

Юнас поклати глава и тръгна към кухненския бокс. Там имаше кафе-машина, а до нея стояха различни видове капсули.

– Инвестирах в една от тези машини в името на собственото ми оцеляване. Силно или слабо? Мляко? Захар?

– Силно, с мляко и захар, благодаря.

Йоста закачи якето си и седна на един от двата стола за посетители.

– Ето – Юнас подаде една чаша на Йоста и седна срещу него. – Предполагам, че става дума за Виктория.

– Не, исках да те питам за обира, за който беше съобщил.

Юнас вдигна вежди.

– Аха, мислех, че сте отписали жалбата. Да си призная, бях малко разочарован, че не стигнахте доникъде, но разбирам, че трябваше да дадете приоритет на случая на Виктория. Предполагам, не можеш да ми кажеш защо внезапно отново сте се заинтересували от кражбата?

– Не, за съжаление – каза Йоста. – Как откри, че някой е влизал? Знам, че вече сме говорили за това, но би било добре, ако може пак да ми разкажеш.

Той направи извинителен жест и за малко да събори чашата с кафе. Улови я точно преди да се катурне, след което за всеки случай я взе в ръка.

– Ами както казах и предния път, на сутринта заварих вратата разбита. Беше към девет часа. Обикновено започвам в толкова, хората рядко идват тук по-рано. Както и да е, веднага разбрах, че е имало обир.

– Каква беше ситуацията вътре?

– Не толкова лоша, всъщност. Някои неща бяха съборени от шкафовете и лежаха разпилени по пода, но само толкова. Най-лошото беше, че шкафът, където държа наркотичните медикаменти, беше разбит. Винаги го държа заключен. Нивото на престъпността във Фелбака не е особено високо, но малкото наркомани, които живеят наблизо, сигурно знаят, че тук има такива вещества. Само че преди никога не бях имал проблеми.

– Знам кои хора имаш предвид, говорихме с тях веднага след кражбата. Не изкопчихме нищо, но не мисля, че биха могли да опазят тайната, ако някой от тях бе успял да влезе тук. А и не открихме отпечатъци, които да съвпадат с техните.

– Сигурно си прав. Вероятно е бил някой друг.

– Какво липсваше? Знам, пише го в жалбата ти, но можеш ли отново да ми кажеш?

Юнас сбърчи чело.

– Вече не си спомням точно. Но наркотичните медикаменти бяха етилморфин, кетамин и кодеин. Иначе липсваха някои медицински консумативи, марля, антисептични средства и... найлонови ръкавици, май това беше. Обикновени, евтини неща, които можеш да си купиш в коя да е аптека.

– Освен ако предпочиташ да не привличаш внимание върху себе си, както би станало, ако купиш цяла камара медицински артикули – каза Йоста, мислейки на глас.

– Да, това е така – каза Юнас и допи кафето си, след което стана, за да направи още. – Искаш ли да ти долея?

– Не, благодаря, още не съм го изпил – каза Йоста и осъзна, че е забравил за кафето си. – Разкажи ми повече за наркотичните медикаменти. Някой от тях представлява ли особен интерес за наркоманите?

– Вероятно кетаминът. Чувал съм, че започва да става популярен в тези кръгове. Изглежда, го взимат по време на партита и го наричат Спешъл Кей.

– Ти как го ползваш като ветеринар?

– И ние, и останалите лекари го използваме като упойващо средство при хирургични намеси. Ако се ползва обща анестезия, има риск пулсът и дишането да се забавят, докато при кетамина този страничен ефект отсъства.

– Върху кои животни го прилагате?

– Най-вече кучета и коне. За да бъдат упоени безопасно и ефективно.

Йоста изпъна внимателно крака. С всяка следваща зима пукането на крайниците му се засилваше, а той се вдървяваше все повече.

– Колко кетамин е изчезнал?

– Ако си спомням правилно, бяха откраднати четири шишенца по сто милилитра.

– Това много ли е? Колко се дава на един кон, например?

– Зависи от теглото на животното – каза Юнас. – Но обикновено два милилитра на сто килограма стигат.

– А за хора?

– Всъщност не знам. Трябва да питаш някой хирург или анестезиолог. Те сигурно ще могат да ти дадат точна информация. Аз ходих на няколко курса по обща медицина, но това беше преди много години. Познавам животните, не хората. Но защо се интересуваш точно от кетамина?

Йоста се поколеба. Не знаеше дали е редно да му каже и по този начин да разкрие защо всъщност бе дошъл. Същевременно беше любопитен да види как ще реагира Юнас. Ако противно на очакванията той самият беше използвал кетамина, съобщавайки за кражбата, за да отклони подозренията от себе си, може би това щеше да си проличи по изражението му.

– Получихме резултатите от аутопсията – каза той накрая. – В кръвта на Виктория е имало следи от кетамин.

Юнас се сепна и го погледна едновременно изненадано и ужасено.

– Искаш да кажеш, че кетаминът от клиниката ми може да е бил използван от похитителя?

– Не мога да кажа, но като се има предвид, че кражбата е извършена точно преди изчезването на Виктория, близо до мястото, където е видяна за последно, този вариант не е изключен.

Юнас поклати глава.

– Това е просто ужасно.

– И нямаш никакви подозрения кой може да е крадецът? Не забеляза ли нещо подозрително в дните преди и след инцидента?

– Не, нямам представа. Както казах, за пръв път се случва нещо такова. Винаги много съм внимавал да заключвам всичко.

– И не вярваш, че някое от момичетата...?

Йоста кимна по посока на конюшнята.

– Не, наистина. Може някой път тайно да са пробвали домашен алкохол и сигурно са пушили по една-две цигари. Но далеч не са врели и кипели дотолкова, че да знаят, че ветеринарите разполагат с наркотични вещества, които могат да се ползват като дрога. Говори с момичетата, ако искаш, но ти гарантирам, че никоя от тях дори не е чувала да се говори за такова нещо.

– Сигурно е така – измърмори Йоста.

Не се сещаше какво друго да попита и Юнас, изглежда, видя колебанието му.

– Интересува ли те още нещо? – попита той и се усмихна криво. – Ако не, може да поговорим някой друг път. Скоро трябва да се заема със следващия пациент. Танцуващата мишка Нели е яла нещо неподходящо.

– Уф, не разбирам как хората могат да си взимат такива домашни любимци – каза Йоста и се намръщи.

– Само да знаеше... – каза Юнас и стисна здраво ръката му за сбогом.

Удевала, 1968

Още в началото разбра, че не всичко е наред. Сякаш нещо липсваше. Лайла не можеше да определи какво точно и като че ли само тя го забелязваше. Отново и отново се опитваше да поговори с Владек за това и да му предложи да заведат малката на лекар. Но той не я слушаше. Все пак дъщеря им бе толкова сладка и спокойна. Нямаше ѝ нищо.

Но знаците ставаха все по-ясни. В изражението на момичето се четеше единствено сериозност. Лайла чакаше ли, чакаше първата усмивка, която така и не дойде. Дори Владек започна да осъзнава, че нещо не е както трябва, но никой не ги взе на сериозно. В детския здравен център ѝ казаха, че при всяко дете било различно, че нямало точен модел. Но тя беше сигурна. На дъщеря им завинаги щеше да ѝ липсва нещо.

Момичето никога не плачеше. Понякога Лайла трябваше да се въздържа да не я ощипе или разтърси, каквото и да е, само и само да предизвика някаква реакция. Когато беше будна, дъщеря им лежеше мълчаливо и наблюдаваше света с поглед, изпълнен с толкова мрак, че Лайла настръхваше. Това бе древен мрак, който струеше не само от очите, ами от цялото ѝ тяло.

Майчинството далеч не се оказа това, което Лайла очакваше. Представата, която си бе изградила, чувствата, които мислеше, че ще изпитва, докато детето лежи в скута ѝ – нищо от това не съвпадаше с реалността. Подозираше, че причината е в детето, но все пак тя му беше майка. А работата на майките е да защитават децата си независимо от всичко.

Да се возиш с Патрик, винаги беше опасно. Мартин се държеше здраво за дръжката на пасажерската врата и редеше молитва след молитва, въпреки че не беше ни най-малко религиозен.

– Обстановката по пътищата днес е добра – каза Патрик.

Подминаха църквата в Квиле и той намали скоростта, докато караха през малкото градче. Но скоро отново настъпи газта и при острия завой два километра по-нататък Мартин така се притисна до вратата, че бузата му се допря до студения прозорец.

– Патрик, трябва да престанеш да даваш газ на завоите! Няма значение как те е учил инструкторът едно време, така не се кара.

– Карам отлично – измърмори Патрик, но поотпусна педала за газта.

Вече бяха водили този спор и сигурно щяха да го водят още много пъти.

– Как е Тюва? – попита той след малко и Мартин забеляза с периферното си зрение как Патрик го поглежда предпазливо.

Искаше му се хората да не се притесняваха толкова. Нямаше проблем да попитат, даже напротив. Това показваше, че им пука за него и Тюва. Въпросите не правеха нещата по-лоши, та нали най-лошото вече се беше случило. Не отваряха нови рани, това си бяха същите рани, които се отваряха всяка вечер, когато слагаше дъщеря си да легне, а тя го питаше за мама. Или когато самият той си лягаше от своята страна на леглото, до празното място на Пия. Или всеки път, когато извадеше мобилния си, за да се обади у дома и да пита дали да купи нещо, само за да осъзнае, че жена му никога вече няма да вдигне телефона.

– Мисля, че е добре. Пита за Пия, естествено, но най-вече иска да ѝ разказвам за нея. Изглежда е приела, че майка ѝ я няма. В това отношение децата са по-мъдри от нас, струва ми се.

Той замълча.

– Дори не мога да си представя какво бих правил, ако Ерика беше умряла – каза Патрик тихо.

Мартин разбра, че колегата му мисли за случилото се преди две години, когато не само Ерика, ами и тогава още неродените им близнаци за малко да загинат в автомобилна катастрофа.

– Не знам дали бих могъл да продължа да живея.

Гласът на Патрик потрепери при спомена за деня, когато едва не изгуби съпругата си.

– Да, би могъл – каза Мартин и се загледа в снежния пейзаж, покрай който минаваха. – Хората се справят. А и винаги има за какво да се живее. Ти щеше да имаш Мая. Сега Тюва е всичко за мен, а Пия живее в нея.

– Мислиш ли, че някога ще срещнеш друга жена?

Мартин забеляза, че Патрик зададе въпроса малко неохотно, сякаш имаше чувството, че е забранено да пита нещо такова.

– В момента ми се струва немислимо, но почти толкова немислимо ми се струва и да живея сам до края на живота си. Всяко нещо с времето си. Сега съм изцяло зает с опитите да намеря баланс в живота за себе си и Тюва. Учим се как да запълним дупките, оставени от Пия, доколкото е възможно. А и не само аз трябва да съм готов. Тюва също трябва да е подготвена да допусне друг човек в семейството.

– Звучи разумно – каза Патрик, след което се засмя. – Освен това в Танум не са останали много момичета. Ти успя да свалиш повечето, преди да срещнеш Пия. Така че трябва да разшириш района на търсене, ако не искаш да повтаряш.

– Ха-ха, много смешно.

Мартин усети, че се изчервява. Патрик преувеличаваше, но имаше известно право. Мартин не беше традиционен красавец, но благодарение на комбинацията от момчешки чар, рижа коса и лунички момичетата открай време си падаха по него. Но когато срещна Пия, сложи край на флиртовете. Откакто беше с нея, дори не беше поглеждал друга жена. Обичаше я ужасно много и тя му липсваше всяка една секунда.

Внезапно се почувства неспособен да говори повече за нея. Болката го прониза силно и безмилостно, така че побърза да смени темата. Патрик разбра намека и през останалата част от пътуването до Гьотеборг двамата обсъждаха единствено спорта.

* * *

Ерика се поколеба за миг, преди да звънне на вратата. Винаги беше трудно да намери правилния подход, когато ѝ предстоеше разговор с роднина на някой от замесените в даден случай, но майката на Мина звучеше спокойно и дружелюбно по телефона. Не говореше с острия, скептичен тон, който Ерика често чуваше, когато искаше да интервюира някого във връзка с книгите си. А сега дори не ставаше дума за отдавна приключил случай, а за все още неразрешен такъв.

Натисна звънеца. Скоро отвътре се чуха стъпки и вратата се открехна.

– Здрасти – каза Ерика. – Анете?

– Казват ми Нетан – отговори жената и отстъпи встрани, за да ѝ направи път.

Тъжно, помисли си Ерика, щом влезе в антрето. Както жената, така и апартаментът имаха тъжен вид, което не се дължеше единствено на изчезването на Мина. Жената пред нея като че ли отдавна бе загубила надежда, пречупена от разочарованията, които ѝ бе поднесъл животът.

– Влизай – каза Нетан и я поведе към всекидневната.

Навсякъде имаше разхвърляни вещи, които сякаш случайно се бяха оказали на едно или друго място и после никой не ги бе прибрал. Нетан погледна нервно купчината дрехи на дивана и просто я бутна на пода.

– Мислех да разтребя... – каза тя, но остави изречението да се разтвори във въздуха.

Ерика крадешком хвърли поглед към майката на Мина и седна на ръба на дивана. Нетан беше почти десет години по-млада от нея, но изглеждаше състарена. Кожата ѝ имаше сивкав оттенък, вероятно заради цигарите, а косата ѝ беше рошава и без блясък.

– Само се чудя... – каза Нетан и се загърна по-плътно със степаната си жилетка. Явно се опитваше да събере смелост да попита нещо. – Извинявай, малко съм нервна. Тук не идват често известни хора. Всъщност никога, като се замисля.

Нетан се засмя сухо и за един кратък миг Ерика можа да си представи как е изглеждала, когато още е имала желание за живот.

– Ох, звучи толкова странно, като го казваш – каза тя и направи гримаса.

Наистина мразеше, когато хората я наричаха известна. Тя самата ни най-малко не се определяше с тази дума.

– Да, но си такава. Гледала съм те по телевизията. Но тогава носеше малко повече грим.

Нетан погледна плахо към лицето на Ерика, по което нямаше и следа от грим.

– Да, мацат те с какво ли не, когато ще те дават по телевизията. Но се налага, под прожекторите човек изглежда ужасно. Иначе почти никога не се гримирам.

Тя се усмихна и видя, че Нетан започва да се отпуска.

– Да, аз също – каза тя. Имаше нещо трогателно в начина, по който отбеляза очевидното. – Исках да те питам... защо реши да дойдеш тук? От полицията вече разговаряха с мен.

Ерика се замисли. Честно казано, нямаше добро обяснение. Най-верният отговор беше „от любопитство“, но не можеше да го каже.

– Няколко пъти съм сътрудничила на местната полиция. Разчитат на мен, когато собствените им ресурси не стигат. А сега имат нужда от допълнителна помощ след това, което се случи с момичето, изчезнало във Фелбака.

– Аха, колко странно, че...

Нетан не довърши изречението и Ерика не каза нищо. Искаше да започне тя да задава въпросите.

– Разкажи ми за изчезването на дъщеря ти.

Нетан отново придърпа жилетката си. Сведе поглед към скута си, а когато заговори, думите бяха толкова тихи, че Ерика едва я чуваше.

– В началото не разбрах, че е изчезнала. Не и наистина. Мина излизаше и се прибираше, когато ѝ скимне. Никога не съм можела да я контролирам. Винаги е имала силна воля, за разлика от мен... – Нетан вдигна глава и погледна през прозореца. – Понякога оставаше за ден или два при приятели. Или при някое момче.

– Някое конкретно момче? Имаше ли приятел? – вметна Ерика.

Нетан поклати глава.

– Аз поне не знам. Излизаше с момчета, но не, не мисля, че е имала връзка с някого от тях. Във всеки случай в последно време изглеждаше малко по-щастлива, така че се зачудих. Но попитах някои от приятелите ѝ и те не бяха чували нищо за гадже. Компанията им беше сплотена, така че сигурно щяха да знаят.

– Тогава според теб защо е била по-щастлива?

Нетан сви рамене.

– Не знам. Но си спомням какво е да си тийнейджърка. Настроенията се менят бързо. Може и да е било, защото Юхан се изнесе.

– Юхан?

– Да, приятелят ми. Живееше тук известно време. Но двамата с Мина не се разбираха.

– Кога се изнесе?

– Не помня точно. Около половин година, преди Мина да изчезне.

– Полицията говорила ли е с него?

Нетан отново сви рамене.

– Мисля, че говориха с няколко от старите ми приятели. Все пак понякога имаше и спречквания.

– Някой от тях да е заплашвал Мина или да се е държал агресивно с нея?

Ерика преглътна гнева, който започваше да се надига в нея. Знаеше доста за възможните реакции на жертвите на домашно насилие. А след това, на което Лукас бе подложил Ана, знаеше също как страхът може да пречупи волята ти. Но как можеше да оставиш някого да причини това и на децата ти? Как можеше майчиният ти инстинкт да отслабне дотолкова, че да позволиш някой да ги нарани, физически или психически? Не го разбираше. За миг мислите ѝ се насочиха към Луис, сама и окована в мазето на семейство Ковалски. Беше същото, просто в много по-лоша степен.

– Да, ами случвало се е. Но Юхан не я е удрял, само си викаха през цялото време. Затова мисля, че се е почувствала облекчена, когато той си тръгна. Един ден просто си събра багажа и се махна. Повече не чухме нищо за него.

– Кога разбра, че Мина не е отишла при приятел?

– Никога не беше отсъствала повече от ден-два. Но тогава минаха три дни и тя още не се беше прибрала, а и не си вдигаше телефона, затова се обадих на всичките ѝ приятели. Никой не я беше виждал или чувал, така че...

Ерика прехапа бузи. Как можеше да оставиш четиринайсетгодишно момиче да не се прибере три дни, преди да реагираш? Смяташе да държи децата си изкъсо, когато навлезеха в тази възраст. Никога не би ги пуснала да излязат, без да знае къде отиват и с кого.

– Първоначално от полицията не ме взеха на сериозно – продължи Нетан. – Познаваха Мина отпреди това, тя имаше някои... проблеми, така че дори не искаха да приемат жалбата ми.

– Кога разбраха, че явно нещо се е случило?

– След още едно денонощие. После намериха онази дама, която е видяла Мина да се качва в кола. Като се имат предвид другите изчезнали момичета, трябваше да се досетят. Брат ми смята, че мога да ги съдя. Казва, че ако Мина беше богата като другите момичета, щели веднага да започнат издирване. Но никой не слуша хора като нас. Това не е справедливо.

Нетан сведе поглед.

Ерика се усъмни в заключенията си. Стори ѝ се интересно, че Нетан нарича другите момичета богати. Всъщност те бяха по-скоро от средната класа, но понякога класовите разделения бяха относителни. Тя самата бе дошла тук с цял куп предубеждения, които се засилиха веднага щом влезе в апартамента. Но имаше ли изобщо право да обвинява Нетан? Нямаше никаква представа какви обстоятелства бяха оформили живота ѝ.

– Трябвало е да те чуят – каза Ерика и сложи импулсивно ръка върху нейната.

Нетан подскочи, все едно се беше опарила, но не отдръпна ръката си. Сълзи потекоха по бузите ѝ.

– Правила съм толкова глупости. Аз... аз... а сега може би е твърде късно.

Гласът ѝ се прекърши, а сълзите се лееха все по-обилно. Сякаш течеха от чешма. Ерика предположи, че Нетан е сдържала плача си твърде дълго. Сега плачеше не само за изчезналата си дъщеря, която най-вероятно никога нямаше да се върне, а и за всичките си грешни решения, предопределили живота на Мина, живот съвсем различен от този, който Нетан сигурно бе желала за дъщеря си.

– Така исках да сме нормално семейство. С Мина да имаме някого, който да се грижи за нас. Никога никой не се е грижил за нас.

Нетан се тресеше от ридания. Ерика се приближи до нея, прегърна я и я остави да плаче на рамото ѝ. Погали я по косата и зашепна тихо, както правеше с Мая или близнаците, когато трябваше да ги успокоява. Запита се дали някой изобщо бе утешавал Нетан по този начин. Може би и тя никога не беше правила така с Мина. Злощастна верига от разочарования в един живот, който не се бе получил според очакванията.

– Искаш ли да видиш снимки? – попита Нетан внезапно и се отдръпна.

Избърса очи с ръкава на жилетката си и погледна Ерика очаквателно.

– Разбира се, че искам.

Нетан се изправи и извади няколко фотоалбума от разнебитената библиотека „Били“12. Първият албум беше от ранното детство на Мина. На снимките младата и усмихната Нетан носеше дъщеря си на ръце. Ерика не успя да се въздържи да не каже:

– Колко щастлива изглеждаш.

– Да, бяха хубави времена. Най-хубавите. Бях само на седемнайсет, когато родих, но бях толкова щастлива – каза Нетан и прокара пръст по една от снимките. – Ама как само съм изглеждала, божичко...

Тя се засмя и Ерика също се усмихна. Модата през осемдесетте беше покъртителна, но и през деветдесетте не я биваше много.

Продължиха да разлистват албума и годините минаваха пред очите им. Мина беше много сладко дете, но колкото повече растеше, толкова по-затворено ставаше лицето ѝ и толкова повече гаснеха очите ѝ. Ерика видя, че Нетан също го забеляза.

– Мислех, че правя всичко възможно – каза тя тихо. – Но не беше така. Не биваше да...

Тя спря погледа си на един от мъжете, които се появяваха за кратко в албума. Бяха доста, отбеляза Ерика мислено. Мъже, които идваха в живота им, пораждаха още по-голямо разочарование и после изчезваха.

– Този е Юхан. Последното ни лято заедно.

Тя посочи друга снимка, от която струеше лятна жега. Висок, светлокос мъж беше прегърнал Нетан. Бяха в някаква беседка, а отзад се виждаше червена къща с бели ръбове, потънала в зеленина. Единственото, което нарушаваше идилията, беше очевидно киселата Мина, която седеше отстрани и ги зяпаше.

Нетан затвори рязко албума.

– Искам само тя да се прибере. Ще се постарая всичко да е различно. Всичко.

Ерика замълча. Двете поседяха известно време, без да знаят какво да кажат. Но тишината не беше неприятна, а по-скоро успокояваща. Изведнъж обаче на вратата се позвъни и те подскочиха. Нетан стана от мястото си и отиде да отвори.

Щом видя кой стои в антрето, Ерика се изправи слисана.

– Здрасти, Патрик – каза тя и се усмихна глуповато.

12 Един от най-популярните модели библиотеки на ИКЕА. – Б. пр.

* * *

Паула влезе в кухнята на управлението и точно както очакваше, завари Йоста да седи пред кафеварката. Той грейна, щом я видя.

– Паула, здравей!

Тя му се усмихна широко в отговор. Преди малко видя и Аника, която изхвърча от рецепцията, дари Паула с мечешка прегръдка и я засипа с въпроси за малката сладка Лиса.

Йоста също отиде до нея и я прегърна, малко по-внимателно от Аника. После се отдръпна на една ръка разстояние и я огледа внимателно.

– Лицето ти е бяло като чаршаф и изглеждаш все едно не си спала от няколко седмици.

– Благодаря, Йоста, наистина знаеш как се правят комплименти – пошегува се тя, но видя сериозния му поглед и добави: – Последните месеци бяха тежки. Да си майка, не е само цветя и рози.

– Да, чух, че малката не те щади. Надявам се, че си тук само на приятелско посещение и не се изморяваш и с мисли за работата.

Йоста я поведе нежно, но непоколебимо към стола до прозореца.

– Седни. Кафе.

Наля една чаша и я остави на масата, после сервира и на себе си и седна срещу Паула.

– Ами по малко и от двете, може да се каже – отговори тя на предния му въпрос и отпи от кафето.

Струваше ѝ се странно, че е излязла навън сама, но също така беше хубаво за малко да се почувства като стария си аз.

Между веждите на Йоста се появи гънка.

– Държим фронта.

– Знам, че е така. Но преди малко Бертил каза нещо, което разбуди някои спомени. Или по-точно ме накара се почувствам така, сякаш има нещо, което трябва да си спомня.

– Какво имаш предвид?

– Разказа ми за резултатите от аутопсията. И онова с отрязания език ми се струва познато. Не знам къде може да съм го чувала, затова мислех да се поразровя в архива и да видя дали паметта ми няма да се раздвижи. За жалост, мозъкът ми не е това, което беше. Очевидно приказките, че главата ти се пълни с каша, когато кърмиш, не са мит. Вече едва се справям с дистанционното.

– Да, леле, знам как е с хормоните. Спомням си когато Май-Брит...

Той извърна поглед и се загледа през прозореца. Паула разбра, че Йоста мисли за детето, което той и съпругата му бяха изгубили, както и че знае, че тя знае. Затова го остави да поседи тихо, заровен в спомените.

– И нямаш представа за какво става дума? – каза той накрая и отново погледна към Паула.

– Не, за съжаление – въздъхна тя. – Би било по-просто, ако поне знаех откъде да започна да търся. Все пак архивът не е много малък.

– Безцелното ровене в докладите ми звучи като мъчна работа – каза Йоста.

Паула направи гримаса.

– Знам. Така че най-добре да се залавям.

– Сигурна ли си, че вместо това не е по-добре да си седиш вкъщи, да почиваш и да се грижиш за себе си и Лиса?

– Ако щеш вярвай, но всъщност тук ще си почина повече, отколкото вкъщи. А и е хубаво за разнообразие да облека нещо различно от пижама. Благодаря за кафето!

Паула се изправи. В днешно време почти всичко се архивираше дигитално, но материалите от стари разследвания се пазеха в хартиен формат. Ако разполагаха с нужните ресурси, сигурно всичко би могло да се сканира и да се побере на един-единствен харддиск, вместо да заема цяла стая в мазето. Но ресурси нямаше и въпросът беше дали изобщо някога щеше да има.

Паула слезе по стълбите, отвори вратата и за миг се спря на прага. Боже господи, колко много хартия. Беше дори повече, отколкото си спомняше. Разследванията бяха архивирани по години и за да има някаква стратегия в търсенето, тя реши да започне с най-старите. Уверено вдигна първата кутия и седна с нея на пода.

Час по-късно едва беше стигнала до средата и започна да осъзнава, че проектът ѝ може да се окаже толкова времеемък, колкото и безплоден. Не стига, че не беше сигурна какво точно търси, ами дори не знаеше дали ще го намери в тази стая. Но откакто започна работа в управлението, бе прекарала доста време в четене на архивни материали. Отчасти от собствен интерес, отчасти за да е наясно с историята на престъпността в района. Така че най-логично беше това, което се опитваше да си спомни, да се намира именно тук.

Прекъсна я почукване на вратата, след което на прага се показа Мелберг.

– Как върви? Рита се обади и ме помоли да видя как си и да ти предам, че с Лиса всичко е наред.

– Чудесно. Аз също съм добре. Но предполагам, че не за това питаш?

– Не, ами...

– За жалост, не съм стигнала далеч, а и не се сещам какво трябва да търся. Почти започвам да се чудя дали не си въобразявам. Може би преумореният ми мозък си прави шеги.

Разочарована, тя прибра небрежно тъмната си коса на опашка, ползвайки ластика, който носеше на китката си.

– Не, не си въобразяваш – каза Мелберг. – Ти имаш интуиция, а човек трябва да разчита на инстинктите си.

Паула го погледна изненадано. Подкрепа и похвала от Бертил. Днес трябваше да си купи лотариен билет.

– Да, сигурно си прав – каза тя и подреди листовете в папката в спретната купчинка. – Нещо ме гложди, така че ще продължа още известно време.

– Имаме нужда от всякакви възможни идеи. В момента не разполагаме с нищо. Патрик и Мартин са в Гьотеборг и разговарят с някакъв тип, който ще гадае кой е извършителят, като гледа в някаква мисловна кристална топка.

Мелберг си придаде важно изражение и продължи с преправен глас:

– Смятам, че убиецът е между двайсет и седемдесетгодишен, вероятно мъж или жена, и живее в апартамент или може би вила. Лицето е ходило на едно или повече пътувания до чужбина, пазарува най-вече в Ика или Консюм13, в петък яде такос и винаги гледа Let’s dance14.

Паула не можа да не се засмее на тирадата му.

– Наистина си остроумен, Бертил. Не съм съгласна с теб. Мисля, че може да се получи нещо, особено предвид специалните обстоятелствата около случая.

– Да, да, ще видим кой е прав. Сега продължавай да търсиш. Но не се преуморявай. Иначе Рита ще ме убие.

– Обещавам – каза Паула и се усмихна, след което отново се зарови в докладите.

13 Двете най-големи вериги супермаркети в Швеция. – Б. пр.

14 Шведската версия на телевизионното танцово състезание, излъчвано в България под името Dancing stars. – Б. пр.

* * *

Патрик направо кипеше от яд. Учудването, което изпита, когато видя жена си във всекидневната на Нетан, бързо бе преминало в гняв. Ерика имаше досадната склонност да се бърка там, където не ѝ е работа, а на няколко пъти през годините нещата можеха да свършат много зле. Но не биваше да се издава пред майката на Мина. Затова си наложи да запази спокойствие през целия разговор, докато Ерика стоеше до него и слушаше, отворила широко очи и усмихната като Мона Лиза.

Веднага щом излязоха от блока и се отдалечиха достатъчно, че Нетан да не ги чуе, Патрик избухна.

– Какво си мислиш, че правиш, по дяволите?

Губеше самообладание изключително рядко и още на първата сричка усети как го заболява главата.

– Мислех... – каза Ерика, опитвайки се да не изостава от Патрик и Мартин, докато тримата вървяха към паркинга.

Мартин мълчеше и изглеждаше така, сякаш би предпочел да се намира някъде другаде.

– Не, изобщо не си мислила! Невъзможно ми е да повярвам, че си мислила!

Патрик се закашля. Заради гневния изблик твърде бързо бе напълнил дробовете си с леден въздух.

– Нали нямате време за всичко, не ви достигат ресурси, така че си помислих... – пробва отново Ерика.

– Не можа ли поне да ме питаш преди това? Вярно, никога не бих ти позволил да ходиш да говориш с хора, замесени в текущо разследване, и предполагам, че точно заради това не си ми казала.

Ерика кимна.

– Да, така е. Имах нужда от малко почивка с книгата. Зациклих и реших, че ако се концентрирам върху нещо друго за известно време, може би...

– Този случай да не ти е някаква работна терапия! – изкрещя Патрик толкова силно, че няколко птици, накацали по телефонния кабел пред тях, се разлетяха изплашени. – Ако имаш писателски блокаж, намери си по-добър начин да решиш проблема от това да се бъркаш в полицейски разследвания. Ума ли си си изгубила, жено?

– Обадиха се от четиресетте години, искат си израза обратно – каза Ерика в опит да бъде забавна, но това само вбеси Патрик още повече.

– Това е нелепо. Все едно сме в некадърен криминален роман, където някаква лелка търчи наоколо и разпитва всичко и всички.

– Когато пиша книгите си, правя горе-долу същото като вас. Говоря с хората, установявам фактите, запълвам празнините в разследванията, проверявам свидетелските показания...

– Да, и си много добра в това като писател. Но тук говорим за полицейско разследване. Само като го произнесеш, и се разбира кой трябва да го води.

Бяха спрели пред колата. Мартин стоеше объркано от пасажерската страна и като че не знаеше как да реагира, след като се бе оказал насред огневата линия.

– Но по-рано съм ви помагала, трябва да се съгласиш – каза Ерика.

– Така е – каза Патрик неохотно.

Всъщност не просто им беше помагала, а бе допринесла активно за разрешаването на няколко убийства, но той не смяташе да го признае на глас.

– Прибирате ли се? Това си е доста път само за да поговорите за малко с Нетан.

– И ти си дошла чак дотук, за да говориш с нея – контрира я Патрик.

– Туше.

Ерика се усмихна и Патрик усети как ядът започва да го отпуска. Не можеше да се сърди на съпругата си твърде дълго и, за жалост, тя го знаеше.

– Но на мен не ми се налага да се тревожа за оскъдните полицейски ресурси – продължи тя. – Каква друга работа имате тук?

Патрик изруга наум. Понякога Ерика беше твърде умна и това можеше да я вкара в беля. Погледна Мартин за подкрепа, но колегата му просто поклати глава. Пъзльо, помисли си Патрик.

– Ще говорим с един човек.

– Един човек? Кой? – попита Ерика и той прехапа устни.

Много добре знаеше колко упорита и любопитна е тя. А тази комбинация можеше да бъде неизмеримо дразнеща.

– Ще разговаряме с един експерт – каза той, след което опита да отклони разговора в друга посока. – Кой гледа децата, между другото? Майка?

– Да, Кристина и новият ѝ приятел – каза Ерика с вид на котка, лапнала канарче.

– Мама и нейният какво?

Имаше чувството, че ще получи мигрена. Денят ставаше все по-лош.

– Сигурно е приятен човек. Е, с какъв експерт ще се срещате?

Патрик се облегна вяло на колата и се предаде.

– Ще се видим с експерт, който може да изготви психологически профил на престъпника.

– Профайлър?

Очите на Ерика светнаха. Патрик въздъхна.

– Не, не бих го нарекъл така.

– Окей, ще дойда с вас – каза Ерика и тръгна към колата си.

– Не, значи... – викна Патрик след нея, но Мартин го прекъсна.

– По-добре се откажи, нямаш шанс. Нека дойде. Както каза, и преди ни е помагала, а и като е с нас, ще можем да я държим под око. Три глави са по-добри от две.

– Да, но все пак – измърмори Патрик, отвори вратата и седна зад волана. – На всичкото отгоре не научихме нищо полезно от майката на Мина.

– Не, но може би Ерика е научила – каза Мартин.

Патрик го зяпна. После запали двигателя и рязко потегли.

* * *

– Как ще я облечем за погребението?

Въпросът на мама проряза Рики като с нож. Не мислеше, че болката може да стане по-голяма, но мисълта как спускат ковчега на Виктория във вечен мрак така го ужаси, че му се прииска да изкрещи.

– Да, трябва да изберем нещо хубаво – каза Маркус. – Може би онази червена рокля, която толкова харесваше.

– Тогава Виктория беше на десет – каза Рики.

Въпреки мъката не можа да не се усмихне на невероятно лошото усещане за време, което имаше баща му.

– А, толкова отдавна ли беше?

Маркус се изправи и започна да слага чиниите в миялната, но спря, преди да е свършил, върна се и отново седна. Така беше с всички им. Опитваха се да вършат всекидневни неща, просто по навик, но им липсваше енергия. Нищо не успяваха да докарат докрай. А сега се налагаше да вземат редица решения за погребението и помена, въпреки че не можеха да решат дори какво да ядат за закуска.

– Вземете черната. От Филипа К15 – каза Рики.

– За коя говориш? – попита Хелена.

– Онази, която ти и татко смятахте, че е твърде къса за навън. Виктория я обичаше. И не изглеждаше зле с нея. Беше красива.

– Наистина ли мислиш така? – каза Маркус. – Черно... Толкова е потискащо.

– Виктория се чувстваше хубава с нея – каза Рики. – Не помните ли? Спестява половин година, за да си я купи.

– Прав си. Разбира се, че ще е облечена с черната рокля – каза Хелена и го погледна умолително. – Ами музика? Каква музика да изберем? Дори не знам какво слушаше...

Тя избухна в плач и Маркус я погали неловко по ръката.

– Some die young на Лалех и Beneath your beautiful на Лабринт. Това са две от любимите ѝ песни. И са подходящи.

Рики бе принуден да взема всички решения и това изцеждаше силите му. Плачът бе на път да го задави. Проклетият плач, който винаги беше там.

– А с какво да почерпим гостите?

Още един блуждаещ въпрос. Ръцете на мама се движеха неспокойно по кухненската маса. Пръстите ѝ бяха тънки и бледи.

– Тортени сандвичи16. Виктория имаше пенсионерски вкус за храна. Не помните ли, че това беше любимото ѝ ядене?

Гласът му секна. Знаеше, че не е справедлив. Естествено, че помнеха. Помнеха безкрайно повече неща от него, а и спомените им се простираха до по-назад във времето. Сигурно бяха толкова много, че родителите му не можеха да се ориентират. Той просто трябваше да им помогне да го направят.

– И юлмуст17. Виктория можеше да изпие литри. В магазините би трябвало още да има. Нали още се продава?

Той се замисли дали наскоро е виждал напитката по рафтовете, но не можа да си спомни и почти се паникьоса. Изведнъж това му се стори като най-важното нещо на света: да намерят юлмуст и да го сервират на погребението.

– Напълно съм сигурен, че още го има – каза татко и докосна ръката му успокоително. – Идеята е много добра. Всичко, което каза, е отлично. Ще вземем черната рокля. Мама знае къде е окачена и може да я изглади. Ще помолим леля Анели да направи тортени сандвичи. Тя ги прави много добре, а Виктория много ги обичаше. Мислехме да направим за абитуриентското ѝ изпращане през лятото... – Татко като че ли изгуби нишката за миг. – Както казах, знам, че още продават юлмуст. Ще купим, ще се получи много добре. Всичко ще се получи много добре.

Не, изобщо няма да е добре, искаше му се на Рики да изкрещи. Седяха и обсъждаха как сестра му ще бъде положена в ковчег и заровена в земята. Вече нищо нямаше да бъде добре.

Тайната, която пазеше, го измъчваше все повече. Струваше му се, че му личи, че крие нещо, но родителите му изглежда не забелязваха нищо. Просто седяха с празни погледи в малката кухня с класическите пердета на червени боровинки, които майка му намираше за толкова хубави, докато той и Виктория се опитваха да я накарат да ги смени.

Дали всичко щеше да се промени, когато се разбудеха от унеса си, дали тогава щяха да забележат и да разберат? Рики осъзна, че е принуден рано или късно да говори с полицията. Но как мама и татко щяха да понесат истината?

15 Шведска модна компания. – Б. пр.

16 Шведско ястие, което се приготвя от няколко слоя хляб, между които има различен кремообразен пълнеж (майонеза, заквасена сметана, пастет и др.). – Б. пр.

17 Шведска безалкохолна напитка, която се консумира по Коледа. – Б. пр.

* * *

Понякога Марта се чувстваше като ужасната директорка на сиропиталището в „Ани“18. Момичета, момичета, навсякъде само момичета.

– Лив язди Блеки три пъти подред! – оплака се Ида, която се задаваше към нея с пламнали бузи. – Би трябвало да е мой ред.

Марта въздъхна. Все същите разправии. В конюшнята имаше строга йерархия, а Марта виждаше, чуваше и разбираше много повече от битките между момичетата, отколкото те подозираха. Най-често приветстваше борбата за власт помежду им, тъй като я намираше за интересна, но днес нямаше сили за това.

– Ще трябва сами да се разберете. Не ме занимавайте с такива глупости!

Видя как Ида отстъпи ужасена. Момичетата бяха свикнали Марта да се държи строго, но не и да ги скастря така.

– Извинявай – каза тя бързо, без наистина да го има предвид.

Ида беше хленчещо, разглезено момиче и трябваше да се научи на малко дисциплина, но Марта бе принудена да мисли практично. Бяха зависими от приходите от училището по езда; никога не биха могли да се издържат само с парите, които Юнас изкарваше като ветеринар, а момичетата – или по-скоро родителите им – бяха нейни клиенти. Така че Марта трябваше да им угажда.

– Извинявай, Ида – повтори тя. – Разстроена съм заради Виктория, надявам се, че разбираш.

Тя стисна зъби и се усмихна на момичето, което веднага се отпусна.

– Естествено, разбирам. Направо е ужасно. Че е мъртва и така нататък.

– Окей, тогава да отидем да поговорим с Лив. Днес ти ще караш Блеки. Освен ако не предпочиташ Сироко?

Очите на Ида грейнаха от щастие.

– Може ли? Няма ли да го язди Моли?

– Не и днес – каза Марта и се намръщи при мисълта за дъщеря им, която лежеше в стаята си у дома и се цупеше заради пропуснатото състезание.

– Тогава предпочитам да яздя Сироко, а Лив може да вземе Блеки и този път – каза Ида великодушно.

– Чудесно, решихме проблема.

Марта прегърна Ида през рамо и двете влязоха в конюшнята. Посрещна ги миризмата на коне. Това бе едно от малкото кътчета на този свят, където се чувстваше у дома си; където се чувстваше като истински човек. Единствената, която обичаше тази миризма също колкото нея, беше Виктория. Всеки път, щом влезеше в конюшнята, в очите ѝ се появяваше онова блаженство, което Марта знаеше, че сe излъчва и от собствения ѝ поглед. Учуди се, че момичето ѝ липсва. Чувството я порази с неочаквана и объркваща сила. Спря се на входа на конюшнята и чу как Ида виква триумфално на Лив, която решеше Блеки:

– Можеш да го яздиш днес. Марта каза, че аз ще взема Сироко.

Злорадството в гласа ѝ беше очевидно. Марта затвори очи и си представи Виктория. Представи си я как препуска, а тъмната ѝ коса се развява около лицето ѝ. Или как с нежна увереност кара всички коне да се подчиняват и на най-малкия ѝ жест. Марта също притежаваше тази трудна за обяснение власт над конете, но между двете имаше голяма разлика. Конете се подчиняваха на Марта, защото я уважаваха, но и защото ги беше страх от нея. В същото време се подчиняваха на Виктория заради мекото ѝ докосване и силната ѝ воля. Този контраст очароваше Марта.

– Защо тя да язди Сироко, а не аз?

Марта погледна Лив, която внезапно се бе оказала пред нея, скръстила ръце.

– Защото изглежда не желаеш да се разделиш с Блеки. Така че можеш да го яздиш и днес. Точно както искаше. Всички са доволни!

Усети, че отново започва да губи самообладание. Работата ѝ би била много по-проста, ако трябваше да се грижи само за конете.

Освен това трябваше да се разправя и със собствената си сополанка. Юнас мразеше, когато я наричаше така, макар Марта да се преструваше, че е само на шега. Не разбираше как той може да е толкова сляп. Моли започваше да става нетърпима, но Юнас отказваше да слуша и Марта не можеше да направи нищо по въпроса.

Още при първата им среща бе разбрала, че той е парченцето от пъзела, което липсваше в живота ѝ. Размениха си един-единствен поглед и вече знаеха, че им е писано да са заедно. Видяха себе си в другия и продължаваха да го правят. Единственото, което заставаше между тях, беше Моли.

Юнас беше заплашил, че ще я напусне, ако не се съгласи да имат дете, така че тя отстъпи. В действителност не вярваше, че той говори сериозно. Юнас знаеше не по-зле от нея, че ако се разделяха, никога нямаше да намерят друг човек, който да ги разбира толкова добре. Но Марта реши да не рискува. Беше открила своята половинка и за пръв път в живота си отстъпи пред нечия чужда воля.

След като Моли се роди, нещата се развиха точно така, както се бе опасявала. Наложи се да дели Юнас с някого другиго. Голяма част от него ѝ бе отнета, и то от човек, който в началото дори нямаше собствена воля или личност. Не го разбираше.

Юнас обикна Моли от първия миг, така естествено и безусловно, че Марта едва позна съпруга си. От този момент между тях се заби клин.

Тя отиде да помогне на Ида със Сироко. Знаеше предварително, че Моли ще полудее от яд, задето е разрешила на друго момиче да го язди, но след цупенето на дъщеря ѝ, мисълта достави известно удоволствие на Марта. Сигурно и Юнас щеше да я смъмри, но тя знаеше как да промени отношението му. Следващото състезание беше след седмица и дотогава мъжът ѝ щеше да бъде като глина в ръцете ѝ.

18 Мюзикъл по мотиви от популярната комиксова поредица „Малкото сираче Ани“. – Б. пр.

* * *

Търсенето в архивите, с което се бе захванала Паула, не беше лесно. Йоста не можеше да не се притеснява за нея. Изглеждаше толкова бледа.

Той ровеше безцелно из документите по бюрото си. Беше объркващо да не знаят как точно да продължат с разследването. Всичката работа, която бяха свършили след изчезването на Виктория, се оказа безрезултатна, а вече не им оставаха кой знае колко идеи. Разговорът с Юнас също не доведе до нищо. Йоста нарочно го накара да преразкаже всичко още веднъж, за да види дали няма да каже нещо, което не съвпада с първоначалните му показания. Но Юнас предаде събитията също както и преди, без отклонения. И реакцията му, когато разбра, че кетаминът може да е бил използван върху Виктория, изглеждаше естествена и напълно правдоподобна. Йоста въздъхна. Можеше поне да отдели малко време на останалите жалби, които събираха прах върху бюрото му.

Ставаше дума предимно за дреболии: кражби на колела, кражби от магазини и оплаквания от съседски кавги, пълни с празни приказки и измислени обвинения. Но някои жалби все пак се бяха застояли от доста време и той малко се срамуваше от това.

Взе тази, която лежеше на дъното на купчината, тоест беше най-стара. Предполагаем обир. Ако изобщо ставаше дума за обир. Жена на име Катарина Матсон открила мистериозни отпечатъци от стъпки в градината си, зачете се Йоста, а една вечер видяла някой да стои отвън и да се взира в мрака. Аника беше приела жалбата и той знаеше, че жената повече не се е обаждала, така че вероятно всичко беше отшумяло. Но все пак трябваше да проверят, така че Йоста реши да ѝ се обади малко по-късно.

Канеше се да остави листа на масата, но се спря. Погледна адреса на жалбата и мислите му започнаха да препускат. Естествено, можеше да е чисто съвпадение, но можеше и да не е. Замисли се за минута, препрочитайки текста. После взе решение.

Малко по-късно седеше в колата и караше към Фелбака. Адресът, където отиваше, се намираше в жилищен квартал, който по някаква неизвестна нему причина се наричаше Сумпан19. Зави по спокойната улица с малки парцели и къщи, строени на гъсто. Беше рискувал, надявайки се, че жената ще си е у дома. Щом намери къщата, Йоста видя, че прозорците светят. Изпълнен с напрегнато очакване, той отиде до вратата и натисна звънеца. Ако беше прав, можеше да се окаже, че е открил нещо решаващо. Хвърли поглед към къщата вляво. Не се мяркаше никой от семейството. С малко късмет нямаше да погледнат насам точно сега.

Чу приближаващи се стъпки, вратата се отвори и една жена го погледна изненадано. Йоста бързо се представи и обясни защо идва.

– Аха, звънях толкова отдавна, че почти бях забравила. Влез – каза тя и му направи път.

Две деца на по около пет години се подадоха от една стая на първия етаж и Катарина кимна към тях.

– Синът ми Адам и неговият приятел Юлиус.

Момчетата грейнаха, щом видяха униформения мъж, застанал в антрето. Йоста им махна неловко, а те се втурнаха към него и започнаха да го оглеждат от глава до пети.

– Ти истински полицай ли си? Имаш ли пистолет? Стрелял ли си по някого? Носиш ли белезници? Имаш ли радиостанция, за да говориш с другите полицаи?

Йоста се засмя и вдигна отбранително ръце.

– Успокойте топката, момчета! Да, истински полицай съм. Да, имам пистолет, но не го нося в момента и никога не съм стрелял по някого с него. Какво още ме питахте? Да, имам радиостанция, за да мога да повикам подкрепления, ако станете прекалено палави. А белезниците са ето тук. После мога да ви ги покажа, ако искате. Само първо да поговоря на спокойствие с майката на Адам.

– Може ли? Дааа!

Момчетата заподскачаха от щастие и Катарина поклати глава.

– Оправи им деня. Даже цялата година, струва ми се. Но чухте какво каза Йоста. Може да погледнете белезниците и радиостанцията само ако ни оставите да поговорим, така че отивайте да гледате филма, а ние ще ви викнем, като приключим.

– Окей... – казаха двете момчета и тръгнаха към стаята, хвърляйки последен възхитен поглед към Йоста.

– Извинявам се за разпита, на който те подложиха – каза Катарина и го поведе към кухнята.

– На мен ми е приятно – каза Йоста и я последва. – Човек трябва да се радва на тези неща, докато може. След десет години може би ще ми викат „проклето ченге“, като ме видят на улицата.

– Ох, не говори така. Отсега ме е страх с какви изкушения ще се сблъскат като тийнейджъри.

– Всичко е наред. С мъжа ти ще се справите. Имате ли други деца?

Йоста се настани до масата. Кухнята изглеждаше малко поостаряла, но беше светла и уютна.

– Не, само Адам. Но ние... ами, разделихме се, когато Адам беше на една, а баща му не е много заинтересуван от това да бъде част от живота му. Има си нова жена и нови деца и любовта му очевидно не стига за още. През редките случаи, когато ходи у тях, Адам се чувства така, сякаш пречи.

Досега бе седяла с гръб към Йоста, сипвайки кафе в машината, но сега се обърна и сви рамене извинително.

– Съжалявам, че се разприказвах така. Понякога горчивината просто се излива навън. Но двамата се справяме добре. Ако баща му не вижда, че Адам е фантастично малко момче, той губи.

– Няма нужда да се извиняваш – каза Йоста. – Звучи така, сякаш имаш всички основания да си разочарована.

Ама че глупаци бяха някои хора, помисли си той. Как можеше просто да захвърлиш едно дете и да се посветиш изцяло на следващата партида? Той погледна Катарина, докато тя сервираше чашите за кафе. Жената излъчваше приятно спокойствие и по негова преценка беше около трийсет и пет годишна. Спомняше си от жалбата, че е начална учителка, и сега, като я гледаше, имаше усещането, че е талантлива и харесвана от учениците.

– Не вярвах, че ще реагирате – каза тя и седна, след като сипа кафе и остави на масата кутия с бисквити. – Но това не е оплакване. Когато Виктория изчезна, разбрах, че трябва да се съсредоточите върху това.

Тя вдигна подканващо кутията и Йоста си взе три бисквити. Овесени. След двойните бисквити с пълнеж „Балерина“, тези му бяха любимите.

– Да, разбира се, този случай отнема по-голямата част от времето ни. Но въпреки това трябваше да се заема с жалбата ти по-рано, така че моля за извинение, че се наложи да чакаш.

– Сега си тук – каза тя и също си взе бисквита.

Йоста ѝ се усмихна с благодарност.

– Можеш ли да ми разкажеш какво си спомняш за случилото се и защо реши да го съобщиш в полицията?

– Да... – каза тя, като провлачи думата и сбърчи чело. – Първото, което забелязах, бяха няколко следи от обувки в градината. Моравата ми се превръща в кална локва, когато навън е мокро, а в началото на есента валя страшно много. Няколко сутрини виждах отпечатъци в калта. Бяха големи, затова предположих, че са оставени от мъж.

– А после си видяла отвън да стои човек?

Катарина отново свъси вежди.

– Да, мисля, че се случи две седмици, след като забелязах следите за пръв път. Известно време си мислех, че може да е бил Матиас, таткото на Адам, но не ми се струваше особено вероятно. Защо му е да се промъква около къщата, след като почти не иска да ни вижда? Освен това човекът пушеше, а Матиас не е пушач. Не знам дали го споменах, но намерих и фасове по земята.

– Случайно да си запазила някои от тях? – попита Йоста, макар да осъзнаваше, че шансът е минимален.

Катарина направи гримаса.

– Мисля, че успях да почистя почти всички. Не исках Адам да се добере до тях. Естествено, може да съм пропуснала някой, но...

Тя посочи навън към градината и Йоста разбра какво имаше предвид. Снегът покриваше поляната като дебело одеяло. Той въздъхна леко.

– Успя ли да видиш как изглежда човекът отвън?

– За жалост, не. Всъщност видях най-вече пламъка на цигарата. Вече си бяхме легнали, но Адам се събуди и беше жаден, така че слязох в кухнята на тъмно, за да му налея чаша вода. Тогава видях пламъчето в градината. Някой стоеше там и пушеше, но видях единствено силует.

– Но все пак смяташ, че е бил мъж?

– Да, ако е бил същият човек, който е оставил отпечатъците. И като се замисля, изглеждаше доста висок.

– Ти направи ли нещо? Показа ли по някакъв начин, че си го видяла?

– Не, единственото, което направих, беше да се обадя в полицията. Все пак беше неприятна случка, макар и да не се почувствах пряко заплашена. Но после Виктория изчезна и ми беше трудно да мисля за нещо друго. А и оттогава насетне не съм виждала нищо съмнително.

– Ммм... – каза Йоста, проклинайки се, че не е прегледал жалбата по-рано, за да направи връзката.

Но нямаше смисъл да съжалява за отминали неща. Просто трябваше да направи каквото може. Изправи се.

– Да ти се намира лопата за сняг? Все пак ще изляза навън и ще потърся някой от фасовете.

– Разбира се, в гаража е. Можеш направо да почистиш и алеята, както си тръгнал.

Йоста се обу, облече си якето и отиде в гаража. Вътре беше чисто и подредено, а лопатата стоеше облегната на стената точно до вратата.

Щом излезе отвън, той се спря и се замисли за миг. Беше глупаво да се поти ненужно, затова трябваше да започне от правилното място. Катарина беше отворила вратата на верандата и той я попита:

– Къде бяха повечето фасове?

– Там вляво, близо до стената.

Йоста кимна и закрачи през снега към мястото, което тя сочеше. Снегът беше тежък и той усети болка в гърба още при първото загребване.

– Сигурен ли си, че не искаш аз да го направя? – попита Катарина загрижено.

– Да, полезно е за старото ми тяло да поработи малко.

Видя как момчетата го гледат с любопитство през прозореца и им помаха, преди да продължи да гребе. Почиваше си между напъните, но след малко вече беше почистил около един квадратен метър. Клекна и огледа земята внимателно, но видя единствено замръзнала кал и малко трева. След миг обаче присви очи. От земята се подаваше нещо жълто точно в края на разчистената площ. Той внимателно махна снега, останал отгоре. Цигарен фас. Издърпа го предпазливо и се изправи, а гърбът отново го заболя. Огледа фаса. После вдигна глава и погледна натам, накъдето бе убеден, че е гледал и човекът, стоял на това място преди няколко месеца. Защото точно оттук, от градината на Катарина, се разкриваше прекрасна гледка към къщата на Виктория. И към нейния прозорец на втория етаж.

19 Разговорно наименование на град Сундбюбери, намиращ се близо до Стокхолм. Кварталът във Фелбака носи същото име. – Б. пр.

Удевала, 1971

Бе изпитала смесени чувства, когато откри, че отново е бременна. Може би не беше подходяща за майка, може би бе неспособна да изпитва към децата си тази любов, която се очакваше от нея.

Но се оказа, че се е тревожила напразно. С Петер всичко беше различно. Толкова различно и прекрасно. Не можеше да се нагледа на сина си, да спре да вдишва уханието му и да гали меката му кожа с върховете на пръстите си. Сега го държеше в прегръдките си, а той гледаше нагоре към нея с такова доверие, че ѝ стопляше сърцето. Значи това било да обичаш детето си. Никога не бе могла да си представи, че е възможно да изпитваш толкова силни чувства към друг човек. Дори любовта ѝ към Владек бледнееше в сравнение с това, което изпитваше, докато наблюдаваше новородения си син.

Веднага щом се обърнеше към дъщеря си обаче, коремът ѝ се свиваше. Виждаше погледите ѝ, виждаше мрака в мислите ѝ. Завистта към брат ѝ намираше израз в постоянно щипане и удряне. Нощем Лайла будуваше от страх. Случваше се да седи на пост до люлката на Петер, без да смее да изпусне от поглед спокойното му лице.

Владек се отдалечаваше все повече от нея. И тя от него. Разделяха ги сили, които не бяха могли да предвидят. Понякога сънуваше, че тича след него, все по-бързо и по-бързо, но въпреки това разстоянието между тях се увеличаваше. Накрая едва можеше да зърне гърба му някъде далеч напред. Думите също ги нямаше. Разговорите по време на вечеря, малките изрази на привързаност, които разведряваха ежедневието им – всичко това беше погълнато от тишина, нарушава единствено от детски писъци.

Лайла продължи да гледа Петер, изпълнена от закрилнически инстинкт, който изтикваше всичко останало встрани. Владек вече не беше целият ѝ живот. Не и сега, когато имаше Петер.

Голямата плевня беше тиха и студена. През пролуките в стените бе навалял малко сняг, който се беше смесил с мръсотията и прахта. Сеновалът отдавана стоеше празен, а стълбата към него беше счупена, откакто Моли се помнеше. Освен ремаркето за коне, вътре имаше само стари, забравени превозни средства. Ръждясал комбайн, неизползваем трактор Гроле20 и преди всичко купища автомобили.

Моли чуваше приглушените гласове от близката конюшня, но днес не ѝ се яздеше. Струваше ѝ се съвсем безсмислено, след като нямаше да може да се състезава утре. Някое от момичетата сигурно щеше да се побърка от радост, че ще язди Сирико.

Вървеше бавно покрай старите коли. Остатъците от старата фирма на дядо. Като малка постоянно го слушаше да приказва за това. Непрестанно се хвалеше за всички находки, на които е попадал из Швеция – коли, които на практика били за скрап, но той ги купувал почти за без пари, ремонтирал ги и ги продавал значително по-скъпо. Но откакто се разболя, плевнята се превърна в гробище за автомобили, от които никой не се бе решил да се отърве.

Моли прокара ръка по един стар фолксваген „Бийтъл“, който ръждясваше в ъгъла. Не след дълго щеше да започне да се учи да шофира. Може би можеше да убеди Юнас да ѝ подготви фолксвагена.

Дръпна пробно дръжката и вратата се отвори. Вътре също трябваше доста да се поработи. Имаше ръжда и мръсотия, а тапицерията беше скъсана, но Моли виждаше, че колата има потенциал да се превърне в истинско бижу.

Седна на шофьорското място и сложи внимателно ръце на волана. Да, щеше да ѝ отива да кара малкия бийтъл. Другите момичета щяха да позеленеят от завист.

Представи си как кара из Фелбака и благосклонно дава на приятелите си да се повозят. Щеше да има право да кара сама чак след няколко години, но реши да говори с Юнас още сега. Той щеше да уреди всичко, независимо дали искаше, или не. Моли знаеше, че е способен да го направи. Веднъж дядо ѝ разказа как Юнас му помагал да поправя колите и колко го бивало. Единственият път, когато го бе чула да казва нещо мило за Юнас. Иначе само се оплакваше.

– Тук ли се криеш?

Гласът на Юнас я стресна.

– Харесва ли ти?

Той се усмихна леко, когато тя отвори засрамено вратата на колата. Малко неловко беше да те заварят как се преструваш, че караш.

– Хубава е – каза Моли. – Мислех си, че мога да я карам, когато взема книжка.

– Едва ли е в изправност.

– Не, но...

– Но си мислеше, че ще мога да я оправя? Хм, защо не, имаме време. Би трябвало да успея, ако работя по нея от време на време.

– Наистина ли? – възкликна тя лъчезарно и се хвърли на врата му.

– Наистина – каза той и я прегърна силно, но после се отдръпна и сложи ръце на раменете ѝ. – Но ще спреш да се мусиш. Знам, че състезанието беше важно, вече говорихме за това, но до следващото не остава много.

– Да, така е.

Моли почувства как настроението ѝ се подобрява. Отново тръгна между колите. Имаше още няколко, от които можеше да излезе нещо свястно, но въпреки това бийтълът ѝ харесваше най-много.

– Защо не ги поправиш? Или не ги дадеш за скрап? – попита тя и спря до една голяма черна кола, на която пишеше „буик“.

– Дядо ти не иска. Така че ще стоят тук, докато се разпаднат или докато дядо си отиде.

– Все пак мисля, че е жалко.

Тя отиде до един зелен бус, който изглеждаше като машината за мистерии от Скуби-Ду. Юнас я дръпна настрана.

– Ела. Не ми харесва да се въртиш тук. Пълно е със стъкла и стара ръжда. А неотдавна видях и плъхове.

– Плъхове! – викна Моли, направи бърза крачка назад и се огледа.

Юнас се засмя.

– Хайде, да се приберем да хапнем нещо. Студено е. А у дома гарантирано няма плъхове.

Прегърна я през рамо и двамата тръгнаха към вратата. Моли настръхна. Той имаше право. Навън беше кучи студ, а тя направо би умряла, ако към нея се втурнеше някой плъх. Но радостта от обещанието, че ще получи колата, я топлеше. Нямаше търпение да каже на момичетата в конюшнята.

20 Шведското разговорно име на модел „Фъргюсън TE20“. – Б. пр.

* * *

Тюра тайно се радваше, че днес поставиха Лив на мястото ѝ. Тя бе по-разглезена дори от Моли, ако това беше възможно. Изражението ѝ, когато разрешиха на Ида да язди Сироко, беше много изразително. Лив прекара остатъка от урока в цупене, а Блеки го усети. Държеше се доста буйно, от което Лив стана още по-кисела.

Тюра се потеше под топлите дрехи. През дебелия сняг се ходеше толкова трудно, че краката я боляха. Копнееше да дойде пролетта, когато щеше да може да се придвижва до конюшнята с колело. Това наистина щеше да улесни живота ѝ.

Пързалката за шейни „Седемте бабуни“ беше пълна с деца. Тя самата се беше спускала по нея многократно и си спомняше шеметното усещане, което изпитваш, докато хвърчиш надолу по стръмния хълм. Вярно, вече не ѝ се струваше толкова висок и страшен, както когато беше малка, но във всеки случай беше по-стръмен от Докторския хълм, който се намираше точно до аптеката. Той беше за съвсем малки деца. Спомняше си, че даже се пускаше със ски „писалки“ по него. Което впоследствие я вкара в приключение по време на първата ѝ и единствена почивка в планината. Бе обяснила на смаяната ски инструкторка, че вече може да кара ски, била се научила на Докторския хълм. После се спусна надолу по, меко казано, по-дългата и стръмна писта. Но всичко мина добре, а мама винаги разказваше историята с гордост в гласа, изумена от дързостта на малкото си момиченце.

Тюра не знаеше къде точно се е дянала тази дързост. Да, имаше я при взаимодействието ѝ с конете, но през останалото време най-често се чувстваше като заек. Откакто татко ѝ загина в автомобилна катастрофа, тя си мислеше, че следващото бедствие я дебне зад ъгъла. Нали беше видяла как всичко, което до преди миг е било наред, може изведнъж да се промени завинаги.

С Виктория се чувстваше смела. Сякаш се превръщаше в друг, по-добър човек, когато бяха заедно. Винаги ходеха в дома на Виктория, никога в този на Тюра. Извиняваше се, че е твърде разхвърляно заради малките ѝ братя, но истината беше, че се срамуваше от Ласе, първо, заради запоите му, и второ, заради религиозното му бръщолевене. Срам я беше дори от майка ѝ, защото тя се оставяше Ласе да я командва и се прокрадваше из къщи като изплашена мишка. Не като милите родители на Виктория, които бяха съвсем, съвсем нормални.

Тюра ритна снега. Потта вече се стичаше по кръста ѝ. Разстоянието не беше малко, но вече беше решила и нямаше да размисли сега. Имаше въпроси, които бе трябвало да зададе; отговори, които да настоява да получи. Болеше я при мисълта, че никога няма да научи какво е станало. Бе правила всичко за Виктория и искаше да продължи.

* * *

Коридорът на Катедрата по социология към Гьотеборгския университет беше почти пуст. Бяха стигнали дотук с питане и сега стояха пред затворена врата, на която стоеше името Йерхард Стрювер. Патрик почука предпазливо.

– Влез! – чу се глас от другата страна.

Патрик не знаеше какво точно бе очаквал, но във всеки случай не и мъж, който изглеждаше като излязъл от реклама на „Дресман“21.

– Добре дошли.

Йерхард се изправи и се здрависа с всички поред. За накрая остави Ерика, която стоеше малко назад.

– Каква чест да се запозная с Ерика Фалк.

Йерхард звучеше твърде очаровано и Патрик нямаше как да се чувства комфортно. Но като се има предвид как се развиваше денят до момента, не се изненада, че Стрювер се е оказал донжуан. За щастие, съпругата му не се впечатляваше от такива типове.

– Честта е изцяло за мен. Гледала съм проницателните ти анализи по телевизията – каза Ерика.

Патрик се облещи. Що за гукаща интонация?

– Йерхард редовно се появява в „Издирва се“22 – поясни Ерика и се усмихна на мъжа. – Особено много ми хареса портрета ти на Юха Валякала. Изтъкна нещо, което никой друг не беше забелязал преди, и смятам, че...

Патрик се прокашля. Срещата изобщо не протичаше така, както си беше представял. Огледа Йерхард и забеляза, че мъжът не само има перфектни зъби, ами и косата му е с правилния нюанс сиво при слепоочията. И обувките му бяха излъскани. Кой ходеше с излъскани обувки посред зима, за бога? Патрик погледна мрачно собствените си ботуши, които изглеждаха, все едно трябва да ги даде на автомивка, ако иска някога отново да бъдат чисти.

– Имаме няколко въпроса, които бихме искали да зададем – каза той и седна на един от столовете за посетители.

Стараеше се да си придаде равнодушно изражение. Не искаше да достави на Ерика удоволствието да заподозре, че ревнува. Защото не беше така. Просто смяташе, че е ненужно да прахосват ценно време в празни приказки за неща, които нямаха нищо общо със случая.

– Да, прочетох внимателно материалите, които ми изпратихте – каза Йерхард и седна зад бюрото си. – Както за Виктория, така и за останалите момичета. Естествено, не мога да направя щателен анализ толкова бързо и с толкова малко информация, но има няколко неща, които ми направиха впечатление...

Той кръстоса крака и допря пръстите на ръцете си – жест, който Патрик намираше за нечувано дразнещ.

– Да записваме ли? – попита Мартин и сръчка Патрик, който се стресна и кимна.

– Да, записвай – каза той, а Мартин извади тефтер и химикалка и зачака Йерхард да продължи.

– Струва ми се, че говорим за добре организиран и рационален човек. Той или тя – нека за по-просто кажем той – е успял да заличи следите си твърде добре, така че не може да става дума за психотична или объркана личност например.

– Как може да бъде рационално да отвлечеш някого? Или да го подложиш на това, което е изстрадала Виктория?

Патрик усети, че звучи малко остро.

– Като казвам „рационален“, имам предвид, че става дума за човек, способен да планира предварително, да предвижда последствията от деянията си и да действа в съответствие с това. Човек, който може бързо да нагоди плановете си, ако обстоятелствата се променят.

– Мисля, че това е ясно – каза Ерика.

Патрик стисна зъби и остави Стрювер да продължи с изложението си.

– Вероятно извършителят е относително зрял. Юноша или човек на двайсет и няколко години едва ли би притежавал такова самообладание и умение да планира. Но като се има предвид физическата сила, нужна за контролиране на жертвите, би трябвало да е някой, който все още е доста силен и в добра форма.

– Или може да си имаме работа с няколко извършители – вметна Мартин.

Йерхард кимна.

– Да, не може да се изключи и този вариант. Дори има случаи, когато група хора действат заедно при подобен тип престъпления. Тогава често има някакъв религиозен мотив, като при Чарлс Менсън и неговата секта например.

– Какво мислиш за времевия период? – попита Ерика. – Първите три момичета изчезват през почти равен интервал от време, приблизително половин година. Но после минават само пет месеца до изчезването на Мина, а около три месеца след това е отвлечена и Виктория.

Патрик бе принуден да признае, че съпругата му допринесе с добър въпрос.

– Ако погледнем серийните убийци в САЩ като Тед Бънди, Джон Уейн Гейси, Джефри Дамър – сигурно сте чували тези имена безброй пъти, – ще видим, че те изпитват нещо като вътрешно напрежение, нарастваща нужда да убиват. Първоначално извършителите си представят престъплението, после започват да следят жертвата, на която са се спрели, наблюдават я известно време и накрая нанасят удар. А може да става дума и за случайност. Убиецът може да фантазира за някаква конкретна жертва и впоследствие да се натъкне на човек, който отговаря на представите му.

– Може би въпросът е глупав, но има ли жени серийни убийци? – попита Мартин. – Чувал съм да се говори само за мъже.

– Мъжете се срещат по-често. Но има и жени. Айлийн Уорнъс например, но има и други.

Стрювер отново допря пръстите на двете си ръце.

– Но да се върнем на въпроса за времето. Възможно е похитителят да плени жертвата за по-дълъг период. Когато тя изпълни функцията си, така да се каже, или чисто и просто умре от нараняванията си или от изтощение, рано или късно възниква нужда от нова жертва, която да задоволи потребностите на извършителя. Напрежението нараства все повече, докато накрая се налага той да намери отдушник. И тогава действа. В интервюта много серийни убийци обясняват, че в този момент вече не става дума за свободна воля, а за принуда.

– Смяташ ли, че в случая извършителят изпитва същото? – попита Патрик.

Против волята му, казаното от Стрювер започваше да го впечатлява все повече.

– Хронологията говори за нещо подобно. Може би тази нужда става все по-силна. Извършителят вече не може да чака толкова дълго, преди да потърси нова жертва. Стига действително да сте по дирите на сериен убиец. Доколкото разбирам, не са открити тела, а Виктория Халберг е била жива, когато се е появила отново.

– Така е. Но не е ли по-вероятно извършителят все пак да не е смятал да я остави жива, а тя по някакъв начин да е успяла да избяга?

– Да, безспорно изглежда така. А и да става дума само за отвличания, моделът на поведение може да е същият. Може да става дума и за сексуални убийства – психопат, който убива за забавление. И заради сексуалното удовлетворение. Аутопсията на Виктория е показала, че не е била изнасилена, но този тип престъпления често имат сексуални мотиви. Засега знаем твърде малко, за да можем да определим дали и този случай е такъв, и по какъв начин.

– Знаете ли, че има изследвания, според които половин процент от населението може да бъде определено като психопатично? – каза Ерика въодушевено.

– Да – каза Мартин. – Струва ми се, че четох за това в „Кафе“23. Нещо във връзка с шефовете на компании.

– Не знам дали човек трябва да се доверява на научните открития в списание като „Кафе“. Но по принцип си права, Ерика – каза Йерхард и се усмихна към нея, а белите му зъби проблеснаха. – Известен процент от нормалното население се вписва в критериите за психопатия. И макар думата психопат най-често да се асоциира с убийци или поне престъпници, това е далеч от истината. Повечето такива хора водят наглед пълноценен живот. Научават се как трябва да се държат, за да се впишат в обществото, и могат дори да се представят отлично. Но вътрешно не са като останалите хора. Липсва им способността да изпитват емпатия и да разбират чувствата на другите. Целият им свят и мисловна дейност се въртят около тях самите, а дали добре ще се впишат в обкръжението си, зависи от това колко добре ще се научат да имитират чувствата, които се очаква да показват в различни ситуации. Но все пак никога не успяват напълно. Личи си, че в тях има нещо фалшиво; трудно им е да поддържат дълготрайни и близки отношения с други хора. Нерядко използват хората около себе си за собствени цели, а когато прекалят, се насочват към следващата жертва, без да изпитват съжаление, угризения на съвестта или вина. И в отговор на въпроса ти, Мартин: има изследвания, които сочат, че процентът психопати е по-висок сред по-висшите бизнес кръгове, отколкото сред обикновеното население. Много от качествата, които току-що изброих, могат да са от полза в определени властови позиции, където липсата на скрупули и емпатия играят немалка роля.

– Значи човек може и да не забележи, че някой е психопат? – попита Мартин.

– Да, или поне не веднага. Дори напротив, психопатите могат да бъдат доста очарователни. Но ако поддържаш по-дълга връзка с тях, рано или късно ще забележиш, че не всичко е както трябва.

Патрик се размърда нервно. Столът не беше особено удобен и той вече усещаше как го заболява кръстът. Погледна към Мартин, който трескаво си водеше бележки. После се обърна към Стрювер.

– Според теб защо са били избрани точно тези момичета?

– Вероятно става въпрос за сексуалните предпочитания на извършителя. Млади, недокоснати момичета, които още нямат сексуален опит. Също така е по-лесно да контролираш и сплашиш младо момиче, отколкото възрастен. Смятам, че тези два фактора са основните.

– От значение ли е това, че имат сходен външен вид? Всички имат, или са имали, тъмна коса и сини очи. Извършителят умишлено ли търси нещо такова?

– Възможно е. Или по-скоро е много вероятно. Жертвите може би му напомнят на някого, което би означавало, че отвличанията са свързани с въпросния човек. Тед Бънди е пример за това. Повечето от жертвите му са приличали на негова бивша приятелка, която го е отблъснала. Отмъщавал ѝ е чрез жертвите си.

Мартин бе слушал внимателно през цялото време и сега се наведе напред.

– Каза, че жертвата изпълнява функция. Каква може да е целта на раните, които имаше Виктория? Защо извършителят би направил нещо такова?

– Както казах, вероятно е момичетата да му напомнят на някой значим за него човек. И с оглед на раните, бих предположил, че целта е това да му даде усещане за контрол. Като отнема тези сетива на жертвата, той я контролира изцяло.

– Не е ли достатъчно просто да я държи в плен? – попита Мартин.

– На повечето извършители, които искат да контролират жертвите си, това обикновено им стига. Но в този случай той е отишъл по-далеч. Помислете: на Виктория са ѝ били отнети зрението, слухът и вкусът. Била е като затворена в тъмна, тиха стая, без възможност за комуникация. На практика извършителят е създал жива кукла.

Патрик настръхна. Казаното от мъжа пред него беше толкова странно и отвратително, че звучеше като взето от филм на ужасите, само че беше реално. Замисли се за момент. Макар всичко това да бе интересно, той не виждаше как точно би могло да им помогне за разследването.

– Ако изхождаме от това, за което говорихме – каза той, – имаш ли идея как бихме могли да процедираме, за да открием един такъв човек?

Стрювер помълча за кратко, като изглежда обмисляше как да формулира това, което смяташе да каже.

– Може би отивам твърде далеч в предположенията си, но бих казал, че жертвата от Гьотеборг, Мина Валберг, е особено интересна. Идва от малко по-различна среда и е била единствената, с която похитителят е проявил непредпазливостта да бъде видян.

– Не сме сигурни, че именно той е бил в бялата кола – отбеляза Патрик.

– Да, вярно. Но ако си представим, че е така, то е интересно, че тя се е качила в автомобила доброволно. Не знаем как са били заловени другите момичета, но това, че Мина е влязла в колата, сочи или че шофьорът е създал впечатление на безобиден човек, или че тя го е срещала и друг път и не се е бояла от него.

– Искаш да кажеш, че Мина може да е познавала извършителя? Че той има някаква връзка с нея или жертвите като цяло?

Това, което каза Стрювер, съвпадаше с мислите, които се въртяха в главата на Патрик. Мина беше различна от останалите.

– Не е необходимо той да я е познавал, но може тя да го е познавала. Това, че са го видели с нея, но не и с останалите момичета, може да е било, защото се е намирал на собствена територия и се е чувствал по-сигурен.

– Тогава не би ли трябвало да е още по-внимателен? Рискът да го разпознаят би бил по-голям – възрази Ерика, а Патрик я погледна одобрително.

– Да, чисто логически може и да е така – отговори Стрювер. – Но ние хората често не разсъждаваме напълно логично, а навиците и рутината са дълбоко вкоренени в нас. Похитителят сигурно би се чувствал по-отпуснат в собствената си среда, а тогава рискът от грешки е по-голям. И той действително е допуснал грешка.

– И аз имам чувството, че Мина се отличава по някакъв начин – каза Патрик. – Преди малко говорихме с майка ѝ, но не научихме нищо ново.

С периферното си зрение видя как Ерика кимва, за да потвърди.

– Разбирам, но ако бях на ваше място, бих продължил да следвам тази следа. Съсредоточете се върху разликите, това е общ съвет, когато се прави профил на престъпник. Защо моделът е бил нарушен? Какво прави определена жертва толкова специална, че извършителят да промени поведението си?

– Значи да гледаме и отклоненията, не само общите знаменатели?

Патрик осъзна, че Стрювер има право.

– Да, бих ви го препоръчал. Дори и на първо място да разследвате изчезването на Виктория, случаят на Мина може да ви е от помощ – каза Йерхард, след което направи кратка пауза. – Обединихте ли се, между другото?

– Какво имаш предвид? – попита Патрик.

– Всички участъци. Седнахте ли да прегледате цялата информация заедно?

– Поддържаме контакт и си споделяме всички материали.

– Това е хубаво, но мисля, че ще имате полза да се съберете заедно. Понякога до пробив може да доведе някое чувство, нещо, което го няма на хартия, което е скрито между редовете. Сигурно ти се е случвало интуицията да те отведе напред. В много разследвания именно някое неопределено усещане води до залавянето на извършителя. И в това няма нищо странно. Подсъзнанието ни играе по-голяма роля, отколкото повечето хора си представят. Понякога казват, че използваме нищожна част от мозъчния си капацитет, и в това има нещо вярно. Направете така, че да се срещнете и да се изслушате едни други.

Патрик кимна.

– Съгласен съм, би трябвало да сме го направили. Но още не сме успели да организираме нещо такова.

– Мисля, че усилието си струва – каза Йерхард.

Настана тишина. На никого не му идваха други въпроси. Всички седяха и размишляваха над думите на Стрювер. Патрик малко се съмняваше, че такова събрание би ги отвело донякъде, но беше готов да вземе под внимание всякакви идеи. По-добре това, отколкото впоследствие да осъзнае, че Стрювер е бил прав, а те не са го взели на сериозно.

– Благодаря ти за отделеното време – каза Патрик и се изправи.

– Удоволствието беше изцяло мое.

Йерхард впери синия си поглед в Ерика, а Патрик си пое дълбоко дъх. Изпитваше желание да направи профил на Стрювер. Нямаше да е много трудно. Такива типове се срещаха твърде често.

21 Норвежка модна компания. – Б. пр.

22 Шведско телевизионно предаване, което разглежда реални престъпления и е довело до арестуването на много престъпници. – Б. пр.

23 Шведско модно списание за мъже. – Б. пр.

* * *

Терес винаги се чувстваше малко странно, когато посещаваше конюшнята. Все пак фермата ѝ бе така добре позната. С Юнас бяха прекарали две години заедно. По онова време още бяха много млади, или поне сега така ѝ се струваше, а оттогава се бяха случили много неща. Но все пак особеното чувство оставаше, не на последно място заради Марта, която бе причината с Юнас да се разделят.

Един ден той просто и ясно ѝ каза, че е срещнал друга жена и че тя била неговата сродна душа. Изрази се точно така, а Терес си помисли, че това е доста сериозен и малко необичаен избор на думи. По-късно, когато срещна собствената си сродна душа, тя разбра какво бе имал предвид. Защото точно така се почувства, когато Хенрик, бащата на Тюра, пристъпи напред и я покани да танцуват на кея долу при площад „Ингрид Бергман“. Изглеждаше ѝ толкова естествено, че двамата ще се съберат, но после всичко се промени за миг. Всички планове, всички мечти. Една късна вечер при аквапланинг колата му бе станала неуправляема и Терес и Тюра бяха останали сами завинаги.

С Ласе просто не беше същото. За нея връзката им бе начин да се отърве от самотата, отново да сподели ежедневието си с някого другиго. Но нещата отидоха по дяволите. Сега не знаеше кое е по-лошо – годините, през които Ласе пиеше, а те постоянно се тревожеха какво ще го прихване, или новооткритата му трезвеност, която Терес приветстваше, но и която донесе със себе си нови проблеми.

И за миг не вярваше в светостта му, но много добре разбираше какво го привлича в енорията. Тя му даваше шанс да загърби всички лоши решения и стари грехове, без да се налага да поема отговорност за тях. Веднага щом се присъедини към паството и получи – твърде бързо по нейно мнение – опрощение от Бог, той раздели личността си на две. Приписа всичко, на което бе подлагал нея и децата, на стария Ласе, водил егоистичен и греховен живот. Новият Ласе, от друга страна, беше чист и добър човек и не можеше да бъде винен за делата на стария Ласе. Ако тя споменеше някои от случаите, когато ги бе наранявал, той реагираше на нейната „дребнавост“ със сдържан гняв и казваше колко разочарован бил от това, че тя се е фокусирала върху негативното, вместо да приеме вярата също като него и да стане човек, който разпръсква „светлина и любов“.

Терес изсумтя. Ласе нямаше представа какво е светлина и любов. Дори не я беше помолил за прошка за начина, по който се бе отнасял със семейството. По неговата логика тя била дребна душа, защото не можела да прощава като Бог и продължавала всяка нощ да му обръща гръб в леглото.

Терес гневно стисна волана, докато завиваше към конюшнята. Положението започваше да става непоносимо. Едва издържаше да вижда Ласе и не можеше да търпи библейското му мрънкане, което падаше над апартамента като звукова завеса. Но беше принудена първо да разреши практическите проблеми. Имаха две деца заедно, а тя бе толкова изтощена, че не знаеше дали би имала сили да се разделят точно сега.

– Слушайте, можете ли да останете тук, без да се карате, докато аз отида да взема Тюра?

Обърна се и погледна строго малките момчета на задната седалка. Те се изкикотиха. Терес знаеше, че веднага щом излезе навън, в колата вероятно ще избухне война.

– Ей сега се връщам – каза тя предупредително.

Последва още кикот и Терес въздъхна, но не можа да не се усмихне, докато затваряше вратата.

След малко влезе в конюшнята, настръхнала от студ. По времето, когато ходеше във фермата, сградата още я нямаше. Марта и Юнас я бяха построили заедно.

– Ехо?

Огледа се за Тюра, но видя само няколко от другите момичета.

– Тюра тук ли е?

Марта излезе от един от боксовете.

– Не, тръгна си преди около час.

– Аха.

Терес се намръщи. Като никога, днес беше обещала на Тюра да я вземе. Дъщеря ѝ се зарадва, че няма да ѝ се наложи да се прибира през снега, така че нямаше как да е забравила.

– Тюра е отличен ездач – каза Марта и се приближи до нея.

Както се бе случвало много пъти преди, красотата ѝ порази Терес. Още когато я видя за пръв път, тя разбра, че никога не би могла да се конкурира с нея. Освен това Марта беше дребна и фина и в сравнение с нея Терес се чувстваше едра и непохватна.

– Чудесно – каза тя и сведе поглед.

– Има природна дарба. Би трябвало да се състезава. Мисля, че би се представила добре. Замисляли ли сте се за това?

– Да, но... – каза Терес, провлачвайки думите. Почувства се още по-съсипана. Не можеха да си позволят състезанията, но как да го обясни на Марта? – Просто имаме много неща на главата, с момчетата и всичко останало. А и Ласе си търси работа... Но ще го имам предвид. Радвам се, че я смяташ за талантлива. Тя е... да, гордея се с нея.

– И с право – каза Марта и се загледа в нея за миг. – Разбрах, че страда много за Виктория. С всички ни е така.

– Да, тежко ѝ е. Ще трябва да мине известно време, докато се съвземе.

Терес се зачуди как да сложи край на разговора. Нямаше желание да стои тук и да си бъбри с Марта. Започваше да я обзема безпокойство. Къде можеше да се е дянала Тюра?

– Момчетата чакат в колата, така че най-добре да отида при тях, преди да са се избили.

– Добре. И не се притеснявай за Тюра. Просто е забравила, че ще идваш да я взимаш. Знаеш ги какви са на тази възраст.

Марта се върна в бокса, а Терес излезе навън и закрачи бързо към колата. Искаше да се прибере у дома. Надяваше се, че Тюра вече е там.

* * *

Ана седеше до кухненската маса и говореше на Дан, който стоеше с гръб към нея. Видя как мускулите му се напрегнаха под тениската, но той не каза нищо, само продължи да мие чиниите.

– Какво да правим? Не можем да продължаваме така.

Макар да изпадаше в паника при самата мисъл за раздяла, Ана знаеше, че трябва да поговорят за бъдещето. Животът им беше тежък още преди случилото се през лятото. Настроението на Ана се бе подобрило за кратко, но поради грешните причини, и сега животът им бе изпълнен с разбити надежди. И всичко това стана заради нея. Не можеше да подели вината с Дан, нито да му прехвърли отговорността.

– Знаеш колко много съжалявам за случилото се и от дън душа ми се иска да променя миналото, но не мога. Така че, ако искаш да се изнеса, ще го направя. С Ема и Адриан можем да си намерим апартамент. В околните сгради сигурно има някое жилище, в което бихме могли да се нанесем, без да чакаме. Защото не можем да живеем така, просто не става. Разпадаме се. И двамата, децата също. Не го ли виждаш? Те не смеят дори да се карат, почти не говорят, защото ги е страх да не кажат нещо грешно и да влошат ситуацията още повече. Не издържам, предпочитам да се преместя. Моля те, кажи нещо!

Хлиповете заглушиха последните ѝ думи. Сякаш слушаше как някой друг говори и плаче. Имаше чувството, че се носи над тялото си и наблюдава руините на някогашния си живот, както и мъжа, нейната голяма любов, когото бе наранила толкова много.

Дан бавно се обърна, облегна се на мивката и се загледа в краката си. Заболя я сърцето, щом видя браздите по лицето му и сивата безнадеждност, която то излъчваше. Ана го беше променила из основи и най-трудно ѝ беше да си прости именно това. Преди Дан се доверяваше на всички, защото приемаше, че хората са също толкова честни, колкото е той самият. Но тя му доказа, че греши. Уби вярата му в нея и в света.

– Не знам, Ана. Не знам какво искам. Месеците си минават, а ние просто се въртим в кръг един около друг.

– Но трябва да опитаме да решим проблема. Или да се разделим. Не мога да живея повече в тази неопределеност. Децата също заслужават да вземем решение.

Усети как носът ѝ потича от плач и го избърса с ръкава на блузата си. Нямаше сили да се изправи и да вземе парче домакинска хартия. Освен това рулото беше зад гърба на Дан, а тя имаше нужда от поне два метра отстояние от него, за да проведе този разговор. Да усети миризмата му отблизо, да почувства топлината на тялото му – това би означавало да се разпадне.

От лятото насам дори не прекарваха нощта в една стая. Той спеше на матрак в кабинета, а тя – на голямото им двойно легло. Беше му предложила да се сменят, тъй като имаше чувството, че тя би трябвало да бъде тази, която спи на тънкия, неудобен матрак и се буди с болки в гърба. Но той само поклати глава и продължи всяка вечер да си ляга в кабинета.

– Искам да опитам – каза тя, вече шептейки. – Но само и ако ти искаш и смяташ, че има някакъв минимален шанс да успеем. Иначе е най-добре да се разделим. Мога да се обадя в жилищната агенция и да ги питам с какво разполагат. С децата не ни трябва нещо голямо като за начало. И преди сме живели на тясно, ще се оправим.

Дан направи гримаса. Покри лицето си с длани, а раменете му се разтресоха. Още от лятото носеше мрачна маска на разочарование и гняв, но сега сълзите рукнаха, стекоха се по брадичката му и намокриха сивата му тениска. Ана не можа да се сдържи. Отиде и го прегърна. Дан се вдърви, но не се отдръпна. Тя почувства топлината на тялото му, но и усети треперенето му. Плачът му се засилваше все повече, а тя го прегръщаше все по-силно, сякаш се опитваше да му попречи да се разпадне на парченца.

Когато сълзите най-накрая свършиха, той я прегърна.

* * *

Ласе зави наляво след мелницата в посока Квиле и усети гнева, който тлееше вътре в него. Терес не можеше ли да дойде с него поне един път? Искаше двамата да сподѐлят съществуването си и тя да показва малко интерес към това, което напълно бе променило живота му и го беше превърнало в нов човек. На твърде много ли се надяваше? Той и паството можеха да я научат на толкова неща, но Терес избираше да живее в мрак, вместо да позволи на Божията любов да я просветли, както бе станало с него самия.

Настъпи газта още по-здраво. Днес пропиля толкова време да ѝ се моли, че сега щеше да закъснее за срещата на ръководството. Освен това се бе наложило да ѝ обясни защо не иска тя да ходи в онази конюшня, близо до Юнас. Терес беше съгрешила с него. Бяха правили секс, без да са женени, и нямаше значение, че оттогава са минали много години. Бог искаше хората да живеят чисто и почтено и да не натоварват душите си с мръсни дела. Самият той призна греховете си, като по този начин се освободи от тях и се пречисти.

Но не винаги беше толкова лесно. Грехът бе навсякъде около него. Безсрамни жени, които се предлагаха и опитваха да съблазнят всички мъже, без да ги е грижа за волята и заповедите Божии. Такива грешници заслужаваха да бъдат наказани и той бе убеден, че това е неговата мисия. Бог му проговори и никой не биваше да се съмнява, че е станал нов човек.

В паството видяха и разбраха това. Обсипаха го с любов и потвърдиха, че Господ му е простил и че той вече е започнал да живее на чисто. Замисли се колко близо беше до това да се върне обратно към стария си живот. Но по чудодеен начин Бог го спаси от слабостта на плътта и го превърна в силен и смел ученик. Въпреки това Терес все още отказваше да прозре колко се е променил.

Раздразнението му се задържа през целия път, но когато влезе през портите на модерната енорийска сграда, финансирана от щедри членове, както винаги го изпълни спокойствие. За толкова отдалечен край паството беше доста многобройно, до голяма степен благодарение на техния водач, Ян-Фред, който бе поел поста след вътрешна битка в енорията преди десет години. Тогава църквата се бе казвала „Петдесетница“, но той веднага я бе преименувал на „Крисчън фейт“24, или просто Фейт, както я наричаха накратко.

– Здравей, Ласе, чудесно е, че си тук.

Съпругата на Ян-Фред се приближи до него. Тя беше очарователна блондинка около четирeсетте и заедно с мъжа си стоеше начело на ръководството.

– Да, чувствам се прекрасно всеки път когато дойда – каза той и я целуна по бузата. Усети аромата на шампоана ѝ, а с него и лек греховен полъх. Но това продължи само за миг и Ласе знаеше, че с Божията помощ постепенно ще успее да отблъсне старите демони. Вече бе успял да се пребори със зависимостта си от алкохола, но слабостта към жените се бе оказала по-голямо предизвикателство.

– С Ян-Фред си говорихме за теб сутринта.

Леонора го хвана под ръка и тръгна с него към една от конферентните зали, където се провеждаха курсовете за нови членове на ръководството.

– Така ли? – каза той и въодушевено зачака да види какво ще последва.

– Обсъждахме фантастичната работа, която си свършил. Толкова се гордеем с теб. Ти си истински и достоен ученик и виждаме в теб голям потенциал.

– Върша само предписаното ми от Бог. Всичко това е негова заслуга. Той ми даде силата и смелостта да видя греховете си и да се прочистя от тях.

Тя го потупа по ръката.

– Да, Бог е добър с нас, слабите и грешни хора. Търпението и любовта му са безгранични.

Стигнаха до залата и Ласе видя, че останалите, които минаваха през обучението, вече са се събрали.

– Ами семейството ти? И днес ли не можаха да дойдат?

Леонора го погледна със съжаление. Ласе прехапа устни и поклати глава.

– Семейството е важно за Бог. Човек не бива да разделя това, което Господ е скрепил. Една съпруга трябва да споделя съществуването на мъжа си и неговия живот с Бог. Но ще видиш, че тя рано или късно ще открие с каква красива душа те е дарил Бог. Ще види, че Той те е направил цял.

– Да, и това ще стане, трябва ѝ само малко време – измърмори той.

В устата си отново усети металния вкус на гнева, но си наложи да отблъсне негативните мисли. Вместо това повтори тихо мантрата си: светлина и любов. Това беше той: светлина и любов. Само трябваше да накара Терес да го проумее.

24 Christian faith (англ.) – християнска вяра. – Б. пр.

* * *

– Трябва ли? – попита Марта, докато си обличаше чисти дрехи, след като бе отмила миризмата от конюшнята под душа. – Не можем ли просто да си останем вкъщи и да правим каквото там правят хората в петък вечер. Да ядем такос?

– Нямаме избор и ти го знаеш.

– Но защо трябва винаги да вечеряме у тях точно в петък? Замислял ли си се? Защо да не ходим на вечеря с родителите си в неделя, както правят другите хора?

Тя закопча блузата си и започна да реши косата си пред голямото огледало в спалнята.

– Колко пъти сме говорили за това? Заради състезанията толкова често ни няма през уикендите, че вечерята в петък е единственият възможен вариант. Защо ме питаш за неща, които вече са ти известни?

Марта чу как гласът на Юнас се извисява във фалцет, както ставаше винаги, когато започнеше да се ядосва. Естествено, че вече знаеше отговора на въпроса. Просто не разбираше защо винаги трябва да се съобразяват с Хелга и Ейнар.

– Но никой от нас не го намира за приятно. Мисля, че всички ще се почувстваме облекчени, ако спрем с тези вечери. Само че никой не смее да го каже.

Марта си обу допълнителен чифт чорапогащи. При родителите на Юнас винаги беше толкова студено. Ейнар беше стиснат и искаше да пести пари от ток. Трябваше да си сложи и жилетка върху блузата. Иначе щеше да умре от студ преди десерта.

– На Моли също не ѝ се ходи. Докога според теб ще можем да я принуждавахме да идва, преди да започне да се бунтува?

– Никой тийнейджър не обича семейните събирания. Но тя просто трябва да присъства. Не искам твърде много, нали?

Марта се спря и го погледна в огледалото. Изглеждаше по-добре, отколкото когато се запознаха. Тогава беше срамежлив и върлинест, с червени петна от акне по бузите. Но тя бе видяла, че под несигурната му черупка се крие още нещо. И с времето, и с нейна помощ несигурността изчезна. Сега той беше изправен, силен и мускулест и дори след всички тези години тялото ѝ все още се разтреперваше при вида му.

Всички неща, които споделяха, поддържаха страстта им жива. Марта усети как желанието се пробужда в нея както толкова много пъти преди. Рязко смъкна чорапогащите и бикините си, но остави блузата. Отиде до него и разкопча дънките, които той тъкмо си беше обул. Без да каже и дума, Юнас я остави да ги свали и тя видя, че тялото му вече е реагирало. Събори го решително на леглото и го яхна бързо и енергично, докато той не свърши бурно, извил гръб като дъга. Марта избърса няколко капки пот от челото му и слезе от него. Погледите им се срещнаха в огледалото, докато тя повторно се обуваше с гръб към него.

Петнайсет минути по-късно влязоха в дома на Хелга и Ейнар. Моли мърмореше нещо зад тях. Както се очакваше, тя шумно бе възразила срещу това да прекара поредната петъчна вечер при баба и дядо. Приятелите ѝ очевидно вършеха хиляди забавни неща във вечер като тази и ако Моли не можеше да се присъедини към тях, животът ѝ щеше да бъде съсипан. Но Юнас беше непреклонен и Марта го остави сам да се справя с дъщеря им.

– Добре дошли – каза Хелга.

От печката се носеше приятна миризма и Марта усети как червата ѝ закъркориха. Това беше единственото смекчаващо обстоятелство във вечерите при родителите на Юнас: храната на Хелга.

– За вечеря има печено свинско филе.

Хелга се изправи на пръсти, за да целуне сина си по бузата. Марта я прегърна несръчно.

– Ще доведеш ли татко си? – каза Хелга и кимна към горния етаж.

– Разбира се – отвърна Юнас и тръгна нагоре по стълбите.

Марта чу приглушените им гласове, последвани от движението на нещо тежко. Бяха получили финансова помощ за изграждането на рампа за инвалидна количка, но все пак се искаше известна физическа сила, за да свалиш Ейнар до първия етаж. Звукът от количката, която се спускаше по релсите, вече ѝ беше добре познат. Марта почти не си спомняше как изглеждаше Ейнар, преди да му ампутират краката. Някога мислеше за него като за голям, разгневен бик. Сега ѝ приличаше повече на крастава жаба, която се плъзга надолу по стълбите.

– Хубави гости са ни дошли – каза той и се взря в тях. – Ела да целунеш дядо си.

Моли пристъпи неохотно напред и го целуна по бузата.

– Хайде, побързайте, или храната ще изстине – каза Хелга и ги подкани с жест да влязат в кухнята, където масата вече беше наредена.

Юнас помогна на баща си да стигне до масата, а Марта и Моли ги последваха мълчаливо.

– Значи утре няма да се състезаваш? – попита Ейнар след малко.

Марта видя злобния проблясък в очите му и разбра, че той повдига въпроса само от проклетия. Моли въздъхна дълбоко, а Юнас погледна баща си предупредително.

– След всичко случило се преценихме, че моментът не е подходящ за пътувания – каза той и се протегна към купата с картофено пюре.

– Да, разбирам.

Ейнар погледна очаквателно сина си, който му сипа от пюрето, преди самият той да се е обслужил.

– А как върви? Полицията стигнала ли е донякъде? – попита Хелга, която сервира по резен свинско филе от една голяма чиния, след което се присъедини към останалите.

– Йоста идва днес и ме пита за обира – каза Юнас.

Марта го зяпна.

– Защо не си ми казал нищо?

Юнас сви рамене.

– Не беше кой знае какво. Открили са следи от кетамин при аутопсията на Виктория и Йоста се питаше какви медикаменти са откраднати от клиниката.

– Добре че съобщи в полицията.

Марта сведе поглед. Мразеше да няма пълен контрол над всичко, което се случва. Обзе я тих гняв, задето Юнас не ѝ беше казал за посещението на Йоста. Щяха да си поговорят за това, когато останеха сами.

– Жалко за момичето – каза Ейнар и налапа голяма хапка свинско, а по брадичката му се стече малко кафяв сос. – Живееше в съседство, макар че я виждах рядко. Държите ме затворен там горе и нямам с какво да си отмарям очите. Мога да гледам само тая вещица.

Той се засмя и посочи Хелга.

– Трябва ли да говорим за Виктория? – каза Моли, побутвайки храната си с вилицата. Марта се зачуди кога за последно я бе видяла да се нахрани като хората. Сигурно се беше побъркала на тема килограми, като всяко момиче на тази възраст. Но това постепенно щеше да отшуми.

– Моли откри стария фолксваген „Бийтъл“ в плевнята и би искала да го кара. Затова си мислех да го стегна, така че да е готов, когато вземе книжка – смени темата Юнас, намигвайки на Моли, която гонеше зеления фасул из чинията си.

– Редно ли е да ходи там? Може да се нарани – каза Ейнар и налапа нова хапка. По брадичката му още имаше следи от соса.

– Да, трябва да поразчистите малко там – каза Хелга и се изправи, за да напълни чинията с резени филе. – Да разкарате старите боклуци.

– Искам всичко да си остане така, както е – каза Ейнар. – Това са мои спомени. Хубави спомени. А и нали чуваш, Хелга. Юнас ще им даде нов живот.

– За какво ѝ е на Моли стар бийтъл?

Хелга остави чинията по средата на масата и седна на мястото си.

– Колата ще стане страшно хубава. Никой друг няма да има такава.

Очите на Моли грееха.

– Може да стане – каза Юнас и си сипа трета порция. Марта знаеше, че обича манджите на майка си и може би това беше основната причина да ги мъкне тук всеки петък.

– Помниш ли какво да правиш? – попита Ейнар.

Марта почти виждаше как спомените кръжат в главата му. Спомени от времето, когато беше бик, а не жаба.

– Ръцете ми не са забравили, струва ми се. Поправяли сме достатъчно автомобили, че да помня как се прави.

Юнас и баща му размениха погледи.

– Да, има нещо специално в предаването на знания и интереси от баща на син – каза Ейнар и вдигна чашата си с вино. – Наздраве за баща и син Першон, както и за общите интереси. И поздравления на малката госпожица за новата ѝ кола.

Моли вдигна чашата си с кӝла и се чукна с него. Радостта, че ще кара бийтъла, продължаваше да свети в очите ѝ.

– Само внимавайте – каза Хелга. – Толкова лесно стават злополуки. Човек трябва да се радва на късмета си и да не предизвиква съдбата.

– Защо вечно трябва да си толкова черногледа?

Бузите на Ейнар бяха започнали да се зачервяват от виното и той се обърна към останалите.

– Винаги е било така. От мен идваха идеите, визията, а скъпата ми съпруга непрестанно грачеше и виждаше само проблеми. Не вярвам, че дори за миг си се осмелявала да живееш на пълни обороти. Какво ще кажеш, Хелга, така ли е? Живяла ли си наистина? Или така си се страхувала, че просто си оцелявала, опитвайки се да заразиш със страх и нас останалите?

Той леко заваляше думите и Марта заподозря, че си е пийнал още преди да пристигнат. Това също беше обичайно за петъчните вечери.

– Правих, каквото можех. И не ми беше лесно – каза Хелга и се изправи, за да отсервира.

Марта забеляза, че ръцете ѝ треперят. Хелга винаги бе имала слаби нерви.

– Ти, която извади такъв късмет? Омъжи се за много по-добър мъж, отколкото заслужаваше. Трябва да ми дадат медал, че те изтърпях през всички тези години. Не знам къде ми беше умът, купища женоря търчаха след мен, но аз реших, че имаш широк таз, добър за раждане. Но ти и веднъж едва се справи. Наздраве ви!

Той отново вдигна чаша.

Марта разглеждаше кожичките около ноктите си. Дори не се разстрои. Многократно бе наблюдавала този театър. Обикновено Хелга дори не се засягаше от пиянските тиради на Ейнар, но тази вечер беше различно. Тя внезапно грабна един тиган за сос и го хвърли с всичка сила в мивката, а наоколо се разплиска вода. После се обърна бавно. Гласът ѝ беше тих, едва доловим. Но в настъпилата шокирана тишина те все пак чуха думите ѝ.

– Не. Издържам. Повече.

* * *

– Ехо?

Патрик влезе в антрето. Още беше кисел след пътуването до Гьотеборг. Нищо по време на обратния път не бе успяло да разведри настроението му. А това, че според Ерика майка му беше довела мъж вкъщи, не подобряваше особено ситуацията.

– Здрасти! – изчурулика Кристина откъм кухнята.

Патрик се огледа подозрително. За миг си помисли, че е влязъл в чужда къща. Всичко наоколо беше чисто и подредено.

– Ой – възкликна Ерика и се ококори, щом влезе през вратата.

Като че ли не беше изцяло положително настроена към промяната.

– Тук да не е идвала фирма за почистване?

Патрик дори не бе предполагал, че подът в антрето може да бъде толкова чист. Направо светеше, а обувките бяха наредени прилежно върху рафта, който иначе рядко влизаше в употреба, защото обувките най-често лежаха на купчина направо на пода.

– Фирма Хедстрьом и Сетерлунд – каза майка му със същата радостна интонация, щом излезе от кухнята.

– Сетерлунд? – повтори Патрик, макар вече да знаеше отговора.

– Здрасти! Казвам се Гунар.

Откъм всекидневната се появи мъж, протегнал ръка. Патрик го огледа, а с периферното си зрение видя как Ерика ги наблюдава развеселено. Здрависа се с мъжа, който разтърси ръката му малко по-ентусиазирано от нормалното.

– Каква хубава къща имате. И децата са фантастични! Да, малката дама не можеш да я преметнеш току-така, сече ѝ умът. А двамата палавници ви създават доста грижи, доколкото разбирам, но са толкова очарователни, че сигурно всичко им се разминава.

Мъжът продължаваше да стиска ръката му и Патрик се насили да се усмихне.

– Да, чудесни са – каза той и опита да дръпне ръката си.

След няколко секунди Гунар най-сетне отпусна хватката.

– Предположих, че ще сте гладни, затова приготвих вечеря – каза Кристина и се върна обратно в кухнята. – Също така пуснах две перални, а и бях казала на Гунар да си вземе кутията с инструменти, така че той поправи няколко неща, за които не ти бе останало време, Патрик.

Едва сега Патрик забеляза, че вратата на тоалетната, която стоеше накриво от известно време, може би от няколко години, вече беше закрепена както трябва. Зачуди се какви ли други неща по дома му бе поправил Строителя Боб25 и против волята си се подразни. Беше възнамерявал да стегне вратата. Имаше го в списъка му със задачи. Просто междувременно бяха изникнали някои неща.

– Не беше проблем. Дълги години имах строителна фирма, така че се справих за нула време. Номерът е да се захващаш с проблемите веднага, за да не се натрупват – каза Гунар.

Патрик отново се усмихна вдървено.

– Ммм, благодаря. Наистина... го оценявам.

– На вас младите не ви е лесно. Деца, работа, домакинство, а човек трябва да се грижи и за дома си. А по такива стари сгради винаги има много работа. Но къщата е хубава, стабилна. По онова време хората знаеха как да строят, не като сега. Сглобяват къщите за две седмици и после се чудят защо имат влага и мухъл. Старото занаятчийство е забравено...

Гунар поклати глава и Патрик се възползва от паузата, за да се оттегли в кухнята, където Кристина стоеше до печката и говореше разпалено с Ерика. С известно злорадство Патрик забеляза, че на лицето на обичната му съпруга също имаше напрегната усмивка.

– Знам, че с Патрик имате много неща на главата. Не е лесно да съчетаваш децата и кариерата, а вашето поколение е успяло да си втълпи, че можете да правите всичко едновременно. Но най-важното за една жена, и не се обиждай, Ерика, казвам го с най-добри намерения, е да даде приоритет на децата и дома. Може да се смеете на домакините като мен, но беше много удовлетворително да мога да гледам децата си вкъщи, а не да се налага да ги водя в някоя от онези институции. Освен това растяха в подреден дом и аз за миг не вярвам на онези приказки, че малко мръсотия в ъгъла била полезна. Хората вече не чистят домовете си и сигурно затова децата днес имат толкова много странни алергии и синдроми. И не мога да не подчертая колко е важно да ядат домашно приготвена и питателна храна, а когато мъжът се прибере, да, Патрик има отговорна работа, редно е да се прибира в подредена и спокойна къща, където се сервира нормална храна, а не от онези ужасни полуфабрикати с куп добавки, с които е пълна камерата ви, и трябва да кажа, че...

Патрик слушаше възхитен и се чудеше как майка му изобщо успява да диша по време на безкрайното си словоизлияние. Видя как Ерика прехапва устни и злорадството му премина в състрадание.

– Ние правим нещата малко по-различно, мамо – прекъсна я той. – Което не означава, че ги правим по-зле. Ти вършеше фантастична работа в нашето семейство, но с Ерика избрахме да си поделим отговорността за децата и дома, а нейната кариера е също толкова важна, колкото и моята. Признавам, че понякога се отпускам и я оставям да поеме по-голям товар, но опитвам да се поправя. Така че, ако ще критикуваш някого, това по-скоро трябва да бъда аз, защото Ерика се труди като вол, за да може всичко да е наред. И се чувстваме фантастично заедно. Може в ъглите да е малко мръсно и кошът за пране понякога да прелива, и да, ядем рибни пръчици, кървавица и кюфтенцата на Мама Скан, но засега никой не е умрял от това. – Той отиде и целуна Ерика по бузата, преди да продължи. – В същото време сме невероятно благодарни за усилията, които полагаш, както и за това, че от време на време можем да се наслаждаваме на вкусните ти гозби. А покрай рибните пръчици и Мама Скан ги оценяваме още повече.

Той целуна и майка си. Последното, което искаше, бе да я натъжи. Обичаше я, а и не биха могли да се справят без нейната помощ. Но това беше техният дом, на него и на Ерика, и беше важно Кристина да го разбере.

– Да, не исках да критикувам. Просто давам някои съвети, които може да са ви полезни – каза тя, без да изглежда твърде засегната.

– Сега ни разкажи за приятеля си – каза Патрик и доволен видя как майка му се изчервява.

Същевременно изпитваше малко странно чувство, или, за да бъде честен, много странно чувство.

– Ами, виждаш ли... – започна Кристина, а Патрик си пое дълбоко дъх и се стегна. Майка му си имаше приятел. Погледът му срещна този на Ерика и тя му прати въздушна целувка.

25 Главният герой в едноименното британско анимационно шоу. – Б. пр.

* * *

Терес едва успяваше да седи на едно място. Момчетата лудуваха толкова шумно, че тя за малко да се изправи и да им се разкрещи, но се овладя. Не бяха те виновни, че още малко и щеше да умре от притеснение.

Къде, по дяволите, можеше да е Тюра? Както често ставаше, тревогата ѝ премина в гняв. Страх раздираше гърдите ѝ. Как можеше дъщеря ѝ да ѝ причинява това след случилото се с Виктория? Откакто тя изчезна, нервите на всеки родител във Фелбака бяха опънати до краен предел. Ами ако похитителят още се намираше в околността, ако децата им бяха в опасност?

Притеснението и гневът се подсилваха от гузната ѝ съвест. Може би не беше толкова странно, че Тюра е забравила за уговорката им. Дъщеря ѝ най-често се прибираше сама, а на няколко пъти, когато Терес бе обещавала да я вземе, се беше случвало да ѝ се събере толкова работа, че да не може да спази обещанието си.

Може би трябваше да се обади в полицията? Когато се прибра и Тюра не беше там, Терес опита да си втълпи, че дъщеря ѝ сигурно е на път към къщи, че може би се е забавила заради някоя приятелка. Дори се беше подготвила за киселото настроение, в което може би щеше да е Тюра, когато се прибереше премръзнала и потна след ходенето пеш. Представяше си как ще я поглези с топъл шоколад и сандвичи със сирене гауда и много масло.

Но Тюра не се появи. Никой не отвори входната врата, никой не изтръска снега от обувките си и не съблече якето си, мърморейки. Докато седеше на масата в кухнята, Терес разбра как са се чувствали родителите на Виктория в деня, когато тя не се е прибрала. Беше ги срещала само няколко пъти, което всъщност беше странно. Момичетата бяха неразделни още от малки, но като се замислеше, Терес рядко бе виждала дори самата Виктория. С Тюра винаги ходеха у тях. За пръв път се зачуди защо, но вече знаеше болезнения отговор. Не бе могла да създаде дома, за който децата ѝ бяха мечтали, сигурното място, от което имаха нужда. Сълзи опариха вътрешната страна на клепачите ѝ. Щеше да направи всичко по силите си, за да промени това, само Тюра да се прибереше.

Погледна мобилния си телефон, все едно на дисплея можеше магически да се появи съобщение от дъщеря ѝ. Беше ѝ звъннала още пред конюшнята, но когато опита пак, след като се прибраха, чу позвъняването в стаята на Тюра. Беше забравила телефона си у дома, както често се случваше. Небрежни хлапета.

Внезапно откъм външната врата се чу шум. Терес се сепна. Може би си въобразяваше, все пак беше почти невъзможно да се чуе нещо покрай крясъците на момчетата. Но да, някой пъхаше ключ в бравата. Изправи се и се втурна към антрето, завъртя ключалката и отвори рязко вратата. В следващия миг вече прегръщаше дъщеря си, а сълзите, които бе сдържала през последните няколко часа, потекоха по лицето ѝ.

– Миличката ми, миличката ми – шепнеше тя в косата на Тюра.

По-късно щеше да я разпитва. В момента единствено важно бе, че дъщеря ѝ е тук при нея.

Удевала, 1972

Момичето я следваше с поглед, където и да отидеше. Лайла се чувстваше като затворник в собствения си дом. Владек бе също толкова безпомощен, колкото и тя, но за разлика от нея, той насочваше неудовлетворението си навън.

Пръстът я болеше. Вече беше по-добре, но заздравяващата кост я сърбеше. През последната половин година често ѝ се налагаше да посещава болницата. Последния път лекарят заподозря нещо и започна да задава въпроси. Вътрешно Лайла се раздираше от желание да облегне глава на бюрото му, да заплаче и да разкаже всичко. Но мисълта за Владек я възпираше. Проблемите трябваше да се решават в семейството, така смяташе той. И никога не би ѝ простил, ако се разприказваше.

Избягваше собственото си семейство. Знаеше, че сестра ѝ се чуди какво става, както и майка ѝ. Първоначално им идваха на гости в Удевала, но постепенно престанаха. Сега звъняха само от време на време и я питаха плахо как е. Лайла отговаряше лаконично на въпросите им, като се опитваше да звучи безгрижно и да се изразява небрежно. Не можеше да им разкаже.

Семейството на Владек се обаждаше още по-рядко, но това си беше така от самото начало. Те не спираха да обикалят и нямаха постоянен адрес, така че как биха могли да поддържат контакт? И така беше по-добре. Би ѝ било невъзможно да им обясни всичко, също както не можеше да го обясни и на собственото си семейство. В крайна сметка дори самата тя и Владек не го разбираха.

Това бе тежест, която трябваше да носят сами.

Ласе си подсвиркваше, докато вървеше по пътя. Все още изпитваше удовлетворение от вчерашната среща с паството. Чувството за принадлежност беше като трезво опиянение. Така освобождаващо бе да се отърве от всички нюанси на сивото и да осъзнае, че отговорът на всички въпроси се намира между кориците на Библията.

Ето как знаеше, че това, което върши, е правилно. Защо иначе Бог му бе дал тази възможност, защо го беше поставил на правилното място в правилното време точно когато един грешник трябваше да бъде наказан? Малко преди да се случи, той бе помолил Господ да му помогне да се измъкне от тежкото положение, в което затъваше все повече. Мислеше, че отговорът ще дойде под формата на работа, но вместо това пред него се бе разкрил друг изход. А потърпевшият беше грешник от най-лошите, от онези, които заслужаваха библейско правосъдие.

Терес започваше да го разпитва за финансите им. Той бе човекът, който се грижеше сметките да са платени, но тя се беше зачудила как заплатата от работата ѝ в Консюм стига за всичко, след като той няма работа. Ласе измърмори нещо за обезщетенията за безработни, но си личеше, че Терес е скептична. Е, нещата щяха да се наредят. Отговорите щяха да дойдат.

Сега отиваше към плажа в Селвик. Бе избрал това място за срещата, тъй като по това време на годината щеше да е пусто. Лятно време брегът, който се намираше близо до къмпинга във Фелбака, гъмжеше от хора, но сега беше празен, а наблизо нямаше жилищни сгради. Това беше перфектното място, където да се виждат, и той го предлагаше всеки път.

Беше хлъзгаво и Ласе вървеше бавно по пътя към брега. Снегът беше дълбок, а ледът се простираше навътре в морето. В края на кея имаше дупка, пробита за онези луди, които държаха да скачат във водата и през зимата. Самият той твърдеше убедено, че шведският климат като цяло не става за къпане, дори през лятото.

Пристигна първи. Студът се провираше под дрехите му и той съжали, че не си е облякъл допълнителен пуловер. Но беше казал на Терес, че отново отива на среща с паството, и не искаше да пробуди подозренията ѝ, като се навлече с твърде много дрехи.

Тръгна нетърпеливо по заледения кей. Погледна часовника си и свъси вежди раздразнено. Отиде до края на кея, облегна се на парапета до стълбата и погледна надолу. Откачените ентусиасти явно се бяха къпали наскоро, защото над водата в дупката още не се бе образувал лед. Ласе настръхна. Температурата на водата едва ли беше много висока.

Чу стъпки и се обърна.

– Закъсняваш – каза той и посочи демонстративно часовника. – Дай ми парите, че да се махаме. Не искам да ме виждат тук, пък и замръзвам.

Протегна ръка и усети как тялото му се изпълва с очакване. Господ прояви добрина, като му осигури това решение. Презираше грешника пред себе си с такъв плам, че бузите му се зачервиха. Но скоро чувството се промени от презрение в изненада. А след това в страх.

* * *

Мисълта за книгата не ѝ даваше мира. Когато Патрик ѝ каза, че има работа, Ерика първоначално се ядоса, защото беше планирала още едно посещение в затвора. Но после се осъзна. Естествено, че той трябваше да се върне в управлението, въпреки че беше събота. Случаят с изчезването на Виктория бе навлязъл в нов, интензивен етап и тя знаеше, че Патрик няма да се откаже, докато не открие виновника.

За щастие, Ана можеше да гледа децата, така че сега Ерика отново се намираше в стаята за посещения в затвора. Не знаеше как да започне разговора, но тишината явно не притесняваше Лайла, която гледаше замислено през прозореца.

– Онзи ден бях в къщата – каза Ерика накрая.

Наблюдаваше жената, за да види каква реакция ще предизвикат думите ѝ, но в сините като лед очи на Лайла не прочете нищо.

– Трябваше да отида по-рано, но може би подсъзнателно съм го отлагала.

– Това е просто къща – каза Лайла и сви рамене.

Цялата излъчваше безразличие и на Ерика ѝ се прииска да се наведе напред и да я разтърси. Та тя бе живяла в онази къща, където децата ѝ са били заключвани или оковавани като животни в тъмното мазе. На каквито и ужаси да я бе подлагал Владек, до каквато и степен да я бе пречупил, Лайла не би трябвало да може да остане равнодушна пред тази жестокост.

– Колко често те тормозеше? – попита Ерика, опитвайки да запази спокойствие.

Лайла смръщи вежди.

– Кой?

– Владек – каза Ерика и се зачуди дали Лайла се прави на ударена.

Беше виждала медицинските доклади от Удевала, беше чела за контузиите ѝ.

– Лесно е да го съдиш – каза Лайла и се загледа надолу в масата. – Но Владек не беше лош човек.

– Как можеш да го твърдиш след всичко, което е сторил с теб и Луис?

Въпреки че беше запозната с психологията на жертвата, Ерика не разбираше как Лайла може да продължава да защитава Владек. В крайна сметка тя го беше убила при самозащита или като отмъщение за насилието, на което бе подлагал нея и децата.

– Помагала ли си му да оковава Луис? Той принуждаваше ли те? Затова ли мълчиш, защото се чувстваш виновна?

Досега Ерика не беше притискала Лайла по този начин. Може би се разгневи така заради вчерашното пътуване до Гьотеборг и отчаянието на Нетан. Не беше нормално да си толкова равнодушна пред невъобразимото страдание на децата си.

Не можа да се въздържи, отвори чантата, която винаги носеше със себе си, и извади папката със снимките.

– Виж! Забрави ли какво е заварила полицията в дома ви? Хайде, погледни!

Ерика плъзна една снимка по масата и след малко Лайла впери неохотно поглед в нея. Ерика ѝ метна още една снимка.

– Ето. Така е изглеждало мазето в онзи ден. Виждаш ли веригата и паниците с храна и вода? Като за животно! Държали сте там малко дете, твоята дъщеря. Оставила си Владек да я затвори на тъмно в мазето. Разбирам защо си го убила, и аз бих го направила, ако някой постъпи така с детето ми. Така че защо го защитаваш?

Замълча и си пое дъх. Сърцето ѝ биеше силно в гърдите и Ерика видя, че жената, която пазеше от другата страна на вратата, я гледа през прозорчето. Сниши глас.

– Извинявай, Лайла. Аз... не исках да те разстройвам. Посещението в къщата ми е повлияло повече, отколкото предполагах.

– Чух, че я наричат Къщата на ужасите – каза Лайла и бутна снимките обратно към Ерика. – Подходящо име. Там наистина се случваха ужаси. Но не такива, каквито си мислят хората.

Тя се изправи и почука на вратата, за да я пуснат да излезе.

Ерика остана сама на масата и се прокле. Лайла вероятно нямаше да иска да говори повече с нея и тя нямаше да може да завърши книгата.

И какво имаше предвид Лайла с последното изречение? Кое не беше така, както си мислят хората? Мърморейки, тя събра снимките и ги сложи обратно в папката.

Ръка на рамото ѝ прекъсна гневните ѝ мисли.

– Ела, искам да ти покажа нещо.

Беше жената пазач, която бе видяла от другата страна на вратата.

– Какво? – попита Ерика и се изправи.

– Ще видиш. В стаята на Лайла е.

– Тя не отиде ли там току-що?

– Не, на двора е. Разхожда се навън, когато е разстроена. Сигурно няма да се прибере известно време, но все пак побързай, в случай че греша.

Ерика прочете скришом табелката с името ѝ. Тина. Последва я и осъзна, че за пръв път ще види стаята, където Лайла прекарваше по-голямата част от времето си.

Тина отвори една врата в дъното на коридора и Ерика влезе вътре. Нямаше представа как изглеждат стаите на затворничките. Може би бе гледала твърде много американски сериали, защото очакваше нещо като килия с подплатени стени. Вместо това стаята изглеждаше приятно и уютно, поне доколкото беше възможно. Прилежно оправено легло, нощно шкафче с будилник и малък розов порцеланов слон, който спеше сладко, както и маса с телевизор отгоре. Малкият прозорец беше разположен високо, но все пак пропускаше доста светлина и бе украсен с жълти пердета.

– Лайла мисли, че не знаем.

Тина отиде до леглото и застана на колене.

– Това редно ли е? – попита Ерика и погледна към вратата.

Не знаеше дали е по-притеснена, че Лайла може да се появи, или че някой началник може да ги спипа как нарушават правата ѝ.

– Имаме право да разглеждаме всичко в стаята ѝ – каза Тина и пъхна ръка под леглото.

– Да, но аз не съм от персонала – възрази Ерика, опитвайки се да овладее любопитството си.

Тина извади една малка кутия, изправи се и ѝ я подаде.

– Искаш ли да видиш, или не?

– Искам, естествено.

– Добре, аз ще пазя. Вече знам какво има вътре.

Тина отиде до вратата, открехна я и надникна в коридора. След като ѝ хвърли притеснен поглед, Ерика седна на леглото с кутията в скута си. Ако Лайла се появеше, цялото доверие, което може би все още ѝ имаше, щеше да се изпари. Но как да устои на изкушението да види какво има в кутията? Тина, изглежда, смяташе, че ще ѝ се стори интересно.

Ерика вдигна капака напрегнато. Не знаеше какво е очаквала, но съдържанието на кутията я изненада. Извади изрязаните статии една по една, докато мислите се въртяха хаотично в главата ѝ. Защо Лайла събираше изрезки за изчезналите момичета? Защо се интересуваше от тях? Ерика прегледа набързо статиите и установи, че Лайла е събрала почти всичко, което местната преса и вечерните вестници бяха изписали за отвличанията.

– Може да се върне всеки момент – каза Тина, вперила поглед в коридора. – Но не си ли съгласна, че е странно? Нахвърля се на вестниците веднага щом пристигнат. След това моли да ѝ ги дадем, след като всички са ги прочели. Не знаех за какво са ѝ, преди да открия кутията.

– Благодаря – каза Ерика и внимателно постави обратно изрезките. – Къде стои кутията?

– До крака на леглото, в ъгъла – каза Тина, която продължаваше да се оглежда за Лайла.

Ерика върна кутията на мястото ѝ. Не беше сигурно как може да използва това, което току-що бе научила. Може би не означаваше нищо. Може би Лайла просто изпитваше най-общ интерес към изчезналите момичета. Хората се вманиачаваха за какво ли не. Но в същото време не ѝ се вярваше случаят да е такъв. Имаше нещо общо между живота на Лайла и онези момичета, които нямаше как да е срещала. И Ерика смяташе да открие какво е то.

* * *

– Трябва да обобщим някои неща – каза Патрик.

Всички кимнаха. Аника седеше в готовност с тефтер и химикалка, а Ернст лежеше под масата и чакаше да му подхвърлят нещо. Точно както обикновено. Единствено напрегнатата атмосфера в кухнята разкриваше, че това не е обичайното сутрешно събрание.

– Вчера с Мартин бяхме в Гьотеборг. Срещнахме се както с майката на Мина Валберг, така и с Йерхард Стрювер, който изказа мнението си по случая, изхождайки от получените материали.

– Шарлатанин – измърмори Мелберг като по поръчка. – Разхищение на ценни ресурси.

Патрик го игнорира и продължи:

– Мартин е преписал на чисто записките си от вчера, всеки ще получи копие.

Аника взе купчината листове, оставени върху масата, и започна да ги раздава.

– Мисля да разгледаме най-важните точки, но после може да прочетете пълния доклад, в случай че съм пропуснал нещо.

Възможно най-сбито Патрик преразказа двата разговора.

– Бих искал да се спра най-вече на две неща от казаното от Стрювер. Първо, той подчерта, че Мина се отличава от останалите момичета. Както миналото ѝ, така и начинът, по който е отвлечена, са различни. Въпросът е дали има причина за това. Смятам, че Стрювер е прав, и трябва да разгледаме изчезването на Мина по-подробно. Затова и исках да се срещнем с майка ѝ. Възможно е извършителят да я е познавал лично, което би ни приближило до разрешаването на случая с Виктория. Това, естествено, трябва да направим в сътрудничество с гьотеборгската полиция.

– Точно така – каза Мелберг. – Както казах, това е щекотлив въпрос и...

– Няма да дразним никого – допълни Патрик, чудейки се на Мелберг, който изпитваше нужда винаги да казва нещата поне по два пъти. – Да се надяваме, че ще имаме възможност да се срещнем с тях. Другият съвет на Стрювер беше именно да съберем представители на различните управления за общ брифинг. Не е лесно да се осъществи, но все пак смятам да опитаме да организираме една такава среща.

– Ще ни излезе цяло състояние. Пътуванията, разходите, работното време... Ръководството никога няма да се съгласи – каза Мелберг и даде на Ернст парче кифла под масата.

Патрик се въздържа да не въздъхне шумно. Да работиш с Мелберг понякога беше като бавно да ти вадят зъб. Нищо не протичаше лесно и безболезнено.

– Ще се заемем с този проблем, когато му дойде времето. Няма да се учудя, ако случаят бъде сметнат за толкова важен, че средствата бъдат предоставени от държавата.

– Бихме могли наистина да се съберем всички – каза Мартин и се наведе напред. – Може би трябва да предложим да се срещнем в Гьотеборг?

– Да, това е отлична идея – каза Патрик. – Аника, можеш ли да се заемеш с координацията? Знам, че през уикенда ще е трудно да откриеш повечето хора, но бих искал нещата да се случат възможно най-бързо.

– Разбира се – каза Аника и записа задачата в тефтера си, слагайки голяма удивителна отстрани.

– Вярно ли е, че сте видели и жена ти в Гьотеборг? – попита Йоста.

Патрик завъртя очи.

– Явно тук е невъзможно нещо да остане в тайна.

– А? Ерика е била в Гьотеборг? И какво е правила? Пак ли си пъха носа в нашата работа? – Мелберг възнегодува толкова бурно, че косата му падна над ухото. – Трябва да се научиш да държиш жена си изкъсо. Не може да търчи наоколо и да пречи на разследването.

– Говорих с нея и това няма да се повтори – каза Патрик спокойно, но усети как у него отново се прокрадва вчерашното раздразнение.

Не проумяваше как така Ерика не осъзнава, че с действията си може да затрудни полицейската работа и да забърка голяма каша.

Мелберг го зяпна.

– Знаеш, че тя рядко те слуша.

– Да, но обещавам да не се повтаря – каза Патрик. Знаеше, че на думите му не може да се има много доверие, затова побърза да смени темата. – Йоста, ще разкажеш ли пак това, за което ми се обади вчера?

– Кое точно? – попита Йоста.

– За двете ти разходки. Звучат интересно, най-вече втората.

Йоста кимна. Бавно и методично разказа за разговора с Юнас и за кетамина, откраднат точно преди изчезването на Виктория. Обясни как е свързал жалбата на Катарина с настоящия случай и накрая описа как е открил цигарения фас в двора.

– Добра работа – каза Мартин. – Значи стаята на Виктория се вижда добре от двора на онази жена?

Йоста се протегна. Рядко получаваше похвали заради проява на самоинициатива.

– Да, вижда се всичко. Мисля, че човекът е стоял там и е пушил, докато е гледал вътре. Намерих фаса точно на мястото, където Катарина е видяла нечии силует.

– И фасът е пратен за анализ? – вметна Патрик.

Йоста отново кимна.

– Да, и още как. Турбьорн вече го е получил, така че ако има ДНК по него, ще можем да го сравним с това на евентуалния заподозрян.

– Нека не си вадим прибързани заключения, но мисля, че именно похитителят е шпионирал от двора – каза Мелберг и сключи ръце върху корема си. – Сигурно за да си изгради представа за навиците на Виктория, така че по-късно да може да я отвлече. Не можем ли да направим както в онова английско село? Да тестваме всеки жител на Фелбака и после да сравним резултатите с тези от фаса. И хоп, мъжът е в ръцете ни. Просто и гениално.

– Първо, не знаем дали става дума за мъж – каза Патрик с подчертано търпение. – И второ, не можем да сме сигурни, че виновникът живее тук, като се имат предвид и другите отвлечени момичета. По-скоро редица неща сочат, че отговорите могат да се намират в Гьотеборг.

– Винаги си такъв песимист – каза Мелберг, недоволен, че брилянтният му план е разбит.

– Или по-скоро реалист – захапа го Патрик, но веднага съжали. Ненужно беше да се ядосва на Мелберг. Ако се поддадеше на това чувство, нямаше да му се види краят. – Чух, че Паула е била тук вчера? – каза той, а Мелберг кимна.

– Да, поговорих си с нея за случая и онова за отрязания език като че ли ѝ напомни за нещо, което е видяла в стар доклад. Проблемът е, че не си спомня какво и къде. От кърменето е.

Мелберг завъртя показалец до слепоочието си, но Аника изсумтя и той свали рязко ръката си. Ако имаше човек, когото Мелберг не желаеше да ядосва, това беше секретарката на участъка. И може би Рита, когато партньорката му беше в лошо настроение.

– Паула седя няколко часа в архива – каза Йоста. – Но не мисля, че откри това, което търсеше.

– Не, днес пак ще дойде.

Мелберг се усмихна вяло на Аника, която още го гледаше вторачено.

– Надявам се знае, че няма да получи бонус за това – каза Патрик.

– Да, наясно е. Ако трябва да съм честен, струва ми се, че има нужда да се махне от къщи за малко – добави Мелберг в рядък миг на просветление.

Мартин се усмихна.

– Сигурно съвсем не я свърта, щом предпочита да виси в архива.

От усмивката цялото му лице грейна и Патрик осъзна колко рядко се случваше това понастоящем. Наистина трябваше да хвърля по едно око на Мартин. Едва ли беше лесно да скърби за Пия, да живее като самотен баща и в същото време да участва в обременяващо разследване.

– Да, но се надявам от това да има някаква полза за нея – каза Патрик и също се усмихна. – И за нас също.

Йоста вдигна ръка.

– Да?

– Някак си не мога да пренебрегна обира при Юнас. Може би все пак си струва да разпитаме момичетата в конюшнята. Може да са видели нещо.

– Добра идея. Би могъл да го направиш по време на помена днес следобед, само трябва да подходиш внимателно. Момичетата сигурно ще са разстроени.

– Да, мога да взема и Мартин. Ще мине по-гладко, ако сме двама.

Патрик погледна към младия си колега.

– Не, нужно ли е наист...

– Няма проблем, ще отида – прекъсна го Мартин.

Патрик се поколеба за миг.

– Окей – каза накрая и се обърна към Йоста. – И ще поддържаш връзка с Турбьорн за резултатите от ДНК теста, нали?

Йоста кимна.

– Чудесно. Трябва да говорим и със съседите на Катарина, в случай че някой е видял чужд човек да се прокрадва в района. И да проверим дали в семейството на Виктория са забелязали, че някой ги шпионира.

Йоста прокара ръка през сивата си коса и тя щръкна нагоре.

– Ако беше така, щяха вече да са ни казали. Даже мисля, че ги питахме дали са виждали някого около къщата, но мога да проверя и в протокола от разпита.

– Във всеки случай поговори с тях още веднъж. Все пак вече знаем със сигурност, че някой е наблюдавал къщата. Аз самият ще говоря със съседите. Бертил, можеш ли да останеш в готовност тук в управлението? С Аника може да проверите дали е възможно да уредим общото събрание, за което говорихме.

– Разбира се. Кой друг би могъл да свърши тази работа? Нали ще искат да се срещнат именно с отговорника по разследването, а това съм аз.

– Добре тогава, да действаме – каза Патрик, но веднага се почувства малко нелепо, сякаш беше в епизод на „Сините от Хил Стрийт“26. Но си струваше, защото видя, че Мартин отново се усмихва.

26 Американски полицейски сериал от 80-те години. – Б. пр.

* * *

– След седмица има ново състезание. По-добре забрави онова, което пропусна, и се съсредоточи върху следващото.

Юнас погали Моли по косата. Не спираше да се удивява колко много дъщеря му приличаше на майка си.

– Звучиш като онзи доктор Фил27 – измърмори Моли, заровила лице във възглавницата.

Щастието от обещанието, че ще получи колата, беше отминало бързо и сега тя отново се мусеше заради изпуснатото състезание.

– Горчиво ще съжаляваш, ако не тренираш достатъчно. Тогава изобщо няма да има смисъл да ходим. А този, който ще съжалява най-много, ако не спечелиш, си ти самата, не аз или мама.

– На Марта не ѝ пука – каза Моли глухо.

Юнас спря да я гали и дръпна ръката си.

– Искаш да кажеш, че всички мили, които сме пропътували, цялото време, което сме изразходвали, не се броят? Мама... Марта е вложила нечувано много пари и време в твоите състезания, така че е крайно неблагодарно от твоя страна да говориш така.

Сам чу, че гласът му звучи остро, но дъщеря му все някога трябваше да порасне. Моли се изправи бавно. Изглеждаше изумена, че той ѝ говори с такъв тон. Отвори уста, сякаш за да възрази, но после сведе поглед.

– Извинявай – каза тя тихо.

– Прощавай, какво каза?

– Извинявай!

Плачът се насъбра в гърлото ѝ и Юнас я прегърна. Знаеше, че я е разглезил, и осъзнаваше, че е допринесъл за развитието както на добрите, така и на лошите ѝ страни. Но сега Моли постъпи правилно. Трябваше да се научи, че в живота понякога се налага да преклониш глава.

– Няма нищо, миличка... Да слезем ли в конюшнята? Трябва да тренираш, ако искаш да биеш Линда Бергвал. Тя не бива да си мисли, че мястото на трона ѝ е гарантирано.

– Да... – каза Моли и избърса сълзите с ръкава си.

– Хайде, ела. Днес съм свободен и си мислех, че мога да дойда на тренировката. Мама те чака долу със Сироко.

Моли провеси крака от ръба на леглото и Юнас видя как състезателният инстинкт проблясва в очите ѝ. По това си приличаха. Никой от тях не обичаше да губи.

Когато стъпиха на покрития манеж, Марта вече ги чакаше до оседлания и готов Сироко. Погледна демонстративно часовника.

– Мадам благоволи да се появи. Трябваше да си тук преди половин час.

Юнас погледна съпругата си предупредително. Една непредпазлива дума и Моли можеше да се втурне обратно в леглото и пак да се нацупи. Видя как Марта води спор със себе си. Мразеше да се нагажда към дъщеря си, както мразеше и да не взема участие в отношенията ѝ с Юнас, макар последното да беше по неин собствен избор. Но също така обичаше да печели, дори това да ставаше чрез дъщерята, която никога не бе искала и не бе разбирала.

– Подготвих трасето – каза тя и остави коня в ръцете на Моли.

Тя се метна с лекота на седлото и хвана юздите. С помощта на бедрата и петите си подкани Сироко, който веднага ѝ се подчини. В мига, в който се покачеше на гърба на някой кон, намръщената тийнейджърка като че ли изчезваше и на нейно място се появяваше силна млада жена, уверена, спокойна и сигурна. Юнас обичаше да вижда тази промяна.

Качи се на трибуната и седна, за да може да наблюдава работата на Марта. Тя инструктираше компетентно дъщеря им и знаеше как да извлече най-доброто както от нея, така и от коня. Моли притежаваше естествен талант за всички аспекти на ездата, но Марта бе тази, която облагородяваше заложбите ѝ. Изглеждаше фантастично, докато стоеше на манежа и с кратки инструкции караше Моли и Сироко да летят над препятствията. Състезанието щеше да мине добре. Бяха отличен екип – Марта, Моли и той. Почувства как добре познатото очакване и напрежение изпълват бавно тялото му.

27 Американски психолог, водещ на телевизионно токшоу. – Б. пр.

* * *

Ерика седеше в кабинета си и преглеждаше дългия списък със задачи. Ана ѝ каза, че с децата могат да останат и цял ден, ако се налага, и Ерика побърза да приеме предложението ѝ. Имаше толкова хора, с които трябваше да говори, както и толкова материали, които трябваше да прочете. Искаше ѝ се вече да е по-напреднала. Тогава може би щеше да разбере защо Лайла събира всички онези статии. За миг си бе помислила дали да не кара направо и да я попита, но после осъзна, че това няма да доведе до нищо. Тръгна си от затвора и се прибра, за да опита да научи нещо повече.

– Мамооо! Близнаците се бият!

Гласът на Мая я стресна. Според Ана децата се бяха държали направо примерно, докато Ерика я нямаше, но сега май щяха да се избият там долу.

Слезе по стълбите, взимайки по няколко стъпала наведнъж, след което се втурна във всекидневната. Мая стоеше и зяпаше малките си братя, които се биеха на дивана.

– Мамо, искам да гледам телевизия, а те развалят всичко. Искат да държат дистанционното и постоянно изключват телевизора.

– Така значи – викна Ерика малко по-ядосано, отколкото възнамеряваше. – Тогава най-добре никой да не гледа телевизия.

Тя отиде бързо до дивана и издърпа дистанционното от ръцете им. Момчетата я погледнаха учудено и в хор завиха с цяло гърло. Ерика преброи бавно до десет, но усети как потта и раздразнението избиват на повърхността. Ако не го изпитваше на свой гръб, никога не би могла да си представи какво изпитание за търпението е да бъдеш родител. И се срамуваше, че за пореден път наказва Мая за нещо, за което не е виновна.

Ана, която досега беше в кухнята с Ема и Адриан, също влезе във всекидневната и се усмихна накриво, щом видя изражението на Ерика.

– Добре ще ти се отрази да излизаш малко по-често. Нямаш ли някаква работа навън, след като така и така съм тук?

Ерика тъкмо щеше да каже, че е благодарна дори само за възможността да поработи на спокойствие, но я осени нова мисъл. Всъщност имаше нещо, което трябваше да свърши. Една точка от списъка бе привлякла вниманието ѝ повече от останалите.

– Мама трябва да отиде да поработи още малко, но Ана е тук. И ако се държите добре, ще ви даде нещо за хапване.

Момчетата млъкнаха веднага. Думата хапване безспорно имаше магическо въздействие върху тях.

Ерика прегърна топло сестра си. После отиде в кухнята, за да се обади и да се увери, че няма да се разкарва напразно. Петнайсет минути по-късно беше на път. По това време децата вече седяха доволни около масата, отрупана със сокове, кифли и сладки. Щяха да пощръклеят от всичката тази захар, но после щеше да му мисли.

Не беше трудно да намери малката типова къща в пок-райнините на Удевала, където живееше Вилхелм Мусандер. Той прозвуча заинтригувано по телефона и ето че сега отвори вратата още преди Ерика да е позвънила.

– Влизай – каза възрастният мъж.

Тя изтръска внимателно снега от обувките си и прекрачи прага. Никога преди не беше срещала Вилхелм Мусандер, но го познаваше много добре. Журналистът от „Бохусленинген“ се беше превърнал в легенда още преди пенсионирането си. Най-известният му репортаж беше за убийството на Владек Ковалски.

– Значи, пишеш книга – каза той и я поведе към кухнята.

Ерика се огледа и видя, че помещението е малко, но чисто и спретнато. Уютно. Не личаха следи от женско присъствие, затова предположи, че Вилхелм е ерген. Сякаш прочитайки мислите ѝ, той каза:

– Съпругата ми си отиде преди десет години. Тогава продадох грамадната къща, в която живеехме, и се преместих тук. Много по-лесно е за поддръжка, но изглежда малко спартански, ако човек не го бива с пердетата и с всичко останало.

– Мисля, че добре си се справил – каза Ерика и се настани до кухненската маса, а Вилхелм сервира задължителното кафе. – Да, става дума за Къщата на ужасите – каза тя в отговор на предишния му въпрос.

– Но с какво мислиш, че бих могъл да съм ти полезен? Предполагам, че вече си прочела почти всичко, изписано по случая.

– Да, Шел Ринголм от „Бохусленинген“ ми помогна да се сдобия със статиите във вестника. Естествено, разполагам и с множество факти за събитията и процеса. По-скоро бих искала да чуя впечатленията на някого, който е бил на мястото. Предполагам, че си имал наблюдения и си направил открития, за които не си могъл да пишеш. Може би имаш собствена теория за станалото? Доколкото съм чувала, така и не си загърбил случая напълно.

Ерика отпи от кафето, наблюдавайки Вилхелм.

– Да, имаше доста материал – каза Вилхелм, а очите му, вперени в нейните, проблеснаха. – Нито преди, нито след това съм попадал на толкова интересен случай. Нямаше как да пишеш за него и да останеш безразличен.

– Така е, това е една от най-ужасяващите случки, на които съм се натъквала. И много бих искала да знам какво всъщност се е случило в онзи ден.

– Значи сме двама – каза Вилхелм. – Макар че Лайла призна за убийството, така и не можах да се отърва от чувството, че нещо не се връзва. Нямам теория, но мисля, че истината е малко по-сложна.

– Именно – каза Ерика въодушевено. – Проблемът е, че Лайла отказва да говори за това.

– Но се е съгласила да се срещнете? – попита Вилхелм и се облегна напред. – Кой би предположил.

– Да, срещнахме се няколко пъти. Опитвах да я склоня известно време, пращах ѝ писма, звънях ѝ. Вече бях започнала да губя надежда, когато тя внезапно прие предложението ми.

– Да ме вземат дяволите. Толкова години мълчание и сега изведнъж се съгласява да се срещне с теб... – Той поклати глава и като че ли му беше трудно да повярва на ушите си. – Аз самият безброй пъти съм опитвал да взема интервю от нея, но без успех.

– Да, само че засега не е обелила и дума за станалото. Не успях да изкопча нищо полезно от нея – каза Ерика, долавяйки отчаянието в гласа си.

– Разкажи ми, как е тя? Как се чувства?

Ерика усети, че разговорът тръгва в грешната посока. Тя трябваше да задава въпросите, не обратното, но реши да бъде сговорчива. Явно щяха да си говорят на принципа едно за теб, едно за мен.

– Овладяна. Сдържана. Но като че ли нещо я тревожи.

– Мислиш ли, че изпитва вина? За убийството? За онова, което са причинили на дъщеря си?

Ерика се замисли.

– И да, и не. Не изглежда разкаяна, но в същото време поема отговорността за случилото се. Трудно е да се обясни. И понеже самата тя не казва нищо по въпроса, мога единствено да чета между редовете. Възможно е тълкуванието ми да е грешно, да го оцветявам с чувствата, които постъпката ѝ буди в мен.

– Да, това е неприятно – кимна Вилхелм. – Беше ли в къщата?

– Да, онзи ден. Вече е доста запусната, все пак от дълго време стои празна. Но сякаш в самите стени има нещо... И най-вече в мазето.

Ерика настръхна при спомена.

– Знам какво имаш предвид. Мистерия е как някой може да се отнесе с едно дете така, както е сторил Владек. И как Лайла е позволила това да се случи. Лично аз смятам, че в това отношение тя носи не по-малка вина, въпреки че е живяла в страх от съпруга си. Винаги има изход и човек би очаквал майчинският ѝ инстинкт да се прояви в такава ситуация.

– Но не са се отнасяли със сина си по същия начин. Защо според теб Петер се е отървал по-леко?

– Така и не успях да си отговоря. Сигурно си чела статията, в която интервюирам няколко психолози по този въпрос.

– Да, според тях Владек е изпитвал омраза към жените и затова е бил агресивен само към тях. Но това не е съвсем вярно. Според медицинските доклади Петер също е имал наранявания. Извадено рамо и дълбока прорезна рана.

– Така е, но не може да се сравнява с това, на което е била подложена Луис.

– Имаш ли представа какво може да е станало с Петер? Не успях да го открия. Засега.

– Аз също. Ако разбереш къде се намира, ще се радвам, ако ми се обадиш.

– Не си ли пенсиониран? – попита Ерика, но осъзна, че въпросът е глупав.

За Вилхелм случаят Ковалски отдавна не беше просто работа, ако някога изобщо е бил. В погледа му си личеше, че с годините по-скоро се беше превърнал в мания. Той не отговори на въпроса, а продължи да говори за Петер.

– Това си е малка загадка. Както сигурно знаеш, след убийството той е отишъл да живее при баба си и, изглежда, там се е чувствал добре. Но когато бил на петнайсет, баба му била убита при кражба с взлом в дома им. По това време Петер бил на футболен лагер в Гьотеборг, след което сякаш потънал в земята.

– Възможно ли е да се е самоубил? – замисли се Ерика на глас. – По такъв начин, че тялото му да не бъде намерено?

– Кой знае. Това би било поредната трагедия в семейството.

– Имаш предвид смъртта на Луис?

– Да, тя се удавила, след като вече била заживяла при новите си родители. Не била пратена при баба си, а в приемно семейство, за което се смятало, че може да ѝ осигури по-добра подкрепа след преживяната травма.

– Злополуката останала необяснена, нали?

Ерика опитваше да си спомни подробностите.

– Да, Луис и другата приемна дъщеря в семейството, която била на нейните години, вероятно били отнесени от течението и телата им така и не били открити. Трагичен край на трагичен живот.

– Значи единствената жива роднина е сестрата на Лайла, която живее в Испания?

– Да, но те не са общували много дори преди убийството. На няколко пъти опитах да говоря с нея, но тя не искаше да има нищо общо с Лайла. А Владек загърбил семейството и стария си живот, когато решил да остане в Швеция с нея.

– Каква странна смесица от любов и... зло – каза Ерика поради липса на по-удачни думи.

Изведнъж Вилхелм придоби много изморен вид.

– Да. Най-близката среща, която съм имал със злото, беше в онази стая, в онова мазе.

– Бил си на самото местопрестъпление?

Той кимна.

– По онова време беше малко по-лесно да влезеш някъде, където не би трябвало да бъдеш. Имах силни връзки в полицията, така ме пуснаха да надникна за малко. Във всекидневната имаше толкова много кръв. И Лайла просто си седяла насред касапницата, когато пристигнала полицията. Дори не трепнала, просто тръгнала спокойно с тях.

– А през това време Луис била окована – констатира Ерика.

– Да, долу в мазето. Била в окаяно състояние.

Ерика преглътна, щом си представи гледката.

– Срещал ли си се някога с децата?

– Не. Тогава Петер още беше много малък. Всички журналисти проявиха достатъчно благоразумие да оставят децата на мира, а бабата и приемното семейство се погрижиха да ги държат настрана от хорското внимание.

– Защо според теб Лайла веднага си е признала?

– Нямала е голям избор. Полицията я заварила до тялото на Владек с нож в ръка. Пък и самата тя подала сигнала. Още като се обадила, казала: „Убих мъжа си“. Между другото, това е всичко, което е казвала за убийството. Повтори го по време на съдебния процес и оттогава никой не е успял да изкопчи нещо повече от нея.

– Защо тогава се съгласи да говори с мен? – попита Ерика.

– Чудно, наистина... – каза Вилхелм и я погледна замислено. – Била е принудена да се среща с полицията, както и с психолозите, но с теб се вижда напълно доброволно.

– Може би просто има нужда от компания, омръзнало ѝ е да гледа все същите лица – каза Ерика, въпреки че сама не вярваше в това обяснение.

– Не и Лайла. Трябва да има друга причина. Не е ли споменала нещо, което да привлече вниманието ти? Някаква реплика, която да подскаже, че нещо се е случило или променило?

Той се наведе още по-напред и вече седеше почти на ръба на стола си.

– Има едно нещо...

Ерика се поколеба. После си пое дълбоко дъх и разказа за кутията, която Лайла криеше в стаята си. Разбираше колко пресилено изглежда да се търси връзка между статиите и срещите ѝ с Лайла. Но Вилхелм слушаше с интерес и Ерика видя будния интелект в погледа му.

– Не си ли се замисляла за датата? – попита той.

– Коя дата?

– Когато Лайла най-накрая се е съгласила да се видите.

Ерика се разрови трескаво в паметта си. Беше преди около четири месеца, но не можеше да си спомни точната дата. После изведнъж я осени: случи се в деня след рождения ден на Кристина. Каза датата на Вилхелм, който се наведе и с крива усмивка вдигна дебела купчина стари броеве на „Бохусленинген“ от пода и затърси нещо. След малко изтананика доволно и показа на Ерика разлистения вестник, който държеше. Тя прокле глупостта си. Естествено. Ето каква беше връзката. Въпросът беше какво означава.

* * *

Въздухът в плевнята беше застоял, а от устата ѝ излизаше пара, когато издишаше. Хелга се загърна по-плътно с палтото си. Знаеше, че Юнас и Марта смятат петъчните събирания за нещо принудително. Личеше си по измъчените им изражения. Но тези вечери бяха единствената опорна точка в съществуването ѝ. Само тогава можеше поне за миг да си представи, че са нормално семейство.

Вчера ѝ беше по-трудно от обикновено да поддържа илюзията. А ставаше дума точно за това: за една илюзия, за мечта. Бе имала толкова много мечти. Когато срещна Ейнар, той пое руля и изпълни целия ѝ свят с широките си рамене, русата коса и усмивката, която Хелга първоначално тълкуваше като топла, но впоследствие научи, че означава нещо съвсем различно.

Спря пред колата, за която бе говорила Моли. Знаеше много добре коя е и ако беше на възрастта на Моли, би избрала същата. Хелга обходи с поглед автомобилите в плевнята. Стояха зеещо празни и гниеха.

Спомняше си произхода на всяка кола, както и всяко пътуване, на което се отправяше Ейнар, за да купи подходящ обект за реставрация. Бяха нужни дълги часове работа, за да могат колите да бъдат продадени. В действителност приходите не бяха големи, но стигаха, за да им осигурят спокоен живот, и тя никога не се бе притеснявала за пари. Това поне не можеше да отрече на Ейнар: бе осигурил нея и Юнас финансово.

Отдръпна се бавно от колата на Моли, както вече я наричаше в мислите си, и се приближи до едно старо черно волво с големи петна ръжда и счупено предно стъкло. Щеше да стане хубава кола, ако Ейнар бе успял да я оправи.

Ако затвореше очи, можеше да си представи лицето му, когато се прибираше у дома с нова кола. По изражението му си личеше дали пътуването е било успешно. Понякога го нямаше само за ден, но понякога сделките го отвеждаха до далечни краища на Швеция и той отсъстваше по цяла седмица. А когато се върнеше с пламнали бузи и трескав блясък в очите, тя разбираше, че е открил, каквото е търсел. След това прекарваше няколко дни, понякога седмици, погълнат от работата си. През това време Хелга се посвещаваше на Юнас и на дома им. Разминаваха ѝ се гневните му изблици, студената омраза в очите му, болката. Това бяха най-щастливите ѝ мигове.

Докосна колата и настръхна, щом усети студения метал под пръстите си. Слънцето бавно се беше преместило, докато тя обикаляше из плевнята, и сега лъчите, които се провираха през пролуките в стената, внезапно огряха черния лак. Хелга дръпна ръката си. Колата никога повече нямаше да оживее. Беше мъртъв предмет, който принадлежеше на миналото. И тя щеше да се погрижи това да си остане така.

* * *

Ерика се облегна назад в стола за посетители. От дома на Вилхелм бе отишла право в затвора. Трябваше отново да поговори с Лайла. За щастие, тя явно се беше успокоила след сутрешната им среща и се съгласи да се видят отново. Може би не се беше разстроила толкова много, колкото се опасяваше Ерика. Сега двете седяха мълчаливо, а Лайла я гледаше внимателно и не без притеснение.

– Как така реши да дойдеш втори път днес?

Ерика проведе кратка дискусия със самата себе си. Не знаеше какво точно да каже, но усещаше, че ако спомене изрезките и разкрие, че подозира някаква връзка, Лайла ще се затвори като мида.

– Не можех да спра да мисля за това, което каза по-рано – отговори накрая. – Това, че къщата криела ужаси, но не такива, каквито си мислели всички. Какво всъщност имаше предвид?

Лайла погледна през прозореца.

– Защо да говоря за това? Не е нещо, което искам да си припомням.

– Разбирам. Но все пак приемаш да се срещаме, затова предполагам, че всъщност ти се иска да поговорим. Може би ще се почувстваш добре да споделиш с някого, така че самата ти да можеш да асимилираш станалото.

– Хората надценяват тая работа с говоренето. Ходят при терапевти и психолози, обясняват се пред приятели, анализират и най-незначителната случка. А може би е най-добре някои неща да останат скрити.

– За себе си ли говориш, или за случилото се? – попита Ерика меко.

Лайла извърна поглед от прозореца и я погледна с чудноватия си леденосин поглед.

– И двете може би – каза тя.

Косата ѝ изглеждаше още по-къса от обикновено. Сигурно тъкмо я беше подстригала.

Ерика реши да смени тактиката.

– Не сме говорили много за другото ти семейство. Може ли? – каза тя, търсейки пукнатина в стената от тишина, която Лайла бе издигнала около себе си.

Лайла сви рамене.

– Да, защо не.

– Знам, че баща ти е починал, когато си била малка, но беше ли близка с майка си?

– Да, мама беше най-добрата ми приятелка – отговори тя и по лицето ѝ се разля усмивка, която я подмлади с няколко години.

– А голямата ти сестра?

Лайла помълча известно време.

– От много години живее в Испания – каза накрая. – Никога не сме поддържали връзка редовно, а тя съвсем се отдръпна от мен след... след станалото.

– Тя има ли семейство?

– Да, омъжена е за испанец и има син и дъщеря.

– Майка ти се е грижила за Петер. Защо за него, а не и за Луис?

Лайла се засмя силно.

– Мама никога не би могла да се грижи за Флика28. Но с Петер беше различно. Той и мама много си допадаха.

– Флика?

Ерика погледа Лайла въпросително.

– Да, така я наричахме – каза Лайла тихо. – По-точно Владек започна да ѝ вика така и името остана.

Бедното дете, помисли си Ерика. Опита да овладее гнева си и да се съсредоточи върху въпросите, които трябваше да зададе.

– И защо Луис, или Флика, не е можела да живее при майка ти?

Лайла я погледна предизвикателно.

– Чисто и просто беше дете, което изискваше много внимание. Това е всичко, което мога да кажа по въпроса.

Ерика разбра, че така няма да стигне доникъде, затова смени темата.

– Какво мислиш е станало с Петер, когато майка ти е... починала?

По лицето на Лайла се изписа малко тъга.

– Не знам. Той просто изчезна. Мисля...

Тя преглътна и като че ли ѝ беше трудно да произнесе думите.

– Мисля, че може би просто не е издържал. Никога не е бил особено силен. Беше чувствително момче.

– Искаш да кажеш, че според теб е отнел живота си?

Ерика опита да зададе въпроса възможно най-внимателно. Първоначално Лайла не реагира, но после кимна бавно и обезсърчено.

– Но тялото му така и не беше открито – каза Ерика.

– Да.

– Трябва да си невероятно силна, за да преживееш всички тези загуби.

– Човек е способен да преживее повече неща, отколкото би предположила. Когато се налага – каза Лайла. – Не съм особено вярваща, но казват, че Бог не товари хората с повече, отколкото могат да издържат. И явно знае, че аз мога да издържа много.

– Днес има помен в църквата във Фелбака – каза Ерика, наблюдавайки внимателно Лайла.

Беше рисковано да споменава Виктория.

– Така ли?

Лайла я погледна въпросително, но си личеше, че много добре знае за какво говори Ерика.

– Да, за момичето, което изчезна и по-късно почина. Сигурно си чула за нея. Казваше се Виктория Халберг. На родителите ѝ трябва да им е много трудно. Както и на родителите на останалите момичета, които още не са открити.

– Да, би трябвало.

Лайла като че ли се бореше да запази спокойствие.

– Представяш ли си, дъщерите им ги няма, а сега, като знаят на какво е била подложена Виктория, сигурно минават през всички кръгове на ада при мисълта, че същата съдба може би е сполетяла и техните момичета.

– Знам само каквото съм чела във вестниците – каза Лайла и преглътна. – Но сигурно е ужасно.

Ерика кимна.

– Следиш ли случая по-отблизо?

Лайла се поколеба.

– Мм, тук четем вестници всеки ден. Така че го следя, колкото и всички останали.

– Разбирам – каза Ерика, мислейки си за кутията със старателно сгънати изрезки, която лежеше скрита под леглото на Лайла.

– Знаеш ли, много съм изморена. В момента не мога да говоря повече. Ще трябва да дойдеш пак някой друг ден – каза Лайла и се изправи рязко.

За миг Ерика изпита желание да я притисне до стената, да ѝ каже, че знае за статиите, и подозира, че Лайла е свързана лично със случаите, но не разбира как. Но не го направи. Лайла, изглежда, се беше затворила в себе си, а ръцете ѝ стискаха облегалката на стола толкова силно, че кокалчетата ѝ бяха побелели. Каквото и да искаше да разкаже, нямаше сили да го направи.

Ерика импулсивно направи крачка напред и погали Лайла по бузата. За пръв път я докосваше и се изненада от мекотата на кожата ѝ.

– Пак ще се чуем и ще поговорим повече – каза тя нежно. Докато вървеше към вратата, усещаше погледа на Лайла в гърба си.

28 Момиче (шв.). – Б. пр.

* * *

Тюра чуваше как майка ѝ си тананика в кухнята. Винаги бе по-щастлива, когато Ласе не беше у дома. И не се разсърди след вчерашната случка. Прие обяснението, че Тюра е забравила за уговорката им и е отишла при приятелка. Най-добре беше да не ѝ разказва нищо. Ако майка ѝ научеше истината, това би довело единствено до ненужни главоболия. Тюра влезе бавно в кухнята.

– Какво готвиш?

Майка ѝ стоеше до масата с набрашнени ръце. По лицето ѝ също имаше бели петна. Поддържането на реда не беше силната ѝ страна и Ласе често се оплакваше, че кухнята прилича на бойно поле, след като е готвила.

– Канелени кифли. Мислех си, че следобед можем да хапнем малко след помена. А останалите кифли ще прибера в камерата.

– Ласе в Квиле ли е?

– Да, както обикновено.

Терес махна един кичур от челото си и брашнената ѝ ръка остави още бели следи по лицето ѝ.

– Скоро ще заприличаш на Жокера – каза Тюра и почувства радостен трепет в стомаха, щом видя майка си да се усмихва.

Напоследък Терес изглеждаше преди всичко изморена и тъжна и твърде рядко се случваше да се засмее. Приятното чувство обаче напусна Тюра също толкова бързо, колкото се беше появило. Мъката по Виктория беше константна и веднага задушаваше всяка щастлива искрица. Сърцето ѝ се сви при мисълта за следобедната церемония. Не искаше да се сбогува.

Известно време продължи да гледа майка си мълчаливо, след което попита:

– Между другото, какъв беше Юнас като гадже?

– Защо питаш?

– Не знам. Просто се сетих, че двамата сте били заедно.

– Имаше труден характер. По-скоро затворен и необщителен. И в известен смисъл доста плах. Трябваше едва ли не да го убеждавам, за да се осмели да пъхне ръка под блузата ми.

– Мамо!

Тюра запуши уши и я зяпна. Не искаше да слуша такива неща за майка си. Предпочиташе да мисли за Терес като за кукла Барби: напълно безполова.

– Истина е, беше доста плах. Баща му беше много тираничен и Юнас и майка му като че ли се страхуваха от него.

Терес разточи тестото върху масата и го намаза с масло.

– Мислиш ли, че ги е биел?

– Кой? Ейнар? Не, никога не съм виждала нещо такова. Чувах го главно да вика и заповядва. По-скоро е от онези мъже, които лаят, но не хапят. Но и не съм го виждала толкова често. Той или пътуваше по работа, или поправяше автомобилите в плевнята.

– А как са се срещнали Юнас и Марта? – попита Тюра и си откъсна малко от тестото за кифлите, след което го налапа.

Минаха няколко секунди, преди Терес да отговори.

– Знаеш ли, всъщност така и не разбрах. Един ден тя просто се появи. Всичко се случи много бързо. Бях млада и наивна и си мислех, че винаги ще бъдем заедно, но внезапно Юнас скъса с мен. Никога не съм била по скандалите, така че просто продължих по пътя си. Известно време тъгувах, но ми мина.

Терес започна да ръси канела по намасленото тесто, след което го нави като руло.

– Оттогава говорило ли се е нещо за Юнас и Марта? Някакви клюки?

– Знаеш мнението ми за клюките, Тюра – каза Терес строго, режейки рулото на дебели парчета. – Но отговорът на въпроса ти е не, никога не съм чувала да се говори нещо за тях, освен че са щастливи заедно. Пък и след това срещнах баща ти. Идеята не беше с Юнас да се женим. Бяхме толкова млади. Ще видиш, сигурно скоро ще преживееш подобно юношеско влюбване.

– Стига – каза Тюра и усети, че се изчервява.

Мразеше, когато мама ѝ говори за момчета и такива неща. Така или иначе, нищо не разбираше.

Терес я погледна въпросително.

– Но защо ме разпитваш за Юнас? И Марта?

– Без конкретна причина. Просто се чудех – отговори Тюра и сви рамене, опитвайки да си придаде равнодушен вид, след което бързо смени темата. – Моли ще получи една от колите в плевнята. Фолксваген „Бийтъл“. Юнас ѝ е обещал да го ремонтира.

Не можа да попречи на завистта да се прокрадне в гласа ѝ и по реакцията на майка си видя, че си е проличало.

– Съжалявам, че не мога да ти дам всичко, което бих искала. Ние... Аз... Ами животът не винаги се стича така, както човек си го е представял.

Терес си пое дълбоко дъх и поръси с перлена захар парчетата, които вече беше наредила в тава.

– Знам, няма нищо – побърза да каже Тюра.

Не искаше да звучи неблагодарно. Знаеше, че майка ѝ прави каквото може. И се засрами, че изобщо си е помислила за кола в такъв момент. Виктория никога нямаше да кара кола.

– Как върви с Ласе и търсенето на работа? – попита тя.

Терес изсумтя.

– Изглежда, Бог не може просто ей така да му осигури някаква позиция.

– Да, сигурно си има и друга работа, освен да търси работа точно на Ласе.

Терес отново се спря и я погледна.

– Тюра... – каза тя, като че ли търсейки правилните думи. – Според теб как бихме се справили сами? Без Ласе?

За миг в кухнята настана тишина. Единственият шум в апартамента беше врявата от стаята на момчетата. После Тюра отговори тихо:

– Добре. Мисля, че бихме се справили много добре.

Направи крачка напред и целуна мама по брашнената буза, след което отиде в стаята си да се преоблече. Всички момичета от конюшнята щяха да присъстват на помена на Виктория. Изглеждаше така, сякаш едва ли не го намират за вълнуващо. Бе ги чула да си шепнат възбудено и дори да обсъждат какво ще облекат. Идиотки. Плиткоумни идиотки. Никоя от тях не познаваше Виктория като нея. Или поне по начина, по който Тюра си мислеше, че я познава. С бавни движения извади любимата си рокля от гардероба. Време беше да каже сбогом.

* * *

Беше приятно разнообразие да гледа близнаците и Мая. Ана не бе излъгала Ерика, те наистина се държаха образцово през целия ден. Децата често правеха така. Показваха най-лошите си страни само пред родителите си. Сигурно помогна и това, че Ема и Адриан също дойдоха. Те бяха идолите на малките си братовчеди просто защото бяха „голеееми деца“, което бе достатъчно, за да си спечелят почит.

Ана се усмихна на себе си, докато бършеше плота на мивката. Почти беше забравила какво е, не се бе усмихвала от толкова време. Вчера, докато с Дан говориха в кухнята, в нея пламна надежда. Знаеше, че тя може бързо да изгасне, защото след разговора им Дан отново се отдръпна и потъна в мълчание. Но може би все пак бяха направили крачка един към друг.

Бе говорила сериозно, когато му каза, че е готова да се изнесе, ако той иска. На няколко пъти дори бе търсила в интернет подходящи апартаменти за нея и децата. Но не искаше това. Обичаше Дан.

През последните месеци все пак бяха направили няколко малки опита да преодолеят пропастта помежду си. В един пропит с вино и безпокойство момент той дори бе докоснал тялото ѝ, а тя се бе лепнала за него като удавник. Любиха се, но след това той изглеждаше толкова измъчено, че на нея ѝ се прииска да избяга оттам. Оттогава не се бяха докосвали. До вчерашната прегръдка.

Ана погледна през прозореца на кухнята. Децата си играеха в снега. Въпреки че вече не бяха толкова малки, все още намираха за забавно да правят снежни човеци и да се бият със снежни топки. Избърса се в една кърпа и постави внимателно ръка на корема си. Опита да си спомни какво бе усещането, когато носеше общото им дете. Не можеше да припише постъпката си на тъгата. Такова тегло не биваше да се прехвърля на едно невинно дете. Но мъката се смеси с вината и Ана не можа да не си помисли, че всичко би било различно, ако малкото им момченце беше оживяло. Тогава щеше да си играе навън в снега с големите си братя и сестри, навлечено като човечето на Мишлен. Дрехите му щяха да са не по-малко обемисти от самото му тяло, както беше винаги с малките деца.

Знаеше, че Ерика понякога се притеснява, че близнаците ѝ напомнят на сина, когото бе изгубила. И в началото беше така. Завиждаше и си мислеше ужасни мисли за това, колко несправедливо е случилото се. Но този период отмина. Нямаше везни, благодарение на които всичко на този свят да се разпределя по равно. Нямаше разумно обяснение защо на нея и Дан не им бе отредено да запазят плода на любовта си. Сега можеше само да се надява, че ще намерят път обратно към съвместния живот.

Снежна топка уцели прозореца и Ана видя ужасения поглед на Адриан. Покритата му с ръкавица ръка се стрелна към устата му. Изражението му накара стомахът ѝ да се свие и тя взе решение. Изтича в антрето, облече си набързо зимните дрехи, разтвори външната врата и имитирайки разярено чудовище, изръмжа:

– Ах вие, това означава снежна война!

Децата я зяпнаха смаяно. После радостните им викове полетяха към зимното небе.

* * *

Йоста и Мартин се настаниха в най-задната част на църквата. Йоста беше решил да отиде на помена на Виктория още щом чу, че ще има такъв. Ужасяващата ѝ съдба бе всяла тревога и страх у жителите на Фелбака и сега приятелите и семейството се събираха в очакване на погребението. Имаха нужда да поговорят за Виктория, да си спомнят, да обработят всички чувства, които ги разкъсваха, откакто бяха научили какво я е сполетяло. Съвсем в реда на нещата беше двамата с Мартин да присъстват като представители на полицейското управление.

Трудно беше да овладее собствените си спомени, докато седеше на твърдата църковна скамейка. Беше идвал на две погребения тук: на момчето им и много години по-късно на това на съпругата си. Йоста докосна брачната халка, която продължаваше да носи. Така и не му се стори удачно да я свали. Май-Брит беше голямата му любов, неговата спътница в живота, и той никога не се бе замислял да я замени с друга.

Пътищата на живота наистина са неведоми, помисли си той. Понякога почти се чудеше дали няма някаква висша сила, която управлява човешките съдби. По-рано никога не бе вярвал в такива неща, по-скоро би се нарекъл атеист, но колкото повече остаряваше, толкова по-ясно усещаше присъствието на Май-Брит. Сякаш тя продължаваше да върви до него. А и беше почти чудо, че след толкова много години Ева отново се появи и зае естествено място в живота му.

Огледа се наоколо. Църквата беше красива, построена с бохусленски гранит, с какъвто бе известна местността. Имаше красиви, високи прозорци, които пропускаха изобилие от светлина, син амвон вляво и олтар в дъното, зад ниската преграда. Днес беше пълна до пръсване, което бе необичайна гледка. Бяха дошли близки и далечни роднини, както и много младежи на възрастта на Виктория. Част от тях сигурно бяха от училището ѝ, но Йоста разпозна и някои момичета от конюшнята. Седяха заедно на две от редиците в средата и доста от тях хлипаха шумно.

После погледна Мартин и осъзна, че може би не биваше да му предлага да идва. Колегата му не толкова отдавна бе погребал жена си Пия и по пребледнялото му лице си личеше, че мисли именно за това.

– Слушай, мога и сам да се погрижа, ако искаш. Не е нужно да седиш тук.

– Няма проблем – каза Мартин с принудена усмивка, но през цялата церемония не помръдна, вперил поглед пред себе си.

Поменът беше емоционален и Йоста се надяваше, че церемонията е дала някаква утеха на семейството. Когато прозвуча и последният псалм, родителите на Виктория се изправиха бавно, като Хелена се подпираше на Маркус. Тръгнаха по пътеката в средата, а всички останали ги последваха.

Отвън роднините и приятелите се събраха на малки групички. Денят беше студен, но красив. Снегът отразяваше искрящите слънчеви лъчи. Всички стояха потиснати, премръзнали, със зачервени от плач очи и говореха за това, колко им липсва Виктория и колко невъобразимо е случилото се с нея. Йоста видя също и страха в очите на младите момичета. Техен ред ли беше? Похитителят още ли се намираше наблизо? Реши да изчака, докато гостите започнат да се разотиват, преди да говори с тях.

Маркус и Хелена обикаляха с празни погледи и разменяха по няколко думи с всички посетители. Рики обаче стоеше сам малко встрани. Гледаше в обувките си и почти не отговаряше, когато някой го заговори. Няколко от приятелите на Виктория се скупчиха около него, но, изглежда, успяваха да изкопчат само едносрични отговори и мънкания, така че накрая го оставиха на мира.

Ненадейно Рики вдигна глава и срещна погледа на Йоста. Като че ли се поколеба за миг, но после се приближи.

– Трябва да говоря с теб – каза той ниско. – Някъде, където няма кой да ни чуе.

– Разбира се – каза Йоста. – Окей ли е и колегата ми Мартин да дойде?

Рики кимна и ги поведе към едно отдалечено ъгълче на църковното гробище.

– Има нещо, което трябва да ви разкажа – каза той и подритна земята с ботуш.

Снегът беше лек като пудра захар и се разхвърча около тях, след което се спусна обратно, блестейки.

– Нещо, което вероятно трябваше да съм разказал отдавна.

Йоста и Мартин размениха учудени погледи.

– С Виктория никога не сме пазели тайни един от друг. Абсолютно никога. Трудно е да се обясни, но двамата бяхме неразделни. В един момент обаче изведнъж усетих, че тя крие нещо от мен. Освен това започна да се отдръпва и тогава се притесних. Опитах да говоря с нея, но тя продължаваше да ме избягва все повече и повече. После... После разбрах на какво се дължи това.

– На какво? – попита Йоста.

– Тя и Юнас – каза Рики и преглътна.

Очите му бяха насълзени и си личеше, че изпитва физическа болка, докато произнася думите.

– Какво за Виктория и Юнас?

– Бяха заедно – каза Рики.

– Сигурен ли си?

– Не, не съм сигурен, но по всичко си личеше. А вчера се срещнах с Тюра, най-добрата приятелка на Виктория, и тя ми каза, че също е подозирала нещо.

– Окей, но тогава защо според теб не ти е разказала за Юнас?

– Не знам. Или не, всъщност знам. Мисля, че се е срамувала. Знаела е, че няма да одобря. Но нямаше защо да се срамува от мен. Никаква нейна постъпка не би променила мнението ми за нея.

– Колко дълго мислиш, че е продължило това? – попита Мартин.

Рики поклати глава. Не носеше шапка и ушите му бяха почервенели от студа.

– Нямам представа, но беше по някое време преди началото на лятото, когато забелязах, че тя се държи малко... различно.

– В какъв смисъл различно? – попита Йоста и размърда пръстите на краката си. Бяха започнали да се вкочаняват.

Рики се замисли.

– Тя започна да се държи някак тайнствено, както никога преди. Понякога изчезваше за няколко часа, а като я питах къде е ходила, казваше, че не било моя работа. По-рано никога не бе правила така. И изглеждаше щастлива и... не знам как да го опиша по-добре, но изглеждаше едновременно щастлива и потисната. Настроението ѝ се движеше в двете крайности и всеки миг можеше да се промени. Мислех си, че може би се дължи просто на възрастта ѝ, но имаше и нещо друго.

Звучеше като зрял човек, докато говореше, и Йоста трябваше да си напомни, че Рики е само на осемнайсет.

– И не си подозирал, че има връзка с някого? – попита Мартин.

– Напротив, подозирах. Но дори не ми беше хрумвало, че този някой може да бъде Юнас. Боже господи, та той е... страшно възрастен! И женен!

Йоста не можа да не се усмихне. Ако Юнас със своите четиресет и няколко години беше „страшно възрастен“, самият Йоста сигурно изглеждаше като мумия в очите на Рики.

Младежът избърса една сълза, стекла се по бузата му.

– Побеснях, когато разбрах. Имах чувството, че главата ми ще се пръсне. Това си е... педофилия.

Йоста поклати глава.

– По принцип съм съгласен с теб, но законовата граница е петнайсет години. Моралната страна е друг въпрос – каза той и замълча, опитвайки да си изясни малко по-добре историята на Рики. – Разкажи ми как разбра, че са имали връзка.

– Както казах, подозирах, че Виктория е с някого, когото нито аз, нито родителите ми бихме харесали – отговори Рики и се поколеба. – Но не знаех с кого, а тя отказваше да ми каже, като я питах. Това беше съвсем нетипично за нея, ние си споделяхме всичко! Един ден обаче отидох до училището по езда, за да я взема, и тогава ги видях да се карат. Не чух какво казват, но веднага разбрах. Изтичах до тях и ѝ викнах, че вече всичко ми е ясно и че според мен това, което правят, е отвратително, но в отговор тя ми изкрещя, че нищо не съм разбирал и че съм бил глупак. После хукна нанякъде. Юнас просто стоеше като идиот, а аз бях толкова ядосан, че се развиках и на него.

– Някой друг чу ли ви?

– Не, не мисля. По-големите момичета яздеха навън с по-малките, а Марта тренираше Моли в заградената ливада.

– Но Юнас не си е признал?

Йоста усети как и него го изпълва гняв.

– Не, отрече всичко. Опита се да ме успокои и продължаваше да твърди, че не било вярно, че никога не бил докосвал Виктория и просто съм си бил въобразявал. Пълни глупости. После телефонът му звънна и той се отдалечи. Но сигурно просто си търсеше извинение да не говори повече за това.

– Значи не му повярва? – попита Йоста.

Пръстите на краката му вече съвсем се бяха вцепенили. С периферното си зрение видя, че Маркус ги гледа и вероятно се чуди какво обсъждат със сина му.

– Определено не! – каза Рики, изплювайки думите. – Той беше напълно спокоен, но видях по начина, по който се караха, че става въпрос за нещо лично. И отговорът на Виктория го потвърди.

– Но защо не ни каза по-рано за това? – попита Мартин.

– Не знам, всичко беше една голяма каша. Онази вечер Виктория така и не се прибра и когато разбрахме, че е изчезнала на връщане от конюшнята, веднага се обадихме в полицията. Най-лошото беше, че знаех, че вината е моя! Ако не ѝ бях викнал и не се бях скарал с Юнас, ако я бях откарал вкъщи, каквато беше идеята, проклетият психопат сигурно нямаше да я отвлече. Освен това не исках мама и татко да разбират за връзката ѝ с Юнас. Тогава освен всичката тревога, щяха да ги измъчват и разни скандални истории. Още повече че си втълпявах, че Виктория ще се прибере. А след като не го разказах още в самото началото, стана невъзможно да го направя по-късно. Изпитвах ужасни угризения на съвестта и...

Сълзите му бликнаха и Йоста инстинктивно направи крачка напред и го прегърна.

– Шшш... вината не е твоя, не говори така. Никой не те обвинява. Искал си да предпазиш семейството си, разбираме те. Не си виновен ти – повтори той и накрая усети, че напрегнатото тяло на Рики започва да се отпуска, а плачът му да утихва.

Младежът вдигна глава към него.

– Има още някой, който знае за това – каза той тихо.

– Кой?

– Не знам. Но намерих странни писма в стаята на Виктория. Куп глупости за Бог, грешници и горене в ада.

– Пазиш ли писмата? – попита Йоста, страхувайки се какъв може да бъде отговорът.

– Не, изхвърлих ги. Аз... писмата бяха отвратителни и се боях, че мама и татко могат да ги намерят. Много щяха да се разстроят. Затова се отървах от тях. Глупаво ли съм постъпил?

Йоста го потупа по рамото.

– Стореното е сторено. Но къде ги намери? И можеш ли да си спомниш какво по-конкретно е пишело в тях?

– Прерових цялата ѝ стая, когато изчезна. Преди вие да го направите. Мислех, че там може да има нещо, което да разкрие връзката ѝ с Юнас. Писмата бяха в дъното на едно от чекмеджетата на бюрото ѝ. Не си спомням какво точно пишеше. Само, че звучеше като цитати от Библията. Нещо за „грешници“, „блудници“ и такива неща.

– И си решил, че става дума за отношенията между Виктория и Юнас? – попита Мартин.

– Да, това ми се стори най-вероятно. Че някой знае за това и... иска да ги сплаши.

– Значи, нямаш представа кой би могъл да е този човек?

– Не, за съжаление.

– Добре, тогава благодарим, че ни разказа всичко. Добре направи – каза Йоста. – Сега отиди при родителите си, сигурно се чудят за какво си говорим.

Рики не отговори. Само сведе глава и тръгна с тежки стъпки обратно към църквата.

* * *

Когато Патрик се прибра, навън вече от няколко часа беше тъмно. Веднага щом влезе вътре, усети уханието от кухнята. Миришеше така, сякаш Ерика е сготвила нещо особено вкусно за вечеря, и той заложи на нейното свинско филе със сос, синьо сирене и запечени картофи, едно от любимите му ястия. Събу се и отиде при нея.

– Надявам се, че си гладен – каза тя и го прегърна.

Стояха дълго така, след което той отиде до печката и вдигна капака на тюркоазената тенджера „Ле Крузе“, която Ерика ползваше само при специални случаи. Съвсем вярно. Свинско филе къкреше във вкусен сметанов сос, а картофени резенчета придобиваха хрупкав и златисто-кафяв вид във фурната. В една голяма купа имаше готова салата и той забеляза, че тя също е специална. Спанак, домати, пармезан, кедрови ядки и билков дресинг, какъвто обичаше.

– Направо съм прегладнял – каза той и наистина беше така. Коремът го присвиваше и той си спомни, че не е ял цял ден. – Ами децата?

Патрик кимна към масата, която беше сложена за двама, с порцеланови съдове и запалени свещи. Бутилка „Амароне“ беше оставена да диша и той осъзна, че след няколкото ужасни работни дни, явно го очакваше чудесна съботна вечер.

– Те вече ядоха и сега гледат „Колите“. Реших, че поне веднъж можем да вечеряме на спокойствие. Освен ако не държиш децата да са с нас, разбира се – каза Ерика и му намигна.

– Не, не, нека ги държим възможно най-далеч от кухнята, мен ако питаш. Заплахи, подкупи, няма значение, тази вечер искам да вечерям само с красивата си съпруга.

Той се наведе напред и я целуна по устата.

– Само ще отида да им кажа здрасти, връщам се веднага. Можеш да ме впрегнеш на работа, ако ти трябва помощ за нещо.

– Всичко е под контрол – каза Ерика и разбърка свинското. – Отиди да целунеш децата, после ще седнем да ядем.

Патрик влезе усмихнат във всекидневната. Всички лампи бяха загасени, а на светлината от телевизора се виждаше как децата следят хипнотизирано Светкавицата Маккуин, който беснееше по пистата.

– Виж колко е бърз Светкавицата – каза Ноел, стиснал здраво комфортното одеяло29, с което не се разделяше, когато гледаха телевизия на дивана.

– Само че не толкова бърз, колкото татко! – викна Патрик, хвърли се напред и започна да гъделичка децата.

– Сприии, сприии! – завиха те в хор, само че израженията им и езикът на тялото по-скоро казваха „още, още“.

Патрик продължи да се бори с тях още известно време. Дъхът им топлеше бузите му и той усещаше бурната им енергия, която сякаш нямаше край. Смехът и виковете изпълниха стаята и той забрави за всичко друго. Съществуваха единствено децата и тяхното и неговото настояще. После чу плахо прокашляне.

– Скъпи, вечерята...

Патрик се спря.

– Окей, деца. Татко отива да прекара малко време с мама. Вие се сгушете на дивана, а после ще ви сложим да легнете.

След като ги зави с одеялата, той последва Ерика в кухнята, където храната беше сложена на масата, а виното налято.

– Колко хубаво си направила всичко.

Той си сипа от свинското и вдигна чаша към Ерика.

– Наздраве, скъпа.

– Наздраве.

Двамата отпиха мълчаливо няколко глътки. Патрик затвори очи, наслаждавайки се на вкуса. После се заприказваха и той ѝ разказа как се развива разследването – че съседите не са видели някой да наблюдава къщата на семейство Халберг, както и че след помена Йоста и Мартин не са успели да разберат нищо интересно от момичетата за обира в клиниката, но пък са узнали нещо значително по-интересно.

– Трябва да ми обещаеш да не казваш на никого – предупреди я той. – Дори на Ана.

– Разбира се, обещавам.

– Окей, според брата на Виктория, Рики, тя е имала връзка с Юнас Першон.

– Шегуваш се... – каза Ерика.

– Знам, звучи странно. Той и Марта изглеждат като перфектната двойка. Юнас явно отрича, но ако е вярно, трябва да приемем, че е възможно да има общо с отвличането ѝ.

– Рики може би е изтълкувал ситуацията погрешно. Може да е имала връзка с някого другиго и да е отивала при него, когато е изчезнала. Може би същият човек я е отвлякъл?

Патрик замълча, размишлявайки над казаното. Възможно ли бе Ерика да има право? След малко забеляза, че тя иска да каже още нещо.

– Бих искала да обсъдя един въпрос с теб – каза тя. – Звучи пресилено и все още не знам почти нищо, възможно е да съм се объркала напълно, но във всеки случай трябва да ме изслушаш.

– Слушам – каза Патрик и остави приборите.

Настойчивата интонация на Ерика бе събудила любопитството му.

Тя започна да разказва за работата си по книгата, проучването си, разговорите с Лайла и посещението в къщата. Докато говореше, Патрик осъзна колко малко се бе интересувал от новия ѝ проект. Единственото му извинение беше, че изчезването на Виктория изцеждаше енергията му и не му оставяше сили за нищо друго.

Когато Ерика стигна до момента с изрезките, Патрик наостри уши, макар все още да не смяташе, че това е кой знае колко забележително. Не беше необичайно хората да се фиксират върху някой определен случай и да събират информация, свързана с него. Но после Ерика продължи, разказвайки за второто си пътуване, това до дома на Вилхелм Мусандер от „Бохусленинген“.

– Вилхелм е следял случая и през годините се е опитвал да се свърже с Лайла. И не е единственият. Знам, че внезапното ѝ решение да се срещне с мен е голямо събитие. Но не е случайност.

Ерика направи пауза и отпи от виното.

– Какво имаш предвид, кое не е случайност? – попита Патрик.

Съпругата му впери поглед в него.

– Това, че Лайла се съгласи да се срещнем за пръв път в деня, когато новината за изчезването на Виктория се появи във вестниците.

В същия миг мобилният телефон на Патрик звънна и полицейската интуиция му подсказа, че няма да му съобщят нищо добро.

29 Комфортните (или преходни) обекти са одеяла или играчки, които осигуряват на децата психологически комфорт, действайки като заместител на връзката с майка им. – Б. пр.

* * *

Ейнар седеше сам в мрака. Няколко лампи хвърляха светлина върху двора и постройките отвън. Малко по-нататък се чуваше лекото цвилене на конете в конюшнята. Тази вечер бяха неспокойни. Ейнар се усмихна. Винаги се бе чувствал най-добре, когато нещо нарушаваше хармонията наоколо. Беше го наследил от баща си.

Понякога той му липсваше. Баща му не беше приветлив човек, но двамата се разбираха, както Ейнар се разбираше с Юнас. Хелга, от своя страна, никога нямаше да може да общува с тях по същия начин, каквато беше смотана и наивна.

Жените бяха глупави същества, винаги бе смятал така. Но трябваше да признае, че Марта е различна. С годините дори бе започнал да ѝ се възхищава. Беше съвсем различна от оная наплашена мишка Терес, която се разтреперваше само щом я погледнеше. Ейнар я презираше, но известно време дори се говореше за годеж. Хелга, разбира се, обичаше Терес. Точно такова момиче ѝ се искаше да приюти под крилото си и сигурно си беше представяла как ще си дрънкат по женски, ще ѝ дава домакински съвети и ще бърше носовете на цял рояк сополиви внучета.

За щастие, не стана така. Един ден Терес вече я нямаше и вместо това Юнас се прибра с Марта. Обясни, че тя щяла да живее при тях и двамата щели да бъдат заедно завинаги, а Ейнар му повярва. С Марта си размениха само един поглед и веднага се разбраха. Ейнар кимна кратко, давайки благословията си. Хелга плака тихо във възглавницата си няколко нощи, но знаеше, че няма смисъл да се обажда и че всичко вече е решено.

Никога не беше говорил с нея за различното им мнение относно Марта. Двамата не обсъждаха такива неща. За кратко, докато я ухажваше преди сватбата, той наистина положи усилие да приказва с нея за живота, както се очакваше от него. Но спря с тези глупости веднага щом брачната нощ приключи и той я покори, както бе горял от нетърпение да стори. Нямаше причина да продължава с нелепия театър.

Както си седеше в инвалидната количка, усети, че чаталът му се мокри. Погледна надолу. Да, колостомната торбичка, която беше разхлабил преди малко, вече пропускаше стабилно. Доволен, Ейнар напълни дробовете си с въздух и изкрещя:

– Хелгаааа!

Удевала, 1973

Преди време Лайла не вярваше в злото, но това се промени. Сега го виждаше всеки ден, а и то се взираше в нея. Беше изплашена и изморена до мозъка на костите си. Как да спиш, когато в дома ти има зло? Как да си починеш дори за секунда? Злото беше в стените, във всяко кътче на къщата, във всяко малко ъгълче.

Тя сама го пусна вътре, дори го създаде. Храни го, пои го, остави го да расте, докато накрая вече не можеше да го контролира.

Погледна ръцете си. Одраното от опаката страна на дланите приличаше на червена светкавица, а малкият пръст на дясната ѝ ръка стърчеше под странен ъгъл. Отново трябваше да ходи в болницата и още веднъж да се сблъска с подозрителните погледи и въпросите, на които не можеше да отговори. Защото как би могла да разкаже истината? Как би могла да сподели ужаса, който изпитваше? Думите нямаше да ѝ стигнат, а и не би имало полза.

Трябваше да продължи да мълчи и да ги лъже, въпреки че по израженията им си личеше, че не ѝ вярват.

Пръстът ѝ пулсираше и я болеше. Щеше да ѝ е трудно да се грижи за Петер и да си върши работата, но Лайла беше научила много за собствената си сила. Бе разбрала какво е способна да изтърпи, колко страх и ужас може да понесе, колко близо до злото може да живее, без да отстъпи. Все някак щеше да се справи.

Терес се бе обадила на всички, за които се сети. На малкото роднини на Ласе, повечето от които далечни. На старите му приятели по чашка, на по-новите му познати, на старите колеги, на тези от членовете на паството, чиито имена знаеше.

Стана ѝ лошо от угризенията на съвестта. Вчера стоеше в кухнята, печеше кифли и изпитваше нещо подобно на щастие, защото бе решила да го напусне. Започна да се притеснява чак към седем и половина вечерта, след като той не се прибра за вечеря и не си вдигна телефона. Ласе излизаше и се прибираше когато си иска и ако не му се стоеше вкъщи, често ходеше до енорията. Но не и този път. В църквата не го бяха виждали цял ден, което наистина я разтревожи. Наистина нямаше къде другаде да се е дянал.

Колата му също не беше тук. Терес взе назаем автомобила на съседите и половината нощ обикаля да го търси, въпреки че от полицията ѝ казаха, че на следващия ден щели да се заемат със случая. Ласе все пак бил възрастен човек и можело да е отишъл някъде по своя воля. Но тя не можеше просто да седи вкъщи и да се тревожи. Докато Тюра гледаше момчетата, Терес претърси цяла Фелбака и дори отиде до Квиле, където се намираше църквата. Но никъде не видя червеното си волво. Беше благодарна, че от полицията все пак я взеха на сериозно, когато им се обади. Може би бяха чули искрената паника в гласа ѝ. Дори в периодите, когато пиеше най-много, Ласе винаги се бе прибирал вечерта. А сега от дълго време не беше близвал и капка.

Естествено, полицаят, който дойде тук и говори с нея, я попита за алкохола. Градчето беше малко и той знаеше за миналото на Ласе. Терес подчерта, че Ласе не се е пропил повторно. Като се замислеше обаче, през последните месеци се бе държал малко странно. Не ставаше дума само за маниакалната му религиозност, а за още нещо. От време на време го сварваше да се усмихва доволно сам на себе си, сякаш размишлява над някаква фантастична тайна, която не иска да сподели с нея.

Не знаеше как да обясни нещо толкова неясно на полицая, тъй като сама разбираше колко налудничаво звучи. Въпреки това изведнъж се почувства сигурна: Ласе имаше тайна. И докато седеше в кухнята, а сутрешната светлина бавно пропъждаше мрака, Терес се страхуваше, че тази тайна го е тикнала по лош път.

* * *

Марта насочи Валиънт към горската пътека. Ято птици се разлетя изплашено и Валиънт реагира, като премина в нервен тръс. Марта усещаше, че той иска да препусне, но го удържа и те продължиха бавно напред в спокойното утро. Въпреки ниската температура не ѝ беше студено. Тялото на коня я топлеше, а и тя знаеше как да се облече, слой върху слой. С подходящите дрехи можеше да язди навън с часове, дори през зимата.

Вчерашната тренировка с Моли мина добре. Дъщеря ѝ не спираше да се развива като ездач и Марта всъщност малко се гордееше с нея. По принцип главно Юнас бе този, който се хвалеше с Моли, но може би беше толкова очевидно откъде момичето е наследило таланта си, че като я гледаше как язди, Марта сякаш виждаше свое отражение.

Пришпори Валиънт и се наслади на усещането, щом конят започна да се движи по-бързо. Никога не се чувстваше толкова свободна, колкото докато яздеше. Все едно през останалото време играеше роля и едва когато останеше сама с коня, можеше да бъде такава, каквато е.

Смъртта на Виктория промени всичко. Забелязваше го по настроението в конюшнята, усещаше го вкъщи и дори в дома на Ейнар и Хелга. Момичетата бяха сдържани и изплашени. Вчера след помена някои от тях отидоха право в конюшнята. Марта и Юнас закараха две от тях с колата. Те седяха тихо на задната седалка, без да говорят, да се смеят или да вдигат шум, както правеха обикновено. Странно, но и съперничеството между момичетата беше станало по-ожесточено. Спречкваха се заради конете, бореха се за вниманието ѝ и зяпаха завистливо Моли, чиято позиция никога не биха могли да заплашат.

Представлението беше забележително. Понякога не можеше да се сдържи да не го разпали сама. Няколко пъти поред даваше на някое момиче да язди един от любимите на всички коне, отделяше допълнително внимание на друго момиче по време на урока, а трето пък игнорираше. Номерът винаги работеше. Подклаждаха се нови интриги и недоволството се засилваше. Марта виждаше погледите и разделението между ученичките и това я забавляваше. Толкова лесно бе да си играе с несигурността им и да предвижда реакциите им.

Винаги бе притежавала тази способност и може би затова ѝ беше така трудно, когато дъщеря ѝ беше малка. Малките деца са непредвидими. Не можеше да ги накара да я слушат по същия начин. Вместо това бе принудена да се нагажда към нуждите на Моли, към това, кога малката ще поиска да спи и яде или просто ще започне да недоволства, без да има някаква разумна причина. За да бъде честна, вече не смяташе, че е толкова страшно да бъдеш майка. Колкото по-голяма ставаше Моли, толкова по-лесно беше да се справя с нея, да предугажда реакциите и постъпките ѝ. А като откри таланта ѝ за езда, Марта започна да чувства съвсем нова близост с нея. Сякаш Моли вече не беше просто чуждо същество, настанило се в тялото ѝ.

Валиънт се впусна в щастлив галоп. Марта знаеше пътя наизуст, затова го остави да тича толкова бързо, колкото му се искаше. От време на време някой клон я принуждаваше да залегне или върху главите им падаше сняг, докато препускаха под дърветата. Снежинките хвърчаха около подковите и те сякаш се намираха върху облак. Марта дишаше тежко и усещаше как цялото ѝ тяло работи. Хората, които не яздят, смятаха, че само си седиш лениво и се возиш на гърба на коня. Не разбираха, че всеки твой мускул е активен. След по-дълга езда Марта винаги се чувстваше приятно изтощена.

Юнас бе откликнал на спешно повикване рано сутринта. Хората знаеха, че той винаги е на телефона, ден и нощ, и малко преди пет часа му се обадиха от една от близките ферми. Една крава имала проблеми и няколко минути по-късно Юнас вече беше в колата. Позвъняването събуди Марта и тя остана да лежи в мрака, наблюдавайки гърба на Юнас, докато той се обличаше. Тялото му ѝ се стори чуждо, въпреки че след всички съвместни години го познаваше толкова добре. Не винаги им беше лесно да живеят заедно. Имаха си своите разправии, а понякога се чувстваше толкова объркана, че искаше да му се развика и да го удари. Но въпреки това убеждението, че мястото им е един до друг, никога не я напускаше.

Известно време се бе страхувала. Иначе не си го признаваше, не искаше дори да мисли за това, но върху гърба на коня, когато свободата караше тялото и сетивата ѝ да се отпускат, мислите излизаха наяве. Имаше момент, когато бяха близо до това да изгубят всичко: себе си, присъствието си, лоялността и близостта, които изпитваха още от мига, в който се видяха за пръв път.

В любовта им имаше доза лудост. Беше почерняла по краищата заради огъня, който никога не изгасваше, тъй като знаеха как да го поддържат жив. Бяха изследвали любовта си по всички възможни начини, тествайки границите ѝ, за да видят дали ще издържи. И тя бе издържала. Един-единствен път за малко да се спука, но в последния момент всичко се нареди и нещата се върнаха по местата си. Опасността отмина и Марта бе избрала да мисли възможно най-малко за случилото се. Така беше най-добре.

Пришпори Валиънт още повече и те почти безшумно препуснаха през гората. Към нищо и към всичко.

* * *

Патрик се настани до кухненската маса и с благодарност взе чашата кафе, която Ерика му подаде. Романтичната им вечеря снощи завърши безславно, когато Терес Хансон се обади, притеснена за мъжа си Ласе. Той отиде и говори с нея, а когато се прибра, Ерика вече беше раздигнала и от вечерята нямаше и следа. Освен това беше изчистила кухнята до блясък, сигурно от инат, защото Кристина и Гунар щяха да дойдат на кафе в неделя.

Погледна към картината, облегната на стената. Стоеше така от година, без да я закачат, и ако не се заемеше с нея, Строителя Боб сигурно скоро щеше да пристигне с чук в ръка. Патрик знаеше, че е детинско, но не се чувстваше особено доволен от факта, че друг мъж поправя неща в дома му. Трябваше да го направи сам. Или поне да плати на някого, добави бързо наум, защото все пак съзнаваше, че занаятчийските му умения са ограничени.

– Остави картината – каза Ерика с усмивка, щом проследи погледа му. – Мога да я прибера, преди да дойдат, ако не искаш да рискуваш да бъде окачена.

За миг Патрик обмисли дали да не приеме предложението, но после се почувства глупаво.

– Не, нека си стои. Имах предостатъчно време да се захвана с нея, също както и с цял куп други неща, които трябваше да съм свършил. Така че мога да виня само себе си и трябва да съм благодарен за помощта.

– Не само ти можеше да окачиш картината и да поправиш всичко останало. Аз също мога да боравя с чук. Но имаме други приоритети. Работим, отделяме време за децата, както и един за друг, смея да твърдя. Тогава какво значение има една незакачена картина?

Тя седна в скута му и го прегърна. Патрик затвори очи, вдишвайки миризмата ѝ, която никога не му омръзваше. Разбира се, ежедневието беше сторило каквото може, за да убие първоначалната бурна страст, но според него тя бе заменена от нещо по-добро. Спокойна, стабилна, но и силна любов. Пък и освен това имаше мигове, когато съпругата му го възбуждаше също толкова силно, колкото и в началото. Просто сега тези моменти идваха малко по-рядко. По този начин природата се грижеше хората все пак да вършат нещо, вместо да прекарват цял ден в леглото.

– Вчера имах някои планове... – каза Ерика и го щипна леко по долната устна.

Въпреки че беше смъртно изморен след натоварването през последните няколко дни, включително и една нощ, когато му беше трудно да се успокои и да заспи, Патрик усети как част от него се разбужда.

– Ммм, аз също... – каза той.

– Какво правите? – чу се глас откъм вратата и те подскочиха виновно.

С малки деца в къщата нямаше как да останеш на спокойствие с половинката си.

– Просто се целувахме – каза Ерика и се изправи.

– Бля, ама че гнусно – каза Мая и изтича обратно във всекидневната.

Ерика си наля чаша кафе.

– Няма да мисли така след десет години.

– Пфу, не говори за това.

Патрик настръхна. Ако можеше, би спрял времето, така че Мая никога да не навлезе в юношеската възраст.

– Е, какво ще правим сега? – попита Ерика и пробва кафето, облегната на кухненския плот.

Патрик също отпи няколко глътки, преди да отговори. Кофеинът оказваше твърде малък ефект върху умората му.

– Преди малко говорих с Терес. Ласе още не се е появил. Търсила го е през нощта и сега трябва да ѝ помогнем.

– Терес не предполага ли какво може да се е случило?

– Не. Но ми каза, че през последните месеци в Ласе имало нещо странно, нещо различно, което не можела да определи точно.

– Нищо ли не ѝ хрумва? Повечето хора усещат, ако партньорът им крие нещо. Любовница, проблеми с хазарта?

Патрик поклати глава.

– Не, но днес ще разпитаме познатите му. Освен това помолих Малте от банката за извлечение от сметката на Ласе, за да видим дали няма тегления или покупки, които биха могли да обяснят къде е отишъл. Малте каза, че ще отскочи до банката и скоро ще е готов.

Той погледна часовника. Наближаваше девет и над хоризонта най-накрая се бе появила светлина. Мразеше зимата и вечните ѝ нощи.

– Едно от предимствата на живота в малък град. Шефът на банката може да „отскочи“.

– Да, това улеснява процеса, за щастие. И се надявам да открием някаква следа в извлечението. Според Терес Ласе се е грижил за финансите им.

– Значи, ще проверите дали е плащал нещо с карта, или е теглил от банкомат, след като е изчезнал? Може би просто му е писнало и се е махнал. Хванал е първия възможен полет за Ибиса. Да, най-добре проверете полетите. Няма да е първият път, когато безработен баща на малки деца бяга от ежедневието.

– Да, доста пъти съм си го мислил, въпреки че не съм безработен – засмя се Патрик и бе възнаграден с лек удар по рамото.

– Само посмей да заминеш за Магалуф, за да пиеш шотове с млади момичета!

– Ще заспя след първото питие. И после ще се обадя на родителите им и ще им кажа да си приберат дъщерите.

Ерика се засмя.

– Имаш право. Но все пак проверете полетите, никога не се знае. Не всички са толкова изморени и морални като теб.

– Вече помолих Йоста да го направи. Естествено, ще проверим и мобилния му трафик веднага щом можем. Така че положението е под контрол, благодаря – каза той и ѝ намигна. – А твоите планове за днес какви са?

– Нали Кристина и Гунар ще идват малко по-късно. Ако нямаш нищо против, мислех да ги оставя да гледат децата за малко, докато аз поработя. Наистина имам чувството, че трябва да отбележа някакъв напредък, иначе никога няма да разбера защо Лайла се интересува от отвличанията. Ако открия връзката, тя може би най-накрая ще ми разкаже за убийството на Владек. От самото начало усещам, че има нещо, което иска да сподели с мен, но не смее или не знае как.

Сутрешната светлина грейна през прозореца и освети цялата кухня. Русата коса на Ерика заблестя и Патрик за пореден път си даде сметка колко ужасно много обича жена си. Не на последно място в такива мигове, когато от нея струяха ентусиазъм и страст към работата ѝ.

– Между другото, това, че колата я няма, вероятно означава, че Ласе не се намира в околността – каза Ерика, сменяйки внезапно темата.

– Може би. Терес не я е открила, но има още много места, където може да е паркирана. Малки горски пътища например. Или в някой гараж, където ще е трудно да я открием. Да се надяваме, че общността ще ни помогне и ще я намерим бързо, ако изобщо е някъде наблизо.

– Каква е колата?

Патрик допи кафето си и се изправи.

– Червено волво комби.

– Искаш да кажеш като онова ей там? – каза Ерика и посочи големия паркинг до морето, който се намираше близо до тяхната къща.

Патрик погледна натам, накъдето сочеше показалецът на Ерика. И зяпна от изненада, когато видя колата на Ласе.

* * *

Йоста затвори слушалката. Малте се бе обадил да каже, че ще прати документите по факса, и той се изправи, за да отиде да ги вземе. Продължаваше да смята за удивително, че можеш да пъхнеш лист хартия в една машина и наглед същият лист по магически начин да излезе от друга машина на друго място.

Прозя се широко. Би предпочел днес да спи до късно или дори изобщо да не работи, но, изглежда, ситуацията не го позволяваше. Документите заизлизаха бавно от факса и щом и последният лист пристигна, Йоста ги събра и отиде в кухнята. Беше по-приятно да седи там, отколкото в стаята.

– Искаш ли помощ? – попита Аника, която вече беше вътре.

– Да, благодаря.

Той раздели купчината на две и ѝ даде едната половина.

– Какво каза Малте за картата?

– Ласе не я е ползвал от онзи ден. Нито е теглил пари от банкомат.

– Окей. Пратих запитване до самолетната компания, както ме помоли. Но не изглежда особено вероятно да е заминал за чужбина, без да плати с карта, освен ако не е събирал пари в брой и сега ползва само тях.

Йоста започна да рови в документите.

– Да, можем да проверим в извлечението дали наскоро е теглил големи суми от сметката си.

– Само че не изглежда като да са разполагали с такива средства – отбеляза Аника.

– Не, Ласе е безработен, а не вярвам Терес да печели кой знае колко. По-скоро живеят доста оскъдно. Или пък не... – каза той изненадано, щом видя числата пред себе си.

– Какво?

Аника се наведе, за да види какво има предвид Йоста. Той завъртя листа и посочи баланса най-долу.

– Ой – каза тя смаяно.

– В сметката има петнайсет хиляди крони. Откъде имат толкова много пари? – попита Йоста и прегледа набързо извлечението. – Има доста депозити. В брой, както изглежда. От по пет хиляди крони, веднъж месечно.

– Щом Ласе се е грижил за финансите, би трябвало той да е внасял парите.

– Да, вероятно. Но трябва да питаме Терес.

– Откъде може да се е сдобил с такива средства? Комар?

Йоста барабанеше с пръсти по бюрото.

– Не съм чувал да играе, така че не ми се вярва. Трябва да проверим компютъра му, в случай че е залагал онлайн, но тогава депозитите би трябвало да са от някое онлайн казино. Може да са плащания за някаква работа, която е вършил, нещо съмнително, за което не е можел да каже на Терес.

– Това не звучи ли някак прекалено? – каза Аника и сбърчи чело.

– Не и като се има предвид, че е изчезнал. И че според Терес може да е криел нещо от нея през последните месеци.

– Тогава няма да е лесно да разберем каква е била тази работа. Парите не могат да се проследят.

– Поне докато не открием заподозрян работодател. Тогава можем да прегледаме сметката му и да видим дали има съответстващи тегления.

Йоста отново прочете всички редове, закрепил очилата си за четене на върха на носа си. Но нищо друго не му се стори необичайно. С изключение на депозитите в брой, семейството наистина едва свързваше двата края и той забеляза, че доста бяха ограничили разходите си.

– Притеснително е, че е разполагал с всички тези пари в сметката, но не е изтеглил нищо, преди да изчезне – каза Аника.

– Да, и на мен ми мина през ума. Не е на добре.

В кухнята прозвуча мелодия и Йоста извади мобилния си телефон. Погледна дисплея, видя, че се обажда Патрик, и бързо вдигна.

– Здрасти. А? Къде? Окей, идваме веднага.

Прекъсна разговора, изправи се и пъхна телефона обратно в джоба си.

– Колата на Ласе е в Селвик. А на кея има кръв.

Аника кимна бавно. Не изглеждаше изненадана.

* * *

Тюра застана на вратата на кухнята и погледна майка си. Болеше я сърцето, като виждаше колко е разтревожена. Седеше вцепенена до масата още откакто се върна след нощното търсене.

– Мамо... – каза Тюра, но не получи отговор. – Мамо!

Терес вдигна поглед.

– Да, миличка?

Тюра отиде до нея, седна и хвана ръката ѝ. Кожата ѝ все още беше студена.

– Как са момчетата? – попита Терес.

– Добре. При Арвид са и си играят. Слушай, мамо...

– Да, извинявай, искаше да кажеш нещо.

Терес примигна изморено. Като че едва успяваше да си държи очите отворени.

– Има нещо, което искам да ти покажа. Ела.

– Така ли?

Терес се изправи и последва Тюра във всекидневната.

– Открих го преди известно време. И не знаех... не знаех дали трябва да ти кажа, или не.

– Какво? – попита Терес и я погледна по-съсредоточено. – Нещо общо с Ласе ли има? Защото ако е така, трябва веднага да ми кажеш.

Тюра кимна бавно. После се престраши.

– Ласе нали има две библии, само че винаги чете само от едната. Чудех се защо, понеже другата просто си стоеше. Затова надникнах в нея.

Тя извади библията от рафта с книги и я разтвори.

– Виж.

Отвътре изданието беше празно. Някой беше изрязал дупка в страниците.

– Какво...? – недоумяваше Терес.

– Открих това преди няколко седмици и от време на време поглеждам вътре. На няколко пъти в библията имаше пари, винаги една и съща сума. Пет хиляди крони.

– Не разбирам. Откъде може е получавал толкова много пари? И защо ги е криел?

Тюра поклати глава. Усети как стомахът ѝ се свива.

– Не знам, трябваше да ти кажа по-рано. Ами ако му се е случило нещо, свързано с парите? Тогава вината ще е моя, защото не съм ти разказала и може би...

Не можа да сдържи сълзите си. Терес я прегърна и опита да я успокои.

– Не си виновна ти. Разбирам защо не си ми казала. Усещах, че Ласе крие нещо и сигурно е било това, но никой не би могъл да предвиди какво ще се случи. А и не знаем дали наистина се е случило нещо. Може би просто отново е посегнал към бутилката и лежи някъде пиян. В такъв случай полицията скоро ще го намери.

– И сама не си вярваш – изхлипа Тюра, облегнала глава на рамото на майка си.

– Стига, не знаем нищо, глупаво е да си вадим предварителни заключения. Веднага ще се обадя в полицията и ще им кажа за парите, информацията може да им помогне по някакъв начин. И никой няма да те обвини. Проявила си лоялност към Ласе и не си искала да му създадеш проблеми без причина, а според мен това е хубава постъпка. Окей?

Терес сложи ръце на лицето ѝ. Бузите ѝ горяха и беше приятно да допре хладните си длани до тях. След като я целуна, отиде да се обади в полицията. Тюра остана сама и избърса сълзите си. После тръгна след майка си. Но още преди да стигне до кухнята оттам се чу писък.

* * *

Мелберг стоеше в края на кея и гледаше надолу към дупката в леда.

– Аха, ами значи го намерихме.

– Още не можем да сме сигурни – подчерта Патрик, който стоеше малко по-встрани и чакаше да пристигнат експертите. Но Мелберг не млъкна.

– Колата на Ласе е паркирана там горе. А тук има кръв. Ясно е като бял ден, че са го убили и са го хвърлили в дупката. Няма да открием тялото, докато не изплува през пролетта.

Мелберг направи още няколко крачки по кея и Патрик стисна челюсти.

– Турбьорн е на път. Добре би било, ако можем да не докосваме нищо – примоли се той.

– Не е нужно да ми го казваш. Знам какво да правя на едно местопрестъпление – каза Мелберг. – Дори не си бил роден, когато съм провеждал първото си разследване, така че прояви уважение към...

Той направи крачка назад и щом усети, че под крака му има само въздух, високомерното му изражение изчезна и на лицето му се изписа изненада. Миг по-късно се сгромоляса във водата.

– По дяволите! – викна Патрик и се втурна по кея.

Осъзна, че наблизо няма пояс или друго спасително средство, и за малко да го обземе паника. Реши да легне по корем и да опита да издърпа Мелберг, макар да знаеше, че идеята е лоша. Но тъкмо преди да скочи върху леда, Мелберг се хвана за стълбата и се качи обратно на кея.

– Мамка му, ама че студ! – изруга той и седна запъхтян върху заснежените дъски.

Патрик огледа мрачно щетите. Турбьорн трябваше да се прояви като истински чудотворец, за да успее да извлече някаква полезна информация за местопрестъплението след каскадата на Мелберг.

– Хайде, Бертил, трябва да влезеш някъде на топло. Да отидем у нас – каза той.

С периферното си зрение видя, че Йоста и Мартин са на път към брега. Помогна на Мелберг да се изправи на крака и го поведе пред себе си.

– Какво, по...?

Йоста погледна смаяно подгизналия си шеф, когато той мина, зъзнейки, покрай тях и продължи нагоре по стръмния път, който водеше към паркинга и към къщата на Патрик.

– Не казвай нищо – въздъхна Патрик. – Просто посрещнете Турбьорн и екипа му, когато пристигнат. И ги предупредете, че местопрестъплението не е в най-непокътнато състояние. Ще извадят късмет, ако изобщо успеят да намерят нещо.

* * *

Юнас натисна внимателно звънеца. Никога преди не беше посещавал дома на Терес и се наложи да провери адреса в интернет.

– Здравей, Юнас – каза Тюра, щом отвори вратата.

Гледаше го учудено, но пристъпи встрани и го пусна да влезе.

– Майка ти вкъщи ли е?

Тя кимна и посочи навътре. Юнас се огледа. Апартаментът беше подреден, приятен и непретенциозен, точно както си мислеше, че ще изглежда.

– Здравей, Терес – каза той, щом влезе в кухнята. В нейните очи също се появи изненада. – Исках просто да видя как сте с Тюра. Знам, че отдавна не сме се виждали, но момичетата от конюшнята ми казаха за Ласе. Че е изчезнал.

– Вече не.

Очите на Терес бяха подпухнали от плач, а гласът ѝ звучеше монотонно и прегракнало.

– Открили ли са го?

– Не, само колата. Но вероятно е мъртъв.

– Наистина ли? Не трябва ли да повикаш някого? Мога да го направя вместо теб. Да се обадя на свещеник или на някой приятел.

Терес нямаше братя или сестри, а Юнас знаеше, че родителите ѝ бяха починали преди няколко години.

– Благодаря, но Тюра е тук. Момчетата са при добри приятели. Още не знаят нищо.

– Окей – каза той и се огледа нерешително. – Искаш ли да си тръгна? Може би предпочитате да сте сами?

– Не, остани – отвърна Терес и кимна към кафеварката. – Има кафе, млякото е в хладилника. Спомням си, че го пиеше с мляко.

Юнас се усмихна.

– Каква памет имаш само.

Сипа си чаша кафе и доля на Терес, а после седна срещу нея.

– Полицията знае ли какво се е случило?

– Не. И не искаха да ми кажат нищо повече по телефона. Казаха само, че имат причина да вярват, че Ласе е мъртъв.

– Такива неща не се ли съобщават лично?

– Обадих се на Патрик Хедстрьом за... по друга работа. Разбрах по гласа му, че нещо се е случило, и той се почувства длъжен да ми разкаже. Но скоро трябва да дойде някой от полицията.

– Тюра как го прие?

Мина известно време, преди Терес да отговори.

– Тя и Ласе не бяха особено близки – каза тя накрая. – По времето, когато още пиеше, той отсъстваше напълно от живота ѝ, а после цялото му внимание беше погълнато от нещо друго, което понякога изглеждаше дори още по-чуждо.

– Мислиш ли, че случилото се с него може да има общо с новите му интереси? Или със старите?

Тя го погледна въпросително.

– Какво имаш предвид?

– Ами може би в енорията е възникнала някаква караница, която е излязла от контрол. Или се е върнал при старите си приятели пияници и се е забъркал в нещо незаконно. Може някой да е искал да му навреди.

– Не, трудно ми е да повярвам, че отново се е пропил. Каквото и да говорим за паството, вярата го държеше далеч от алкохола. И той никога не е казвал нещо лошо за някого там. Даряваха го само с обич и прошка, както се изразяваше той – каза Терес и изхлипа. – Но аз не му простих. Бях решила да го напусна. А сега, като го няма, ми липсва.

Сълзите ѝ потекоха и Юнас ѝ подаде салфетка, която взе от поставката на масата. Терес избърса бузите си.

– Добре ли си, мамо?

Тюра стоеше на вратата на кухнята и я гледаше разтревожено. Терес се усмихна вдървено през сълзи.

– Да, няма страшно.

– Може би беше глупаво от моя страна да идвам тук – каза Юнас. – Просто реших, че мога да помогна с нещо.

– Постъпил си мило и се радвам, че дойде – каза Терес.

В същия миг на вратата се звънна и двамата подскочиха. Звукът от звънеца беше остър и се повтори още веднъж, преди Тюра да успее да отвори. Щом чу, че някой влиза в кухнята, Юнас се обърна и видя поредното учудено изражение.

– Здравей, Йоста. Тъкмо си тръгвах – каза той бързо, изправи се и погледна Терес. – Кажи ми, ако има нещо, което мога да направя. Трябва само да звъннеш.

Тя го погледна с благодарност.

– Оценявам го.

Юнас тръгна към вратата, но усети ръка на рамото си. Тихо, така че Терес да не чуе, Йоста каза:

– Има нещо, за което бих искал да поговорим. Ще мина през вас веднага щом приключа тук.

Юнас кимна. Усети как гърлото му пресъхва. Интонацията на Йоста не му хареса.

* * *

Ерика не можеше да спре да мисли за Петер, изчезналия син, за когото се бе грижила майката на Лайла. Защо бе подслонила само него, но не и сестра му? И дали той бе изчезнал по собствена воля след смъртта на баба си?

Около Петер имаше твърде много въпросителни и беше време да открие отговорите поне на част от тях. Започна да прелиства бележника си, докато стигна до страниците с контактите на всички замесени. Винаги се стараеше да бъде методична и да ги събира на едно място. Проблемът беше, че понякога ѝ беше трудно да разчете собствения си почерк.

От долния етаж се чуваше веселият смях на децата, които си играеха с Гунар. Набързо бяха харесали другаря на баба, както го наричаше Мая. Прекарваха си добре и Ерика можеше да поработи известно време, без да изпитва угризения.

Погледът ѝ се насочи към прозореца. Преди малко видя Мелберг, който слезе от колата си и тръгна бързо към брега. Но колкото и да протягаше врат, не виждаше чак до долу, а беше получила строга заповед да стои настрана, така че трябваше да чака кротко, докато Патрик се прибере и ѝ разкаже какво са намерили.

Отново погледна в бележника си. До името на сестрата на Лайла беше надраскан испански телефонен номер и Ерика се протегна към телефона, докато с примижали очи опитваше да разчете какво е написала. Последната цифра седмица или единица беше? Въздъхна и си каза, че в най-лошия случай ще се наложи да налучква. Реши да пробва със седем и набра номера.

Чу се глух сигнал. Сигналите звучаха различно, когато човек звънеше в чужбина, и Ерика винаги се бе чудила защо.

– ¡Hola! – отвърна мъжки глас.

– Hello. I would like to speak to Agneta. Is she home?30 – каза Ерика.

В училище беше учила френски, така че познанията ѝ по испански на практика не съществуваха.

– May I ask who is calling?31 – попита мъжът на безупречен английски.

– My name is Erica Falck – каза тя и се поколеба. – I’m calling about her sister32.

Настана дълго мълчание. После гласът каза на шведски, с лек акцент:

– Името ми е Стефан, аз съм синът на Агнета. Не мисля, че мама иска да говори за Лайла. Не са контактували от много дълго.

– Знам, Лайла ми разказа. Но въпреки това би ми било от полза да поговоря малко с майка ти. Кажи ѝ, че става дума за Петер.

Отново тишина. Усещаше как нежеланието струи към нея по телефонната линия.

– Никога ли не си се чудил как са роднините ти в Швеция? – изплъзна се от устата на Ерика.

– Какви роднини? – отвърна Стефан. – Останала е само Лайла, а аз дори не съм я виждал. Мама вече е била заминала за Испания, когато съм се родил, така че нямаме връзка с тази част на рода. И мисля, че мама иска да е така.

– Не можеш ли все пак да я попиташ, моля те?

Ерика чу колко умолително звучи.

– Добре, но не разчитай, че ще се съгласи.

Стефан остави слушалката и проведе тих разговор с някого. Говори добър шведски, помисли си Ерика. Акцентът му беше много слаб и приятен, само с лек намек за фъфлещите звуци, характерни за испанския.

– Можеш да поговориш няколко минути с нея. Ето ти я.

Ерика беше потънала в лингвистичните си размисли и се стресна, когато чу гласа на Стефан в слушалката.

– Ало? – каза женски глас.

Ерика се съвзе и бързо се представи. Разказа на Агнета, че пише книга за случая на сестра ѝ и че ще бъде наистина благодарна, ако може да ѝ зададе няколко въпроса.

– Не знам с какво бих могла да съм ти полезна. С Лайла от много години не поддържаме връзка и не знам нищо за нея или семейството ѝ. Не бих могла да ти помогна дори и да исках.

– Лайла ми каза абсолютно същото, но имам няколко въпроса за Петер, на които все пак се надявах, че би могла да отговориш.

– Аха, какво искаш да знаеш? – каза Агнета примирено.

– Чудех се защо майка ви не се е грижила за Луис, а само за Петер? Не би ли било по-естествено бабата да гледа и двете деца, вместо те да се делят? Луис обаче се е озовала в приемен дом.

– Луис имаше нужда от... специални грижи. Майка не можеше да ѝ ги осигури.

– Какво специално е имало в нея? Това, че е била травматизирана ли? Не подозирахте ли, че Владек се отнася зле със семейството си? Майка ти е живеела тук във Фелбака, би трябвало да е разбирала, че нещо не е наред.

Въпросите се сипеха един след друг, но първоначално от другия край на линията се чуваше само мълчание.

– Наистина не искам да говоря за това – каза Агнета накрая. Гласът ѝ прозвуча слабо и прегракнало. – Майка ни правеше всичко възможно, за да защити Петер, това е всичко, което мога да кажа.

– Ами Луис? Защо не е защитила нея?

– Владек се грижеше за Луис.

– Заради това, че е била момиче, ли е пострадала най-много? Затова ли са я наричали просто Флика? Владек е мразел жени, но не се е отнасял със сина си по-добре, така ли е? Лайла също е имала наранявания.

Ерика продължи да изстрелва въпроси, защото се боеше, че Агнета може да прекрати разговора всеки момент.

– Беше... сложно. Не мога да отговоря на въпросите ти. И нямам какво повече да кажа.

Агнета сякаш се канеше да затвори и Ерика побърза да смени тактиката.

– Разбирам, че за теб е болезнено да говориш по този въпрос, но какво смяташ, че се е случило, когато майка ви е умряла? Според полицейския доклад е имало обир, но нещо се е объркало. Чела съм го и съм говорила с полицая, който е отговарял за разследването. И все пак се чудя дали е вярно. Изглежда ми като твърде странно съвпадение в едно и също семейство да се случат две убийства, пък били те и разделени във времето.

– Може да се случи. Имало е обир точно както е установила полицията. Някой, или вероятно няколко души, са влезли във вилата с взлом. Майка се е събудила, крадците са се паникьосали и са я убили.

– С ръжен?

– Да, това е оръжието, което им е попаднало в суматохата.

– Няма отпечатъци от пръсти, никакви следи. Крадците трябва да са били предпазливи. Малко е странно, че са планирали всичко толкова внимателно, но въпреки това са изпаднали в паника, когато жената, живееща в къщата, се е събудила.

– Полицията не го сметна за странно. Проведоха щателно разследване. Дори имаха теория, че Петер може да е бил замесен, но впоследствие беше напълно оневинен.

– А след това е изчезнал. Какво се е случило според теб?

– Кой знае. Може би се намира на остров някъде в Карибите. Би било хубаво. Но не ми се вярва, за съжаление. Мисля, че травмата от детството и убийството на още един негов близък са му дошли твърде много.

– Смяташ... смяташ, че си е отнел живота.

– Да – каза Агнета. – Така смятам, но се надявам да греша. А сега съжалявам, но нямам време да говоря повече. Стефан и съпругата му ще излизат и аз ще гледам синовете им.

– Само още един въпрос – помоли Ерика. – Какви бяха отношенията ти с Лайла? Близки ли бяхте като малки?

Искаше да завърши с по-неутрален въпрос, така че Агнета да не откаже да разговаря с нея, ако Ерика пак ѝ се обади.

– Не – отвърна тя след дълга пауза. – Бяхме невероятно различни, нямахме почти нищо общо. И не желая да бъда свързвана с живота на Лайла. Никои от шведите, с които общуваме тук, не знаят чия сестра съм, и предпочитам да си остане така. Затова искам да те помоля да не пишеш за мен и да не споменаваш на никого, че сме говорили. Дори на Лайла.

– Обещавам – каза Ерика. – Последен въпрос. Лайла събира статии, свързани с момичета, изчезнали през последните две години в Швеция. Виктория, една от тях, беше отвлечена тук, във Фелбака. Откриха я миналата седмица, но я блъсна кола и тя почина. Имала е сериозни наранявания от времето, което е прекарала в плен. Знаеш ли защо Лайла може да се е интересувала от тези случаи?

Ерика замълча и чу как Агнета диша в слушалката.

– Не – каза тя кратко, след което извика нещо на испански, обръщайки се към някого другиго. – Трябва да се погрижа за внуците си. Но както казах, не искам по никакъв начин да бъда свързвана с това.

Ерика я увери още веднъж, че няма да я споменава, след което разговорът приключи. Тъкмо когато се канеше да препише на чисто записките си, откъм антрето се чу някаква дандания. Тя стана бързо от офис стола, изхвърча от стаята и застана до парапета на стълбите, за да види какво се случва на първия етаж.

– Какво, по...? – възкликна веднага след това и се затича по стълбите.

Там долу Патрик сваляше дрехите на подгизналия Бертил Мелберг, който беше посинял и се тресеше от студ.

30 Здравейте. Бих искала да говоря с Агнета. Тя вкъщи ли е? (Англ.) – Б. пр.

31 Мога ли да попитам кой се обажда? (Англ.) – Б. пр.

32 Името ми е Ерика Фалк. Обаждам се във връзка със сестра ѝ. (Англ.) – Б. пр.

* * *

Мартин влезе в участъка и изтръска снега от ботушите си. После продължи покрай рецепцията и Аника го погледна над пластмасовите рамки на очилата си.

– Как мина?

– Ами както всеки път, когато Мелберг присъства на местопрестъплението.

Видя въпросителния поглед на Аника и възможно най-сдържано ѝ разправи за подвига на шефа им.

– Боже господи! – каза Аника и поклати глава. – Този човек никога не спира да ме учудва. А какво каза Турбьорн?

– За съжаление, ще бъде трудно да вземат отпечатъци от обувки и така нататък, защото Мелберг е стъпвал навсякъде. Но взеха проби от кръвта. Би трябвало да могат да ги сравнят с кръвната група на Ласе, а дори и с ДНК-то на синовете му, така че ще разберем дали е негова.

– Това поне е добра новина. Мислите ли, че е мъртъв? – попита Аника внимателно.

– По кея и по леда имаше много кръв, а нямаше кървави следи, които да се отдалечават от мястото. Така че, ако наистина става дума за Ласе, най-вероятно да.

– Колко тъжно.

Очите на Аника се напълниха със сълзи. Тя поначало беше състрадателна, а откакто с мъжа ѝ Ленарт осиновиха малко момиченце от Китай, стана още по-чувствителна към житейските несправедливости.

– Да, не вярвахме, че нещата ще свършат толкова зле. По-скоро мислехме, че ще го открием някъде пиян.

– Каква трагична съдба. Бедното му семейство – каза Аника и замълча, но след малко се съвзе. – Между другото, успях да се свържа с всички следователи и утре сутринта ще има среща в Гьотеборг в десет часа. Съобщих на Патрик, естествено и на Мелберг. Какво ще правите с Йоста? Ще отидете ли?

Мартин бе започнал да се поти на стайната температура и свали якето си. После прокара пръсти през рижата си коса и усети как ръката му се навлажнява.

– Бих искал, предполагам, Йоста също. Но не можем да оставим участъка празен. Особено сега, когато имаме да разследваме и убийство.

– Звучи разумно. Апропо, Паула отново слезе в архива. Няма да е зле да я нагледаш, моля те.

– Разбира се, веднага – каза Мартин, но първо отиде до кабинета си, за да свали топлите си външни дрехи.

Долу в мазето вратата на архива беше отворена, но той все пак почука внимателно, защото Паула изглеждаше потънала дълбоко в съдържанието на кашоните.

– Още ли не си се отказала? – попита той и влезе в стаята.

Тя вдигна поглед и остави поредната папка настрана.

– Вероятно няма да намеря нищо, но така поне оставам сама за известно време. Кой би предположил, че едно бебе може да изисква такива огромни усилия. С Лео изобщо не беше така.

Тя понечи да стане от пода и Мартин ѝ подаде ръка.

– Да, разбирам, че Лиса е малко по-специална. Сега у дома с Йохана ли е?

Паула поклати глава.

– Йохана изведе Лео с шейната, така че Лиса остана при баба си – каза тя, след което си пое няколко глътки въздух и изпъна гръб. – Е, как върви при вас? Чух, че сте открили колата на Ласе, а наблизо имало кръв.

Мартин ѝ разказа това, което бе казал и на Аника преди малко, за кръвта и дупката в леда, както и за неволното гмуркане на Мелберг.

– Шегуваш се! Колко непохватен трябва да си!

Паула го зяпаше невярващо, но после добави:

– Той добре ли е?

На Мартин му стана приятно, че Паула все пак се тревожи за Мелберг. Знаеше колко близък е Бертил със сина ѝ. Във възрастния мъж имаше нещо, което караше хората да го харесват, въпреки че беше с толкова тежък характер.

– Да, окей е. Размразява се в дома на Патрик.

– Покрай Бертил никога не е скучно – каза Паула и се засмя леко на себе си. – Между другото, тъкмо си мислех да си почина малко, когато ти дойде. Заболява те гърбът, като седиш свит така. Ще ми правиш ли компания?

Качиха се по стълбите и се запътиха към кухнята, когато Мартин спря.

– Само да проверя нещо в кабинета си.

– Няма проблем, ще дойда с теб – каза Паула и го последва.

Той се разрови сред документите си, а тя застана до рафта с книги, хвърляйки по едно око към колегата си. Както обикновено, върху бюрото му цареше пълна бъркотия.

– Липсва ти работата, а? – попита Мартин.

– Да, меко казано – отговори Паула и наклони глава, за да може да прочете заглавията. – Чел си всички тези книги? Психология, криминална техника, леле, имаш дори...

Тя спря насред изречението, гледайки поредицата книги, подредени прилежно върху рафта на Мартин.

– Каква съм идиотка. Не съм чела за отрязания език в архива. Беше в една от тези.

Тя посочи книгите и Мартин погледна изненадано натам. Това нямаше как да е възможно, нали?

* * *

Йоста зави към училището по езда. Винаги му беше трудно да говори с близките на жертвите. В този случай дори нямаше конкретна информация, която да съобщи. Разполагаха единствено с ясни знаци, че нещо се е случило с Ласе и че той по всяка вероятност не е жив. Така че Терес трябваше да продължи да живее в несигурност още известно време.

Изненада се, като видя Юнас в дома ѝ. Какво правеше там? А и като че ли се притесни, когато Йоста му каза, че иска да поговорят. Това беше добре. Ако бе изваден от равновесие, щеше да е по-лесно да го накара да си признае. Поне това сочеше опитът на Йоста.

– Чук-чук.

Почука на вратата, изговаряйки думите. Надяваше се да говори с Юнас насаме и ако съпругата или дъщеря му си бяха вкъщи, може би щеше да предложи да отидат в клиниката.

Юнас отвори вратата. Над лицето му сякаш бе паднала сива пелена. Йоста не го беше виждал такъв друг път.

– Сам ли си? Има нещо, което бих искал да обсъдим.

Настана тишина и Йоста зачака на стълбите. След няколко секунди Юнас отстъпи примирено встрани, сякаш вече знаеше защо е дошъл полицаят. И може би беше така. Сигурно бе осъзнал, че е въпрос на време информацията да стигне до ушите на закона.

– Влез – каза той. – Сам съм.

Йоста се огледа. Къщата изглеждаше обзаведена без чувство и мисъл и не беше особено уютна. Никога преди не бе влизал в дома на семейство Першон и не знаеше какво точно да очаква, но все пак си беше представял, че красивите хора живеят в красива обстановка.

– Това, което се случи с Ласе, е ужасно – каза Юнас и направи жест към дивана във всекидневната.

Йоста седна.

– Да, никога не е приятно да съобщаваш такива новини. Ти какво правеше при Терес, между другото?

– Бяхме двойка преди много години. Оттогава поизгубихме връзка, но разбрах, че Ласе е изчезнал, и исках да видя дали не мога да ѝ помогна по някакъв начин. Дъщеря ѝ прекарва доста време в конюшнята и много скърбеше след случилото се с Виктория. Исках да покажа, че ме е грижа за тях сега, когато им е толкова тежко.

– Разбирам – каза Йоста и замълча. Виждаше как Юнас седи напрегнато и чака да чуе какво ще му каже.

– Бих искал да те попитам за Виктория. За отношенията ви – каза Йоста накрая.

– Аха – каза Юнас бавно, чоплейки нещо невидимо върху дънките си. – Няма много какво да се каже по въпроса. Тя беше една от ученичките на Марта. Едно от момичетата, които винаги се въртят в конюшнята.

– Доколкото разбрах, това не е цялата истина – каза Йоста, вперил поглед в Юнас.

– Какво имаш предвид?

– Пушиш ли?

Юнас го погледна със сбърчено чело.

– Защо питаш? Не, не пуша.

– Окей. Нека се върнем на Виктория. Чух, че може да сте имали... ами, по-близки отношения.

– Кой ти го каза? Почти не съм разговарял с нея. Може да сме си разменяли по няколко думи, когато съм бил в конюшнята, но не повече, отколкото с останалите момичета там.

– Говорихме с брат ѝ Рики и той твърди уверено, че с Виктория сте имали връзка. Видял ви е да си крещите пред конюшнята в деня, когато е изчезнала. За какво сте се карали?

Юнас тръсна глава.

– Дори не си спомням да сме говорили въпросния ден. Но във всеки случай не е било караница. Понякога правя по-остри забележки на момичетата, ако не се държат прилично. Сигурно е ставало дума за нещо такова. Обикновено не остават особено доволни, когато ги смъмриш, все пак са тийнейджърки.

– Нали каза, че почти не общуваш с момичетата в конюшнята – каза Йоста спокойно и се облегна назад.

– Естествено, че имам известен контакт с тях. Все пак съм съсобственик на училището, макар и Марта да е тази, която го ръководи. Аз ѝ помагам с практическите задачи и ако видя, че някое момиче не се държи подобаващо, ясно е, че ѝ правя забележка.

Йоста се замисли. Възможно ли беше Рики да е преекспонирал видяното? Но дори и да не са се карали, Юнас би трябвало да си спомня самата случка.

– Караница или не, според Рики той ти се е развикал. Видял ви е от разстояние, затичал се е се е разкрещял и на двама ви, а след това е продължил да се кара с теб, след като Виктория е избягала. Наистина ли не си спомняш нищо от това?

– Не, той нещо се е объркал...

Йоста осъзна, че няма да постигне нищо, затова реши да продължи нататък, въпреки че отговорът на Юнас не беше убедителен. Защо Рики би лъгал, че се е спречкал с Юнас?

– Освен това Виктория е получавала заплашителни писма, от които е личало, че е имала връзка с някого – каза той.

– Писма? – повтори Юнас и се замисли.

– Да, получавала е анонимни писма.

Юнас изглеждаше искрено изненадан. Но не беше задължително това да означава нещо. В миналото Йоста се беше подвеждал от искрени изражения.

– Не знам нищо за анонимни писма. И наистина не съм имал връзка с Виктория. Първо, женен съм, и то щастливо. И второ, та тя беше дете. Рики се е объркал напълно.

– В такъв случай благодаря за отделеното време – каза Йоста и се изправи. – Както сигурно разбираш, трябва да взимаме такива сведения на сериозно, затова ще проверим по-подробно и ще видим какво имат да кажат и другите по въпроса.

– Нали няма да обикаляте и да разпитвате за нещо такова? – каза Юнас и също се изправи. – Знаеш какви са хората тук. Достатъчно е да зададете въпроса и те ще повярват, че е истина. Не разбираш ли какви слухове ще плъзнат и какво ще означава това за училището по езда? Всичко това е недоразумение, лъжа. Боже господи, Виктория беше на възрастта на дъщеря ми. Вие за какъв ме вземате?

Лицето му, иначе така открито и приятно, сега беше изкривено от гняв.

– Ще бъдем дискретни, обещавам – каза Йоста.

Юнас прокара ръка през косата си.

– Дискретни? Как пък не!

Йоста тръгна към антрето и щом отвори вратата, завари Марта от другата страна и се стресна.

– Здравей – каза тя. – Какво правиш тук?

– О... просто трябваше да сверя някои неща с Юнас.

– Йоста имаше допълнителни въпроса за обира – викна Юнас откъм всекидневната.

Йоста кимна.

– Да, онзи ден забравих да го питам едно-две неща.

– Чух за Ласе – каза Марта. – Как е Терес? Според Юнас се е държала доста овладяно, въпреки всичко.

– Да...

Йоста не знаеше какво точно да отговори.

– Какво се е случило? Юнас каза, че сте намерили колата на Ласе.

– За съжаление, не мога да говоря за течащо разследване – каза Йоста и мина покрай нея. – Сега трябва да се връщам в управлението.

Държеше се за парапета, докато слизаше по стълбите. На неговата възраст можеше да не се изправи повече, ако се подхлъзне и падне.

– Само кажи, ако можем да помогнем с нещо! – викна Марта след него, когато той тръгна към колата.

Йоста ѝ махна в отговор. Преди да седне на шофьорското място, погледна към къщата, където силуетите на Марта и Юнас се открояваха на прозореца на всекидневната. Дълбоко в себе си беше сигурен, че Юнас лъже за караницата, а може би дори и за връзката си с Виктория. Нещо в думите му звучеше фалшиво, но нямаше да е лесно да го докаже.

Удевала, 1973

Владек ставаше все по-непредсказуем. Работилницата беше фалирала и той се разхождаше из апартамента като животно в клетка. Говореше много за стария си живот, за цирка и семейството си. Можеше да приказва за това с часове и всички го слушаха.

Понякога Лайла затваряше очи и опитваше да си представи всичко, за което им разказваше. Звуците, миризмите, цветовете, всички хора, които описваше с любов и мъка. Болеше я да слуша как обяснява колко му липсват. Отчаянието прозираше през думите му.

В същото време тези моменти ѝ осигуряваха временна почивка. По някаква причина всичко се успокояваше и хаосът стихваше. Седяха като в транс и слушаха Владек, оставяха се гласът и историите му да ги омагьосат. Разказите му ѝ даваха възможност да си поеме дъх.

Всичките му описания звучаха като изскочили от света на приказките и фантазиите. Той говореше за хора, които могат да ходят по въже високо над земята, за циркови принцеси, които могат да стоят на ръце върху конски гърбове, за клоуни, които карат всички да се смеят, като се пръскат едни други с вода, за зебри и слонове, които изпълняват номера, с каквито никой не би повярвал, че могат да се справят.

И преди всичко разказваше за лъвовете. Опасни, силни лъвове, които се подчинявали и на най-малкия му жест. Тренирал ги още от малки и те правели всичко, което искал от тях на манежа, докато публиката очаквала със затаен дъх животните да му се нахвърлят и да го разкъсат на парчета.

Час подир час Владек разказваше за хората и животните в цирка; за рода си, благодарение на който захласът и магията се предавали през поколенията. Но веднага щом разказът свършеше, Лайла биваше захвърлена обратно в реалността, която предпочиташе да забрави.

Най-лоша беше несигурността. Сякаш гладен лъв обикаляше напред-назад, дебнейки следващата си плячка. Пристъпите и атаките винаги идваха ненадейно и от неочаквана посока. А заради умората ѝ беше все по-трудно да бъде нащрек.

Боже господи, какво е ставало тук?

Ана се засмя, щом чу за Мелберг, който най-накрая се беше размразил достатъчно, че да може да се върне с Патрик в участъка. Гледаше с любопитство Гунар, когото Ерика подробно бе описала по телефона. Спонтанно реши, че го харесва, когато той ги посрещна в антрето и първо поздрави децата. Сега Адриан му помагаше да окачи една картина в кухнята и сияеше от щастие.

– Как се справят иначе? – попита тя по-сериозно. – Това с Ласе е ужасно. Знаят ли какво може да се е случило?

– Току-що са го открили. Всъщност не него, а колата му и, както изглежда, мястото на убийството. Водолазите са на път, но въпросът е дали ще открият тялото, или течението го е отнесло.

– Срещнах Тюра в конюшнята, когато закарах момичетата там. Много сладка девойка. Терес също изглежда е хубав човек, но нея само съм я поздравявала няколко пъти. Бедните...

Ана погледна кифлите, които Кристина беше оставила на масата, но нито имаше апетит, нито ѝ се ядеше сладко.

– Храниш ли се достатъчно? – попита Ерика и я погледна строго.

Докато растяха, тя ѝ беше по-скоро като майка, отколкото като кака, и така и не успя да излезе от тази роля напълно. Но Ана бе спряла да се опъва. Без грижите на Ерика никога не би успяла да премине през трудностите на живота. Обичната ѝ голяма сестра беше до нея в студ и пек, а в последно време Ана успяваше да изпита малко радост и да забрави за гузната си съвест единствено в дома на Ерика.

– Изглеждаш бледа – продължи сестра ѝ и Ана се усмихна неохотно.

– Напоследък се чувствам доста зле. Осъзнавам, че е на психическа основа, но от това апетитът ми не се подобрява.

Кристина стоеше до кухненския плот и се занимаваше с нещо, въпреки че Ерика няколко пъти я бе подканила да седне. Сега обаче се обърна и огледа Ана.

– Да, Ерика е права. Малко си бледа около носа. Трябва да ядеш и да се грижиш за себе си. В кризисни моменти е особено важно да се яде правилно и да се спи достатъчно. Имаш ли приспивателни? Ако не, мога да ти дам един блистер. Ако човек не се наспива, не може да свърши нищо, то е ясно.

– Благодаря, много мило, но нямам проблеми със съня.

Това беше лъжа. Повечето нощи лежеше и се въртеше в леглото, гледаше тавана и се опитваше да попречи на спомените си да излязат на повърхността. Но не искаше да затъва в блатото на хапчетата и да опитва по химически път да притъпи тревогата, която сама си бе причинила. Може би в това имаше известна доза самоизмъчване, желание да изкупи греховете си.

– Не знам дали ти вярвам, но няма да започвам... – каза Ерика, но Ана знаеше, че точно това ще направи.

Взе си кифла, за да я успокои, а Ерика последва примера ѝ.

– Яж, човек има нужда от допълнителен слой мазнини през зимата – каза Ана.

– Ей – отвърна Ерика и се прицели с кифлата, уж за да я хвърли по малката си сестра.

– Господи, вие сте направо безнадеждни...

Кристина въздъхна и се захвана да чисти хладилника. Ерика понечи да я спре, но си даде сметка, че няма да може да спечели тази битка.

– Как върви с книгата, между другото? – попита Ана, опитвайки да преглътне парчето кифла, което набъбваше в устата ѝ.

– Не знам. Около случая има толкова странни неща, че не знам откъде да започна.

– Разкажи – каза Ана и отпи глътка кафе, за да прокара буцата тесто, след което се ококори, докато Ерика ѝ описваше събитията от последните дни.

– Имам чувството, че историята на Лайла по някакъв странен начин е свързана с изчезналите момичета. Защо иначе ще пази всички изрезки? И защо най-накрая се съгласи да се срещнем точно в деня, когато вестниците писаха за изчезването на Виктория?

– Значи не е просто съвпадение? – попита Ана, но по изражението на сестра си разбра какъв ще бъде отговорът.

– Не, между двете има някаква връзка. Лайла знае нещо, което не иска да ми разкаже. Или по-скоро иска, но като че ли не може. Вероятно затова в крайна сметка се съгласи да се видим, за да има някого, на когото да се довери. Но не успявам да я накарам да се чувства в безопасност, за да ми каже за какво става дума.

Ерика прокара объркано ръка през косата си.

– Уф, цяло чудо е, че част от продуктите тук не са изпълзели навън сами – каза Кристина, пъхнала глава в хладилника.

Ерика се обърна към Ана с поглед, който казваше, че не смята да се остави да бъде провокирана, а просто ще игнорира текущата операция по почистването.

– Може би първо трябва да изровиш малко повече информация сама – предложи Ана. Беше се отказала от опитите да погълне още едно парче от кифлата и сега просто отпиваше от кафето си.

– Знам, но докато Лайла мълчи, това е почти невъзможно. Останалите замесени ги няма. Луис е мъртва, както и майката на Лайла, Петер е изчезнал и вероятно също не е между живите. Сестрата на Лайла, изглежда, не знае нищо. Няма с кого другиго да говоря, защото всичко се е случвало между четирите стени на дома им.

– Как е умряла Луис?

– Удавила се е. С едно друго момиче са били приемни деца в едно и също семейство. Веднъж отишли да плуват и не се върнали. Намерили дрехите им на една скала, но телата им така и не се появили.

– Говорила ли си с приемните родители? – попита Кристина иззад вратата на хладилника и Ерика се сепна.

– Не, не съм се сетила за това. Те не са имали връзка със случилото се със семейство Ковалски.

– Но може Луис да е споделила нещо с тях. С тях или с някое от другите приемни деца.

– Да... – каза Ерика, която като че се почувства глупаво, задето се наложи свекърва ѝ да ѝ посочва нещо толкова очевидно.

– Мисля, че предложението на Кристина е добро – каза Ана бързо. – Къде живеят те?

– В Хамбургсунд, така че бих могла да отскоча до там, разбира се.

– Ние ще останем с децата. Ти тръгвай – каза Кристина.

Ана също се включи.

– И аз мога да остана известно време. Братовчедите си прекарват толкова весело заедно, че няма причина да бързам да се прибираме.

– Сигурни ли сте? – попита Ерика, макар вече да се беше изправила. – Но все пак ще е най-добре първо да се обадя и да проверя дали е окей да ги посетя.

– Тръгвай – каза Ана и махна с ръка. – Все ще си намеря някаква работа тук. Каквото е разхвърляно.

Ерика я възнагради със среден пръст.

* * *

Патрик стоеше пред бялата дъска в кухнята. Бяха се насъбрали твърде много неразплетени нишки и той изпитваше нужда да структурира всичко, което трябваше да свършат. Искаше да отиде подготвен на срещата в Гьотеборг, а докато го нямаше, разследването на вероятната смърт на Ласе трябваше да продължи. Стресиран, той си напомни да отпусне рамене и да си поеме няколко дълбоки глътки въздух. Преди две години здравата се изплаши, когато в един момент тялото му отказа и му се наложи да се лекува. Това му подейства като предупредителен сигнал. Дори да обичаш работата си, рано или късно силите ти свършват.

– Изправени сме пред две разследвания. И мисля да започнем с Ласе – каза той и написа името с големи букви, след което го подчерта.

– Говорих с Турбьорн, който ме увери, че е направил каквото може – каза Мартин.

– Да, предстои да видим какво ще излезе от това...

Патрик едва се овладя, като си припомни как шефът му съсипа местопрестъплението. За щастие, Мелберг се беше прибрал да си легне, така че днес поне нямаше да може да саботира разследването допълнително.

– Получихме разрешение от Терес да вземем кръвна проба от най-големия им син – добави Мартин. – Веднага щом са готови, резултатите ще бъдат сравнени с кръвта от кея.

– Добре. Още не можем да кажем с абсолютна сигурност, че кръвта е на Ласе, но предлагам засега да приемем, че той е бил убит на кея.

– Съгласен съм – каза Йоста.

Патрик погледна останалите и те също кимнаха.

– Помолих Турбьорн да погледне и колата на Ласе – каза Мартин. – В случай че той и убиецът са дошли заедно. Освен това експертите откриха следи от гуми на паркинга. Могат да се окажат полезни, ако трябва да докажем, че някой е бил там.

– Добра работа – каза Патрик. – Още не сме успели да вземем извлечение от мобилния оператор, но извадихме повече късмет с банката. Нали, Йоста?

Колегата му се прокашля.

– Да, с Аника прегледахме сметката му. Ласе редовно е правил депозити от по пет хиляди крони. А когато бях при Терес, тя ми каза, че дъщеря ѝ Тюра е открила тайно скривалище, където Ласе в различни моменти е съхранявал точно по пет хиляди крони в брой. Предположението ми е, че ги е държал там, докато му се удаде възможност да ги внесе.

– Терес има ли някаква представа откъде може да са идвали парите? – попита Мартин.

– Не. И доколкото можах да преценя, беше искрена.

– Нали е усещала, че той крие нещо от нея. Може да става дума за това – каза Патрик. – Трябва да разберем кой му е плащал и за какво.

– Сумата е била една и съща всеки път, което говори, че може да става дума за изнудване – каза Паула, която беше застанала до вратата.

Аника я бе попитала дали не иска да седне с тях на масата, но Паула искаше да е по-близо до телефона, в случай че Рита ѝ се обади във връзка с Лиса.

– Какво имаш предвид? – попита Йоста.

– Ами, ако беше изкарвал пари от залагания например, сумата нямаше да е еднаква. Същото важи и ако е получавал заплащане за някаква допълнителна работа. Тогава сигурно биха му плащали на час и възнаграждението всеки път би било различно. При изнудване обаче може да се очаква, че ще получава определено количество пари в брой през равни интервали.

– Мисля, че Паула може да има право – каза Йоста. – Може би Ласе е изнудвал някого, на когото в крайна сметка му е писнало.

– В такъв случай въпросът е за какво може да е ставало дума. Семейството му, изглежда, не знае нищо, така че трябва да разширим кръга и да говорим с познатите на Ласе, за да видим дали някой от тях не знае нещо.

Патрик се замисли, след което добави:

– Разпитайте и местните. В случая говорим за моите съседи, които живеят в къщите на улицата, която води нагоре към Селвик. По това време на годината трафикът не е натоварен и има предостатъчно хора, които надничат любопитно иззад пердетата.

Записа задачите върху дъската. После щяха да ги разпределят, в момента искаше просто да има черно на бяло всичко, което трябва да се свърши.

– Добре, тогава да минем към случая на Виктория. Утре сутринта имаме среща в Гьотеборг с представители на всички замесени управления. Аника, благодаря, че помогна за организацията.

– Няма защо. Не беше толкова трудно. Всички реагираха много позитивно и по-скоро се учудиха как никой не се е сетил за това по-рано.

– По-добре късно, отколкото никога. Какво ново сме научили от последния път?

– Най-интересното е това, че според брата на Виктория тя е имала връзка с Юнас Першон – каза Йоста.

– Някой друг освен Рики потвърди ли го? – попита Мартин. – И какво каза Юнас?

– Не. А Юнас отрича, естествено, но мисля, че не казва истината. Мислех си да поразпитам момичетата в конюшнята. Такова нещо не би могло да се опази в тайна.

– Говори ли със съпругата му? – попита Патрик.

– Предпочитам да отложа разговора с Марта, докато научим повече. Ако все пак не е вярно, може да забъркаме голяма каша.

– Съгласен съм. Но рано или късно ще се наложи да говорим и с нея.

Паула се прокашля.

– Извинявайте, но не разбирам защо това е от интерес за разследването. Нали търсим човек, който е отвличал момичета и в други краища на Швеция, не само тук.

– Ами – каза Патрик, – извършителят би могъл да живее както някъде другаде, така и тук, нали? Ако Юнас нямаше алиби, напълно възможно би било и той да е отговорен за изчезването ѝ. Но може би ще се окаже, че Виктория изобщо не е имала връзка с него, а с някого другиго, и че именно този някой я е отвлякъл. Чисто и просто трябва да разберем как е влязла в контакт с похитителя и кое е нещото, което я е направило уязвима. Би могло да е всичко. Знаем също, че някой е наблюдавал къщата на семейството. Ако извършителят я е следил известно време, преди да я отвлече, значи нищо чудно да е постъпил така и с другите момичета. А това би означавало, че личният им живот може да е повлиял на избора му.

– Освен това е получавала писма с не особено приятни послания – каза Йоста и се обърна към Паула. – Рики ги е открил, но ги е изхвърлил, за жалост. Притеснявал се е да не ги видят техните.

– Разбирам го – каза тя. – Звучи смислено.

– Какво става с фаса? – попита Мартин.

– Още нищо – отговори Патрик. – А и трябва да имаме с какво да го сравним. Какво още?

Огледа се наоколо. Имаше чувството, че въпросителните стават все повече. Спря погледа си върху Паула и изведнъж си спомни – тя и Мартин бяха споменали, че имали да им съобщят нещо. И действително Мартин седеше като на тръни, затова Патрик му кимна.

– Да – каза Мартин. – Паула нали се чудеше защо раните на Виктория ѝ се струват познати.

– Затова и прекара толкова часове в архива – каза Патрик и усети как любопитството му се пробужда, щом видя розите, разцъфтели по бузите на Паула.

– Да, само че бях тръгнала по грешна следа. Това, което търсех, не беше в архива, но си знаех, че съм го виждала някъде.

Тя застана до Патрик, за да не принуждава останалите да се въртят по местата си, ако искат да я виждат.

– Мислеше, че е нещо от някое старо разследване – каза Патрик, като се надяваше Паула скоро да изплюе камъчето.

– Точно. И докато бях в кабинета на Мартин и разглеждах рафта му с книги, се сетих. Беше случай, за който съм чела в Скандинавската криминална хроника33.

Патрик усети как пулсът му се ускорява.

– Продължавай – каза той.

– Преди двайсет и седем години, една събота вечер през месец май младата и наскоро омъжена Ингела Ериксон изчезнала от дома си в Хултсфред. Била само на деветнайсет, а мъжът ѝ веднага бил заподозрян, понеже преди бил малтретирал както бивши приятелки, така и Ингела. Изчезването ѝ и последвалото полицейско разследване получили огромен отзвук в пресата, защото се случило така, че по онова време вечерните вестници пишели много за домашното насилие над жени. А когато открили Ингела мъртва в една горичка зад къщата им, това било пиронът в ковчега на мъжа ѝ. Установили, че е загинала преди известно време, но тялото било достатъчно запазено, за да си личат ужасните мъчения, на които е била подложена. Мъжът ѝ бил осъден за убийството, но продължил да твърди, че е невинен чак до смъртта си пет години по-късно в затвора. Убил го друг затворник, след като се скарали за комарджийски дълг.

– И каква е връзката? – попита Патрик, макар вече да се досещаше какво ще чуе.

Паула разтвори книгата, която държеше в ръка, и посочи откъса, където бяха описани раните на Ингела. Патрик се наведе и зачете. На практика ставаше дума за същите наранявания, каквито бе имала и Виктория.

– Е? – попита Йоста, дръпна книгата и прочете набързо написаното. – По дяволите.

– Да, може да се каже. Изглежда, си имаме работа с извършител, който е бил активен значително по-дълго, отколкото си мислехме.

– Или е copycat34 – каза Мартин.

В стаята настана абсолютна тишина.

33 Шведски годишник, в който се описват наскоро разрешени криминални случаи от скандинавските страни. – Б. пр.

34 Имитатор (англ.). – Б. пр.

* * *

Хелга погледна към Юнас, който седеше до кухненската маса. Чуваха как Ейнар ръмжи и се върти в леглото си на горния етаж.

– Какво искаха от полицията?

– Йоста просто искаше да ме пита нещо – каза Юнас и разтърка лицето си с ръка.

Тя усети как стомахът ѝ се свива. През последните месеци буреносните облаци се сгъстяваха все повече около нея и тревогата я задушаваше.

– Какво? – настоя тя и седна срещу него.

– Нищо особено. Просто едно нещо за обира.

Острият му тон я нарани. Обикновено не ѝ отговаряше толкова рязко. Въпреки че имаха неизказано споразумение да не говорят за определени неща, Юнас никога преди не бе използвал такава интонация. Хелга се загледа в ръцете си. Бяха набръчкани и напукани, като ръцете на майка ѝ. Кога се бяха променили толкова? Сега за пръв път се замисляше за това, както си седеше на кухненската маса, а светът, който така старателно бе изградила, бавно се сриваше. Не можеше да допусне това да се случи.

– Как е Моли? – попита вместо това.

Трудно ѝ беше да скрие неодобрението си. Юнас не търпеше и най-малката критика по адрес на дъщеря си, но на Хелга понякога ѝ се щеше да разтърси разглезената мома и да я накара да разбере какъв късмет има и колко е привилегирована.

– Вече е окей – каза той и придоби по-бодро изражение.

Сърцето ѝ се сви. Знаеше, че няма право да ревнува от Моли, но въпреки това ѝ се искаше Юнас да я гледа със същата любов, с която гледаше дъщеря си.

– В събота ще ходим на друго състезание – каза той, като избягваше да среща погледа ѝ.

– Наистина ли мислите да го направите? – попита тя и сама чу колко жално звучи.

– С Марта сме единодушни.

– Марта, та Марта! Ще ми се никога да не се бяхте срещали. Трябваше да си останеш с Терес. Тя беше сладко момиче. Сега всичко щеше да е различно!

Юнас я погледна шокирано. Никога не я беше чувал да повишава тон или поне не откакто беше малък. Хелга разбираше, че трябва да си замълчи и да продължи да живее така, както бе живяла през всички тези години, за да може да се справя с реалността. Но сякаш я бе обладала някаква чужда сила.

– Тя съсипа живота ти! Влезе в семейството ни и оттогава се храни с теб като паразит, храни се с нас, тя...

Шамарът я накара да замълчи и тя се хвана смаяна за бузата. Очите ѝ се напълниха със сълзи. Не само заради болката. Знаеше, че е прекрачила границата и че няма връщане назад.

Без да я поглежда, Юнас излезе от кухнята. Щом чу входната врата да се тряска, Хелга разбра, че вече не може да гледа мълчаливо отстрани. Това време беше отминало.

* * *

– Стегнете се, момичета!

Гласът ѝ раздразнено прокънтя в конюшнята. Момичетата бяха като на тръни и Марта искаше да е така. Ако не изпитваха известен страх, нямаше да научат нищо.

– Какво правиш, Тиндра?

Тя се вторачи в русото момиче, което се мъчеше да преодолее едно от препятствията.

– Фанта не иска. Постоянно натиска удилото.

– Решаваш ти, не конят. Не го забравяй.

Марта се зачуди колко ли пъти го бе повтаряла. После премести погледа си върху Моли, която държеше Сироко под пълен контрол. Изгледите за състезанието бяха добри. Бяха добре подготвени, въпреки всичко.

В същия момент Фанта за трети път отказа да се подчини на Тиндра и търпението на Марта започна да се изчерпва.

– Не разбирам какво ви има днес. Или се концентрирайте, или прекратяваме урока.

Със задоволство видя как ученичките ѝ пребледняха. Намалиха темпото, насочиха се към средата на манежа и спряха пред нея.

Една от тях се прокашля.

– Молим за извинение. Но чухме за бащата на Тюра... за доведения ѝ баща.

Значи това беше обяснението за изнервената обстановка. Трябваше да се сети, но веднага щом влезеше в конюшнята, забравяше за околния свят. Сякаш всичките ѝ мисли и спомени биваха изтласквани встрани. Оставаха само звуците, издавани от конете, миризмата им и уважението, с което я посрещаха. А то беше безкрайно по-голямо от уважението, което демонстрираха хората. Включително и момичетата тук.

– Случилото се е ужасно и напълно разбирам, че сте съпричастни с Тюра, но тук не е мястото за такива чувства. Ако не можете да спрете да мислите за това и се оставяте да ви влияят други неща освен случващото се в момента, тук, на манежа, можете направо да слизате от конете и да се прибирате.

– Аз нямам проблеми с концентрацията – каза Моли. – Видя ли как взех високото препятствие преди малко?

Другите момичета не можаха да се сдържат и завъртяха очи. Дъщеря ѝ нямаше усет за това кои от мислите си е удачно да кажеш на глас и кои не. Това беше странно. Самата Марта винаги бе владяла това изкуство до съвършенство. Изговорените думи не можеха да се вземат обратно, а погрешното впечатление не можеше да се поправи. Не разбираше как Моли може да е толкова безразсъдна.

– И какво, медал ли искаш? – каза тя.

Моли посърна и Марта видя зле прикритото злорадство на останалите момичета. Тъкмо това целеше. Моли никога нямаше да стане истински победител, ако не изпитваше желание за отмъщение. Именно това не разбираше Юнас. Галеше я с перо, глезеше я и по този начин унищожаваше шансовете ѝ да се научи да оцелява.

– Моли, смени си коня с Тиндра. Да видим дали ще продължиш да се справяш толкова добре, или заслугата е на коня.

Моли като че се канеше да възрази, но не го направи. Със сигурност добре си спомняше за пропуснатото състезание и не искаше да рискува. Родителите ѝ все още имаха власт над нея и в крайна сметка тя го съзнаваше.

– Марта?

Чу гласа на Юнас откъм трибуната и се обърна. Той я подкани с жест да отиде при него, а изражението му я накара да побърза.

– Продължавайте, сега се връщам – каза тя на момичетата и се качи по стълбите.

– Има нещо, за което трябва да поговорим – каза Юнас и разтърка ръката си.

– Не може ли по-късно? Сега имам урок – отвърна Марта, но си личеше какъв ще е отговорът.

– Не – каза той. – Трябва да говорим сега.

Двамата излязоха навън, съпроводени от шума на конете.

* * *

Ерика зави пред закусвалнята в Хамбургсунд. Пътят от Фелбака беше красив и тя се бе насладила на краткото спокойствие в колата. Когато се обади и обясни какво иска, господин и госпожа Валандер се поколебаха. Известно време обсъждаха предложението ѝ, докато Ерика чакаше на слушалката и слушаше неясния им разговор. Накрая те се съгласиха да се срещнат с нея, но не в дома им, а в едно кафе в градчето.

Видя ги веднага щом влезе вътре и бързо се насочи към масата им. Те се изправиха и я поздравиха смутено. Тони, мъжът в семейството, беше висок и силен, имаше големи татуировки по предмишниците и беше облечен с карирана риза и сини работни панталони. Съпругата му Берит беше толкова дребна, колкото Тони беше едър, но тънкото ѝ тяло изглеждаше жилаво и силно, а лицето ѝ бе загрубяло от времето.

– О, вече сте си взели кафе, пък аз мислех да ви почерпя – каза Ерика и кимна към чашите им.

На един поднос до тях имаше две полуизядени мазарини35.

– Да, малко подранихме – каза Тони. – И няма да ни черпиш.

– Но сигурно на самата теб ти се пие кафе, така че отиди и си вземи една чаша – каза Берит дружелюбно.

Ерика инстинктивно хареса двойката. „Надеждни“ бе първата дума, с която би ги описала. Отиде до касата и си поръча кафе и датски сладкиш, след което се настани при семейство Валандер.

– Между другото, защо предпочетохте да се срещнем тук? Можех да отида направо до вас и да ви спестя неудобството да се разкарвате дотук – каза тя и отхапа от вкусния, прясно изпечен сладкиш.

– Не, сметнахме, че не е много подходящо – каза Берит и сведе поглед към покривката. – Вкъщи е толкова разхвърляно и окаяно. Не бихме могли да поканим човек като теб у дома.

– Наистина не е трябвало да се притеснявате – каза Ерика.

Сега беше неин ред да се смути. Мразеше, когато се отнасяха с нея като с различен, дори по-значим човек, само защото от време на време се появяваше по телевизията или вестниците.

– Какво искаш да знаеш за Луис? – попита Тони, давайки ѝ възможност да се измъкне от неудобната ситуация.

Ерика го погледна с благодарност и отпи от кафето си, преди да отговори. Беше ароматно и силно.

– Ами най-напред се чудя как е станало така, че Луис се е озовала при вас. Брат ѝ все пак е отишъл при баба им.

Берит и Тони се спогледаха, сякаш за да решат кой да отговори на въпроса. В крайна сметка Берит каза:

– Така и не разбрахме защо бабата не взе и двете деца. Може би чисто и просто не е имала сили. А Луис беше пострадала по-зле от брат си. Във всеки случай получихме съобщение от общината, че седемгодишно момиче е претърпяло травма и спешно се нуждае от нов дом. Дойде при нас право от болницата. Естествено, после разбрахме повече за обстоятелствата от служителя в социалната служба.

– Как беше Луис, когато дойде при вас?

Тони сключи ръце върху масата и се наведе напред. Спря погледа си на някаква точка зад Ерика и като че се пренесе назад във времето, до годината, в която бяха приели Луис.

– Беше слаба като клечка и по цялото ѝ тяло имаше рани и синини. Но в болницата я бяха изкъпали и подстригали, така че не изглеждаше толкова подивяла като на снимките.

– Беше сладка, много сладка – каза Берит.

Тони кимна.

– Да, няма две мнения. Но имаше нужда да качи малко килограми и да оздравее както телом, така и духом.

– Беше мълчалива. Първите няколко месеца не успяхме да изкопчим нищо от нея. Просто седеше и ни наблюдаваше.

– Изобщо ли не продумваше?

Ерика се зачуди дали не трябва да си води бележки, но реши просто да слуша внимателно и после да запише всичко по памет. Понякога пропускаше нюансите в казаното, ако се съсредоточеше твърде много върху това да записва всичко.

– Само отделни думи. Благодаря, жадна, изморена. Такива неща.

– Но говореше с Тес – вметна Берит.

– Тес? Другото момиче, което е живеело с вас?

– Да, Тес и Луис веднага се сприятелиха – каза Тони. – Вечер ги чувахме през стената как лежат и си приказват. Затова предполагам, че просто не е искала да говори с нас. Луис не правеше нищо, което не иска.

– Какво имаш предвид? Непослушна ли беше?

– Не, всъщност в известен смисъл беше доста спокойно дете – каза Тони и се почеса по голото теме. – Не знам как точно да го обясня.

Той погледна Берит колебливо.

– Никога не спореше, но ако човек я помолеше да направи нещо, което не иска, тя просто излизаше от стаята. Нямаше значение дали ще ѝ се развикаш, думите просто минаваха през нея. Пък и заради всичко, през което беше преминала, ни беше трудно да се държим с нея толкова твърдо, колкото може би е трябвало.

– Да, сърцата ни се късаха за нея – каза Тони и погледът му потъмня. – Как може някой да се отнесе така с едно дете?

– Впоследствие стана ли по-разговорлива? Дотолкова, че да разкаже нещо за родителите си или за случилото се?

– Да, започна да говори все повече – каза Берит. – Но не може да се каже, че е била чак разговорлива. Рядко самата тя разказваше нещо. Отговаряше, като се обърнеш към нея, но избягваше да те гледа в очите и така и не ни се довери. Може би е разказала за преживяното на Тес. Бих могла да си го представя. Те двете сякаш живееха в свой собствен свят.

– Каква е историята на Тес? Защо е дошла при вас? – попита Ерика и налапа последната хапка от сладкиша.

– Беше останала сираче след тежко детство – каза Тони. – Баща ѝ никога не е бил част от живота ѝ, а майка ѝ била наркоманка и починала от свръхдоза. Тес дойде при нас точно преди Луис. Бяха на една възраст и изглеждаха почти като сестри. Много се радвахме, че се сприятелиха. Помагаха ни много с животните, а нужда имаше. Две години поред извадихме лош късмет с болни животни и други проблеми във фермата. Още два чифта ръце се оказаха безценни, а и двамата с Берит смятаме, че работата е добър начин да се излекува душата.

Той хвана ръката на съпругата си и я стисна. Размениха си бърза усмивка и Ерика изпита топло чувство, виждайки силната им всекидневна любов, която се бе запазила въпреки дългия съвместен живот. Искаше след години двамата с Патрик да се чувстват по същия начин и вярваше, че ще бъде така.

– Освен това си играеха заедно – добави Берит.

– Да, циркът – каза Тони и очите му проблеснаха при спомена.

– Това беше любимото им занимание, да си играят на цирк. Нали бащата на Луис е бил цирков артист, сигурно това е разпалило въображението им. Направиха си малък манеж в плевнята и там се занимаваха с всякакви номера. Веднъж ги заварих да опъват въже. Лудетините мислеха да се упражняват да ходят по него. Вярно, отдолу имаше сено, но въпреки това можеха сериозно да пострадат, така че ги спряхме. Помниш ли, че момичетата искаха да ходят по въже?

– Да, какво ли не им хрумваше понякога. Животните също бяха важни за тях. Спомням си, когато една от кравите ни беше болна и момичетата останаха да бдят над нея цяла нощ, но тя в крайна сметка почина на разсъмване.

– Никога ли не са ви създавали проблеми?

– Не, не и те двете. При нас са идвали и други деца, които са ни създавали значително по-сериозни грижи. Тес и Луис едва ли не се грижеха сами за себе си. Понякога имах чувството, че се откъсват малко от реалността и че така и не успяваме да достигнем до тях. Но, изглежда, се чувстваха добре и в безопасност. Дори спяха заедно. Понякога надничах в стаята им и винаги ги виждах да лежат една срещу друга, прегърнати.

Берит ѝ се усмихна.

– Бабата на Луис идвала ли е да я види?

– Веднъж. Мисля, че тогава Луис беше на около десет...

Тя погледна мъжа си, който кимна.

– Как мина посещението? Какво се случи?

– Мина...

Берит отново погледна Тони, който сви рамене и пое щафетата.

– Не се случи нищо особено. Седнаха в кухнята, а Луис не издаде и звук. Баба ѝ също не говореше много. Само се гледаха. Помня, че Тес се въртеше отвън и се мусеше. Бабата на Луис предпочиташе да се видят насаме, но аз настоях да присъствам и тя неохотно се съгласи. По това време Луис вече беше с нас от три години. Носехме отговорност за нея, а нямах представа как ще реагира на появата на баба си. Срещата сигурно е събудила неприятни спомени, но това всъщност не си пролича. Двете просто седяха една срещу друга. Ако трябва да съм честен, не разбирам защо баба ѝ дойде.

– Петер не беше ли с нея?

– Петер? – попита Тони. – Имаш предвид малкия брат на Луис? Не, беше само баба ѝ.

– А Лайла? Тя обаждаше ли се понякога?

– Не – каза Берит. – Така и не се свърза с нас. Беше ми безкрайно трудно да си го обясня. Как можеше да е толкова студенокръвна, че дори да не се поинтересува как е дъщеря ѝ?

– Луис питаше ли за нея?

– Не, никога. Както казах, никога не говореше за предишния си живот и не сме я и притискали. Поддържахме връзка с един детски психолог, който ни препоръча да я оставим да проговори, когато е готова. Естествено, задавахме ѝ въпроси. Все пак искахме да знаем как се чувства.

Ерика кимна и обви ръце около чашата кафе, за да се стопли. Всеки път щом вратата се отвореше, вътре нахлуваше студен вятър и я изстудяваше.

– Какво стана после, в деня, когато изчезнаха? – попита тя предпазливо.

– Студено ли ти е? Можеш да вземеш жилетката ми, ако искаш – предложи Берит и Ерика разбра защо двамата бяха отворили вратите на дома си за толкова много приемни деца през годините. Изглежда бяха невероятно грижовни хора.

– Не, благодаря, няма нужда – каза Ерика. – Но мислите ли, че ще имате сили да ми разкажете за онзи ден?

– Минаха се толкова много години, така че няма проблем – отговори Тони, но Ерика видя как на лицето му пада сянка при спомена за гибелния летен ден.

Беше чела за станалото в полицейския доклад, но беше съвсем друго да чуеш как някой от замесените преразказва събитията.

– Беше четвъртък, юли месец. Не че е от значение кой ден от седмицата е било...

Гласът на Тони секна и Берит сложи нежно ръката си върху неговата. Той прочисти гърло и продължи.

– Момичетата казаха, че отиват да плуват. Не се притеснихме, те често излизаха сами. Понякога ги нямаше по цял ден, но винаги се прибираха вечер, като огладнееха. Но не и този път. Чакахме ли, чакахме, но тях ги нямаше. Към осем часа започнахме да подозираме, че нещо се е случило. Тръгнахме да ги търсим и след като не ги открихме, се обадихме в полицията. На следващата сутрин намериха дрехите им при някакви скали.

– Полицията ли ги намери?

– Бяха организирали спасителна група, един от доброволците попаднал на дрехите – каза Берит и изхлипа.

– Силните течения трябва да са ги повлекли навътре. Телата не се появиха... Ужасна трагедия.

Тони сведе поглед. Видно беше колко дълбоко им е повлияла случката.

– Какво стана после?

Сърцето на Ерика се сви, щом си представи как момичетата са се борили срещу течението.

– Полицията проведе разследване и установи, че явно става въпрос за злополука. Ние... дълго време винихме себе си. Но момичетата все пак бяха на петнайсет и можеха да се грижат за себе си. С годините осъзнахме, че не сме виновни. Никой не би могъл да предвиди какво ще се случи. Двете бяха живели в плен достатъчно дълго, така че ги оставяхме да тичат на свобода още откакто дойдоха при нас.

– Мъдро – каза Ерика и се зачуди дали приемните деца, живели при Берит и Тони, осъзнаваха какъв късмет са извадили.

Изправи се и протегна ръка напред.

– Благодаря, че отделихте време да се срещнете с мен. Наистина го оценявам и съжалявам, ако съм съживила някои тежки спомени.

– Съживи и хубави спомени – каза Берит и стисна сърдечно ръката ѝ. – Имахме привилегията да се грижим за много деца през годините и всички оставиха своя отпечатък. Тес и Луис бяха специални и не са забравени.

35 Шведски сладки от бутертесто с бадемов пълнеж и бяла глазура. Кръстени са на кардинал Мазарини. – Б. пр.

* * *

У дома беше станало толкова тихо. Сякаш празното мястото, оставено от Виктория, изпълваше къщата и тях самите и заплашваше да ги взриви отвътре.

Правеха неловки опити да споделят мъката, започваха да говорят за Виктория, но спираха насред спомена и оставяха думите да се носят в нищото. Как би могъл животът отново да бъде същият?

Рики знаеше, че е само въпрос на време от полицията да дойдат отново. Йоста вече звъня, за да провери повторно дали наистина не са видели някой подозрителен човек наоколо в дните и седмиците преди изчезването на Виктория. Очевидно бяха получили информация, че някой е наблюдавал къщата им по това време. Рики беше наясно, че ще искат да попитат мама и татко дали знаят нещо за връзката на Виктория с Юнас или за писмата, които бе намерил. В известен смисъл това би било облекчение. Беше тежко да скърби и в същото време да носи тайната със съзнанието, че родителите му не знаят всичко.

– Ще ми подадеш ли картофите?

Татко протегна ръка, без да го погледне в очите. Рики вдигна тенджерата и му я подаде. Единствените разговори, които водеха понастоящем, бяха такива. За прости, делнични неща.

– Искаш ли моркови?

Мама му подаде купата. Ръката ѝ допря неговата и тя я дръпна рязко, все едно се е опарила. Толкова ги болеше, че едва издържаха да се докосват.

Погледна родителите си, седнали срещу него на масата в кухнята. Мама приготви вечерята, но го направи без желание, така че видът на храната беше също толкова безнадежден, колкото и вкусът ѝ. Седяха мълчаливо, всеки потънал в собствените си мисли. Скоро полицията щеше да дойде и да наруши тишината. Рики си даде сметка, че той трябва да е този, който да разкаже на мама и татко. Пое си дъх.

– Има нещо, което трябва да ви кажа. За Виктория...

Приборите им спряха във въздуха и родителите му го погледнаха така, както не го бяха гледали от дълго време насам. Сърцето му заби бързо в гърдите, а устата му пресъхна, но той си наложи да продължи. Разказа за Юнас, за караницата в конюшнята, за това как Виктория избяга, както и за писмата с грозните думи и епитети.

Изслушаха го внимателно, след което мама сведе поглед. Но Рики успя да види странен блясък в очите ѝ. Мина известно време, преди да разбере какво означаваше той.

Майка му вече знаеше.

* * *

– Значи не е убил съпругата си? Или го е направил? – попита Рита и сви вежди, слушайки търпеливо Паула.

– Осъден е за убийството, но през цялото време е твърдял, че е невинен. Не успях да се свържа с човек, който е работил по случая, но ми пратиха част от материалите от разследването по факса, а освен това прочетох доста статии във вестниците. В действителност доказателствата са били само косвени.

Паула обикаляше из кухнята и люлееше Лиса, докато говореше. За момента дъщеря ѝ беше напълно спокойна, което щеше да се промени веднага щом Паула спреше да се движи. Замисли се кога за последно бе успяла да се нахрани, без да се наложи да става от масата.

Йохана ѝ хвърли един поглед и Паула си каза наум, че може би всъщност бе ред на партньорката ѝ да поноси дъщеря им. Никъде не беше казано, че Паула е по-подходяща за целта само защото тя я е родила.

– Сядай долу – викна Йохана на Лео, който упорито се изправяше в стола си за хранене между всеки две хапки.

– Боже господи, ако и аз ядях толкова, щях да съм слаб като вейка – отбеляза Мелберг и намигна на Лео.

Йохана въздъхна.

– Моля те, Бертил, трябва ли да го насърчаваш? И без това достатъчно трудно се поддава на възпитание.

– Какво лошо има, ако малкият спортува малко между хапките? Би трябвало всички да го правим. Гледай.

Мелберг лапна една хапка, стана от стола, седна и после повтори. Лео се засмя високо.

– Не можеш ли да му направиш забележка? – примоли се Йохана на Рита.

Паула усети как я напушва смях. Знаеше, че Йохана ще побеснее, но не можа да се сдържи. Разсмя се така, че ѝ потекоха сълзи. Стори ѝ се, че дори Лиса се усмихна. Рита също се разсмя и окуражена от реакцията на публиката, започна да става и сяда в такт с Лео и Мелберг.

– Какви грехове съм извършила в предишния си живот, та да се озова в такава компания? – въздъхна Йохана, но и нейните устни се извиха нагоре. – Добре тогава, правете каквото искате. Така и така вече съм изгубила надежда, че от това дете ще излезе нормален човек.

Тя се наведе напред и със смях целуна Лео по бузата.

– Искам да науча повече за това убийство – каза Рита, когато смеховете в кухнята постихнаха. – Ако не е имало доказателства, как биха могли да го осъдят? В Швеция не вкарваме хората в затвора за неща, които не са извършили, нали?

Паула се усмихна на майка си. Още откакто бе дошла от Чили през седемдесетте, Рита боготвореше Швеция, а страната трудно би могла да отговори на идеализираните ѝ представи. Освен това беше взела присърце всички традиции и празнуваше шведските празници с плам, какъвто дори на Шведските демократи36 би се сторил малко пресилен. През повечето дни готвеше специалитети от родната им страна, но по време на Мидсомар и останалите празници в хладилника трудно можеше да се намери нещо различно от херинга.

– Както казах, има косвени доказателства, които сочат, че е бил виновен, но не... Как да го обясня?

Мелберг прочисти гърло.

– Косвено доказателство е юридически термин за определени обстоятелства, които нямат тежестта на факти, но все пак могат да доведат до оправдаването или осъждането на обвиняемия.

Паула го зяпна. По-скоро бе мислила на глас и последното, което очакваше, беше отговор на въпроса си, при това смислен.

– Точно така. И в този случай може да се каже, че мъжът на Ингела е имал минало, което е повлияло на присъдата. Негови бивши гаджета, както и приятелки на Ингела са свидетелствали, че той често се държи агресивно. Освен това на няколко пъти е малтретирал Ингела и е заплашвал, че ще я убие. Не е имал алиби за времето, когато е изчезнала, а тялото е било намерено в гората близо до дома им. И да, сметнали са, че случаят е ясен.

– Но вие не мислите така? – попита Йохана и избърса устата на Лео.

– Все още е невъзможно да се каже. Но нараняванията са изключително характерни. А и през годините са се надигали гласове в защита на мъжа на Ингела. Твърдели, че той казва истината и че заради нежеланието на полицията да тръгне по други следи, истинският убиец е на свобода.

– Възможно ли е някой друг да е чул да се говори за това убийство и да е решил да направи същото? – попита Рита.

– Да, точно това предположи Мартин по време на съвещанието. Оттогава са минали почти трийсет години, така че е по-вероятно някой да имитира мъченията, отколкото същият убиец внезапно да се е завърнал.

След като хвърли поглед към Лиса, която изглеждаше дълбоко заспала, Паула седна до масата. Трябваше да яде, прегърнала дъщеря си.

– Във всеки случай си струва да разгледаме случая – каза Мелберг и си сипа втора порция. – Мисля тази вечер да прочета материалите от разследването и утре да ги представя по време на срещата в Гьотеборг.

Паула потисна дълбока въздишка. Мелберг сигурно щеше да обере лаврите от откритието ѝ.

36 Дясна популистка партия. – Б. пр.

* * *

Патрик влезе в кухнята и се огледа ококорено.

– Да не е идвала фирма за почистване? А, вярно, мама и Строителя Боб бяха тук – каза той и целуна Ерика по бузата. – Просто ми кажи какви са пораженията. Колко неща е поправил?

– Не искаш да знаеш – отговори тя.

– Толкова ли е зле?

Патрик седна с въздишка, а децата се втурнаха към него и се хвърлиха в прегръдките му. След което изчезнаха също толкова бързо, колкото се бяха появили. По телевизията даваха „Булибумпа“.

– Откога зеленият дракон стана по-предпочитан от мен? – каза Патрик с крива усмивка.

– О, отдавна – отвърна Ерика, наведе се и го целуна по устата. – Но аз все още предпочитам теб пред всички останали.

– С изключение на Брад Пит, нали?

– За жалост. Никога няма да надминеш Брад Пит.

Тя му намигна и отвори шкафа, за да извади чаши, а Патрик се изправи и ѝ помогна да сложи масата.

– Как върви, между другото? Стигнахте ли донякъде?

Той поклати глава.

– Още не. Техническите анализи изискват известно време. Знаем единствено, че някой през равни интервали е плащал на Ласе по пет хиляди крони.

– Изнудване?

Патрик кимна.

– Да, засега това е теорията ни. Опитваме да не се придържаме само към нея, но изглежда доста вероятно Ласе да е изнудвал някого, на когото накрая му е омръзнало. Въпросът е кого. За момента нямаме представа.

– А как е настроението преди срещата утре?

Ерика разбърка съдържанието на тенджерата, която стоеше на печката.

– Добре сме се подготвили. Но днес Паула откри нещо. Случаят може да има връзка с едно убийство в Хултсфред отпреди двайсет и седем години. Ингела Ериксон.

– Жената, която била измъчвана и убита от мъжа си? – попита Ерика и го зяпна. – По какъв начин е свързано това с вашия случай?

– Вярно, забравих, че си в час с шведската криминална история. Значи би трябвало да си спомняш как е била измъчвана?

– Не, знам само, че мъжът ѝ я обезобразил и после хвърлил тялото близо до дома им. Сега кажи каква е връзката.

Ерика не можеше да скрие вълнението в гласа си.

– Ингела Ериксон е имала абсолютно същите рани като Виктория.

За миг в кухнята настана тишина.

– Шегуваш ли се? – каза Ерика след това.

– Не, за жалост – отвърна Патрик и подуши въздуха. – Какво има за вечеря?

– Рибена чорба – каза Ерика и започна да сипва супа в купичките на масата, но Патрик видя, че мислите ѝ са другаде. – Или мъжът ѝ е бил невинен и същият убиец е отвлякъл момичетата, или някой е копирал подхода му. Или е чисто съвпадение.

– Не вярвам в съвпадения.

Ерика седна на масата.

– Аз също. Ще повдигнете ли въпроса на срещата утре?

– Да, нося си копия от материалите. Мелберг също каза, че ще прочете за случая.

– Вие двамата ли ще пътувате?

Ерика пробва предпазливо супата.

– Да, тръгваме рано сутринта. Срещата започва още в десет.

– Надявам се, че ще даде резултат – каза тя и задържа погледа си върху него. – Изглеждаш изморен. Знам, че е важно да разрешите случая бързо, но трябва да се грижиш за себе си.

– Правя го. Знам къде е границата. Като говорим за умора, как мина днес с Ана?

Ерика се замисли как да отговори.

– Честно казано, не знам. Имам чувството, че не достигам съвсем до нея. Тя сякаш се е укрила в чувството си за вина и не знам как да я накарам да се върне в реалността.

– Може би не на теб се пада да го правиш – каза той, но знаеше, че Ерика няма да се вслуша в думите му.

– Ще говоря с Дан – каза тя, като по този начин даде знак, че разговорът за Ана е приключил.

Патрик схвана и не зададе повече въпроси. Притеснението за сестра ѝ тежеше на Ерика и ако тя искаше да говори за това, щеше да го направи. Дотогава трябваше да я остави да размишлява сама.

– Между другото, ще ми трябва кризисна терапия – каза тя и сипа още рибена чорба в купичките им.

– Аха, защо? Какво е казала мама?

– Този път Кристина е невинна. И ще ми трябва не просто кризисна терапия. Вероятно ще се наложи изтриване на паметта, след като видях Мелберг почти гол сутринта.

Патрик не можа да се въздържи – обзе го такъв пристъп на смях, че в носа му влезе супа.

– Да, никой от нас няма да забрави тази гледка. Нали споделяме и радост, и тъга... Само опитай да не си го представяш, докато правим секс.

Ерика го погледна ужасена.

Удевала, 1974

Границата на нормалното започваше да избледнява. Лайла виждаше и разбираше това, но все пак не можеше да устои на изкушението от време на време да се покорява на волята на Владек. Знаеше, че не е правилно, но понякога ѝ се искаше за кратко да се престори, че водят нормален живот.

Историите на Владек продължаваха да ги омагьосват. В тях необичайното се преплиташе с обичайното, ужасяващото с фантастичното. Често се събираха около кухненската маса и палеха само една малка лампа. В сумрака можеха да се вживеят в разказите. Чуваха аплодисментите на публиката, виждаха въжеиграчите да се носят високо горе, смееха се на клоуните и хитроумията им, прехласваха се по цирковата принцеса, която с грация и ловкост пазеше равновесие на гърба на коня, а той препускаше в кръг, нагизден с пера и пайети. Но преди всичко виждаха Владек и лъвовете на манежа. Виждаха го как стои изправен, силен и горд, властващ над дивите животни. Не защото държеше камшик в ръка, както си мислеше публиката, а защото лъвовете го уважаваха и обичаха. Разчитаха на него и затова му се подчиняваха.

Главният му номер, неговото гранде финале, беше, когато наглед безстрашно пъхаше главата си в пастта на един от лъвовете. В този миг публиката седеше притихнала, без да може да повярва, че това се случва наистина. Номерът с огъня също беше ефектен. Светлините на манежа изгасваха, а сред зрителите плъзваше тревога. Мисълта за животните там долу – животни, които виждаха в тъмното и може би считаха публиката за дивеч – ги караше да хванат ръката на съседа си по място. После на манежа светваха хипнотизиращи горящи обръчи, които рязко разпръскваха мрака. А лъвовете преодоляваха страха си от огъня и скачаха елегантно през тях, защото се доверяваха на укротителя си, който им нареждаше да изпълнят номера.

Лайла седеше, слушаше и копнееше за нещо, което да разпръсне нейния собствен мрак. За да може отново да се довери на някого.

Хелга се разхождаше из Фелбака. Утрото беше студено, а улиците пусти. Лятно време малкото градче вибрираше от живот. Магазините бяха отворени, ресторантите пълни, пристанището гъмжеше от лодки, а хората бяха навсякъде. През зимата обаче цареше пълна тишина. Всичко беше затворено и Фелбака като че бе заспала зимен сън в очакване на следващото лято. Но Хелга винаги бе предпочитала по-спокойните сезони. Тогава обстановката у дома също беше по-мирна. През лятото Ейнар често се прибираше пиян и в особено лошо настроение.

Откакто се разболя, беше различно, разбира се. Думите бяха единственото му оръжие, но те вече не можеха да я наранят. Никой не можеше да я нарани освен Юнас. Той познаваше слабите ѝ места и знаеше къде е най-уязвима. Абсурдното беше, че въпреки това Хелга се опитваше да го защитава. Нямаше значение, че вече е голям мъж, висок и силен. Юнас все още се нуждаеше от нея и тя щеше да го предпази от всяка болка.

Стигна до площад „Ингрид Бергман“ и отиде да погледне замръзналото море. Обичаше архипелага. Баща ѝ беше рибар и двамата често излизаха с лодката. Но всичко това престана, когато се омъжи за Ейнар. Той идваше от вътрешността на страната и не беше свикнал с капризите на морето. Ако мястото ни беше във водата, щяхме да се раждаме с хриле, мърмореше той. Юнас също не се привърза към морския живот, така че Хелга не бе плавала с лодка, откакто беше на седемнайсет, въпреки че живееше в най-красивата част на архипелага.

За пръв път от много години изпита толкова силен копнеж да плава, че чак я заболя. Но нямаше как да стане, дори и да разполагаше с лодка. Ледът беше дебел и малкото лодки, които не бяха издърпани на сушата, лежаха замръзнали в пристанището. В това отношение приличаха на нея. Хелга се бе чувствала така през целия си живот: толкова близо до своя елемент, но въпреки това неспособна да се освободи от плен.

Оцеляваше благодарение на Юнас. Любовта ѝ към него беше толкова силна, че караше всичко друго да бледнее. Откакто синът ѝ се роди, Хелга очакваше момента, в който ще го спаси, като застане на пътя на някой връхлитащ влак. Беше готова и не изпитваше колебания. Всичко, което правеше за Юнас, я изпълваше с щастие.

Спря и се загледа в паметника на Ингрид Бергман. С Юнас бяха на площада за церемонията по откриването. Тогава представиха и специалния вид рози, отгледани в чест на актрисата. Юнас гореше от нетърпение. Щяха да присъстват децата на Ингрид, включително и приятелката на сина ѝ, Каролин от Монако. Тогава Юнас беше на възраст, в която целият му свят беше изпълнен с рицари, дракони, принцове и принцеси. Вероятно би предпочел да види рицар, но и принцеса щеше да свърши работа. Трогателно беше да го гледа как се вълнува, докато се подготвя за голямото събитие. Тогава Юнас приглади старателно косата си и набра цветя от градината им – камбанки и дамски сърца, които успяха да клюмнат несигурно в потната му ръка още преди да са стигнали до площада. Естествено, Ейнар му се подиграваше безмилостно, но този път той не обърна внимание на баща си. Щеше да види истинска принцеса.

Хелга още си спомняше удивеното разочарование, което се изписа на лицето му, когато му посочи Каролин. Юнас я погледна с разтреперана долна устна и каза:

– Но мамо, тя изглежда като съвсем обикновена жена.

Следобед, след като се бяха прибрали, Хелга намери всичките му книги с приказки, струпани на купчина зад къщата. Изхвърлени. Юнас не се справяше особено добре с разочарованията.

Пое си дълбоко дъх, обърна се и тръгна обратно към къщи. Нейна работа беше да го предпазва от такива отрицателни емоции. Както големи, така и малки.

* * *

Криминален инспектор Пале Викинг, който щеше да председателства срещата, се прокашля.

– Добре дошли в Гьотеборгската полиция. Искам да ви благодаря за досегашното сътрудничество. Човек би си помислил, че тази среща трябваше да се случи по-рано, но всички знаете колко тромава и неефективна може да бъде съвместната работа между отделните райони. А и може пък да се окаже, че това е точният момент – каза той, сведе поглед и добави:

– Естествено, трагедия е, че Виктория Халберг е била открита в такова състояние. Но в същото време това ни дава представа какво може да се е случило с останалите момичета, а подобна информация би могла да ни помогне да напреднем с разследването.

– Винаги ли дрънка така? – прошепна Мелберг.

Патрик кимна.

– Късно е станал полицай, но е направил мълниеносна кариера. Казват, че е много добър. Преди това се е занимавал с философия.

Мелберг зяпна.

– Ужас. Но името му е измислено, нали?

– Не, но отговаря на външния му вид.

– Да, боже, прилича на онзи, как се казваше, онзи швед, който се би с Роки.

– Сега, като го казваш...

Патрик се усмихна. Мелберг имаше право. Пале Викинг беше копие на Долф Лундгрен. Шефът му се наведе към него, за да прошепне още нещо, но този път Патрик каза:

– Сега по-добре да слушаме.

Междувременно Пале Викинг бе продължил с встъпителната реч.

– Мисля всички последователно да вземем думата и да разкажем докъде сме стигнали със съответните разследвания. Вече разполагаме с по-голямата част от информацията, но въпреки това сме се погрижили за всички да има папки с актуалното обобщение на ситуацията. Ще получите също и видеозаписи от разговорите с близките. Това беше добра инициатива. Благодаря, Таге.

Той кимна на един нисък и набит мъж с гъсти мустаци, който отговаряше за издирването на Сандра Андершон. Още при изчезването на Йенифер Баклин, половин година след това на Сандра, полицията заподозря, че може да има връзка. Тогава Таге от управлението във Фалстербу посъветва останалите да последват техния пример и да правят видеозаписи на разговорите с близките, проведени в собствените им домове. Идеята беше членовете на семействата да могат на спокойствие да разкажат за наблюденията си във връзка с изчезванията. Освен това, като посещаваха домовете им, следователите можеха да добият по-пълна представа за момичетата. Оттогава всички правеха така и сега щяха да получат филмите и на останалите.

На стената имаше голяма карта на Швеция, върху която бяха отбелязани местата на отвличанията. Въпреки че бе направил подобна в управлението в Танумсхеде, Патрик отново се взря и се опита да открие някаква закономерност. Но не виждаше друга връзка между районите, освен че се намираха в югозападна и средна Швеция. Нямаше забити кабърчета в източната част на страната, нито северно от Вестерос.

– Да започнем с теб, Таге?

Пале посочи следователя от Стрьомсхолм, който се изправи и застана пред картата. Един по един всички излизаха отпред и запознаваха останалите с разследванията си. Разочарован, Патрик констатира, че това не водеше до никакви нови прозрения или идеи. Просто чуха същата оскъдна информация, която всички вече бяха чели. Разбра, че не само той се чувства така, защото настроението в залата ставаше все по-минорно.

Мелберг говори последен, защото Виктория беше момичето, изчезнало най-скоро. С периферното си зрение Патрик видя с какво нетърпение се изправя шефът му, въодушевен, че ще застане под светлината на прожекторите. Вътрешно се надяваше, че Мелберг е готов и си е написал домашното що-годе сносно.

– Здрасти на всички! – започна той, както обикновено, неспособен да прецени какво е настроението на останалите и как е най-удачно да подходи.

В отговор се чу разпокъсано мънкане. Боже господи, помисли си Патрик, какво ли предстои? Но за негова изненада Мелберг направи стегнато обобщение на разследването, както и на теориите на Йерхард Стрювер за извършителя. За няколко кратки мига дори изглеждаше компетентно. Патрик затаи дъх, когато Мелберг стигна до момента, в който щеше да представи последното им откритие, за което останалите полицаи не знаеха.

– На нас в Танумсхеде ни се носи слава, че изпълняваме полицейските си задължения изключително ефективно – каза Мелберг.

Патрик потисна изсумтяването, което му идеше отвътре, но не всички около него имаха същия контрол над импулсите си и някой дори се изкикоти.

– Един от полицаите ни откри връзка между Виктория Халберг и едно значително по-старо убийство.

Той направи драматична пауза и изчака реакцията, която не закъсня. Всички замълчаха и се изправиха в столовете си.

– Някой спомня ли си убийството на Ингела Ериксон? В Хултсфред?

Няколко души кимнаха, а един от полицаите от Вестерос каза:

– Да, откриха я мъртва в гората зад къщата ѝ. Мъжът ѝ отрече, но беше осъден за убийството.

Мелберг кимна.

– Впоследствие е умрял в затвора. Обвинението се е позовавало на косвени доказателства и има основания да се смята, че може наистина да е бил невинен. Самият той твърдял, че е бил сам вкъщи вечерта, когато съпругата му изчезнала. Казала, че ще се вижда с приятелка, но според въпросната приятелка не било така. Във всеки случай нямал алиби, нито пък имало свидетели, които да потвърдят, че жена му си е била у дома по-рано през деня. Според мъжа били посетени от някакъв господин във връзка с пусната от тях обява, но полицията така и не могла да го открие. Знаело се, че в миналото съпругът е малтретирал жени, включително и съпругата си, затова полицията веднага насочила вниманието си към него. Изглежда, не са били особено заинтригувани от проучването на други следи.

– Но каква е връзката с изчезналите момичета? – попита полицаят от Вестерос. – Този случай е отпреди трийсет години.

– Двайсет и седем. Въпросът е, че... – каза Мелберг и отново направи пауза, така че това, което предстоеше да каже, да има възможно най-голям ефект. – Ингела Ериксон е имала абсолютно същите наранявания като Виктория.

Настана дълга тишина.

– Може ли да става дума за имитатор? – попита Таге от Стрьомсхолм накрая.

– Това е една от възможностите.

– Не звучи ли по-вероятно, отколкото извършителят да е същият? Защо иначе би чакал толкова много години?

Таге се огледа и няколко души изхъмкаха в съгласие.

– Да – каза Пале и се обърна леко в стола си, за да го чуват всички. – Или убиецът не е бил активен поради други причини. Може например да е лежал в затвора или да е живял в чужбина. А е възможно и да има жертви, които сме пропуснали. Всяка година в Швеция изчезват шест хиляди души. Сред тях може да е имало момичета, които никой не е свързал с убийството. Така че трябва да обмислим и варианта извършителят да е същият. Но – каза той и вдигна пръст – не трябва да приемаме за даденост, че има връзка. Не може ли да е съвпадение?

– Раните са идентични – възрази Мелберг. – До последния детайл. Може сами да прочетете доклада. Донесли сме ви копия.

– Да направим пауза за четене? – предложи Пале Викинг.

Всички се изправиха и взеха копия от купчината, сложена върху масата до Мелберг. След което го обградиха и започнаха да му задават въпроси. Доволен от вниманието, което му обръщаха, Мелберг грейна като слънце.

Патрик вдигна вежда. Мелберг не си беше приписал заслугата, което го учуди. Дори Бертил имаше своите добри моменти. Но нямаше да е зле да не забравя защо се бяха събрали. Четири изчезнали момичета. И едно мъртво.

* * *

Както обикновено, Марта беше станала рано. Работата по конюшнята не можеше да чака. Юнас пък беше излязъл още по-рано, за да отиде до близка ферма и да прегледа един кон, получил тежки колики. Марта се прозя. Снощи говориха до късно, така че бе спала твърде малко.

Телефонът ѝ я извести, че е получила съобщение. Марта го извади от джоба си и погледна дисплея. Хелга канеше нея и Моли на кафе. Сигурно пак беше шпионирала през прозореца, беше видяла, че Моли не е на училище, и искаше да знае защо. В действителност Моли ѝ каза, че я боли коремът, и като никога Марта се престори, че вярва на нескопосаната лъжа.

– Моли, баба ти ни кани у тях.

– Трябва ли да ходим? – чу се гласът на Моли от един от боксовете.

– Да, трябва. Хайде.

– Но нали ме боли коремът – проплака Моли.

Марта въздъхна.

– Ако болката не ти пречи да стоиш в конюшнята, значи ще издържиш и да отидеш на гости на баба си. Да тръгваме, за да го отметнем по-бързо. Вчера Юнас и баба се скараха и той ще се зарадва, ако опитаме да се помирим с нея.

– Исках да приготвя Сироко и да пояздя малко.

Моли излезе от бокса увесила нос.

– С болки в корема? – каза Марта и в отговор получи ядосан поглед. – Ще имаш време и да яздиш. Ще минем набързо през баба, а след това ще можеш да тренираш на спокойствие цял следобед. Първият урок днес започва чак в пет.

– Добре тогава – измърмори Моли.

Докато вървяха през двора, Марта сключи раздразнено ръце. Моли получаваше всичко на готово. Не знаеше какво е да имаш тежко детство, да трябва да се справяш сам. Понякога изпитваше желание да ѝ покаже какъв може да бъде животът на хората, които не са толкова глезени като нея.

– Тук сме – каза тя и влезе в дома на свекърва си, без да почука.

– Влизайте и сядайте. Изпекла съм пандишпан, има и чай.

Хелга се обърна, когато двете влязоха в кухнята. Изглеждаше като архетипа на всички баби, с изцапаната си с брашно престилка и подобната на облак сива коса около лицето.

– Чай? – каза Моли и сбърчи нос. – Искам кафе.

– И аз с удоволствие бих изпила едно кафе – каза Марта и седна.

– За жалост, кафето свърши. Не успях да отида на пазар – отвърна Хелга и посочи един буркан на масата. – Сложете си по лъжица мед и ще ви се услади.

Марта се протегна към меда и загреба сериозно количество, което сложи в чашата си.

– Чух, че през уикенда ще се състезаваш? – каза Хелга.

Моли отпи от топлата напитка.

– Да, нали не ходих миналата събота, така че за нищо на света няма да изпусна следващото състезание.

– Да, разбира се.

Хелга им подаде чинията с пандишпан.

– Сигурна съм, че ще мине много добре. Мама и татко с теб ли ще са?

– Естествено.

– Всяка седмица търчите нанякъде, не знам как успявате – каза Хелга на Марта и въздъхна. – Но точно това е важното. Родителите да помагат на децата си.

Марта я погледна подозрително. Хелга рядко беше толкова позитивно настроена.

– Да, така е. И тренировките вървят добре. Мисля, че имаме добри шансове.

Моли засия против волята си. Толкова рядко получаваше похвали от майка си.

– Ти си талантлива. Да, и двете сте талантливи – каза Хелга и се усмихна. – Като млада самата аз мечтаех да се науча да яздя, но така и нямах тази възможност. А после срещнах Ейнар.

Усмивката ѝ угасна и лицето ѝ посърна. Марта я наблюдаваше тихо, докато бъркаше чая си. Да, Ейнар можеше да накара една усмивка да угасне, тя също го знаеше.

– Как се запознахте с дядо? – попита Моли и Марта се изненада на внезапния ѝ интерес към човешко същество, различно от нея.

– На танцова забава във Фелбака. Тогава дядо ти беше много привлекателен.

– Така ли? – попита Моли удивено.

Почти не помнеше дядо си от времето преди инвалидната количка.

– Да, а баща ти много прилича на него. Чакай, ще ти покажа снимка.

Хелга се изправи и отиде във всекидневната. Върна се с един албум и го запрелиства, докато намери търсената снимка.

– Виж, това е Ейнар в разцвета на силите си.

В интонацията ѝ имаше странна горчивина.

– Ой, адски е красив! И страшно прилича на татко. Не че татко е красив, или поне аз не мога да гледам на него така, защото ми е баща – каза Моли, разглеждайки снимката. – На колко години е тук?

Хелга се замисли.

– Трябва да е на трийсет и пет.

– Каква е тази кола? Ваша ли е била? – попита Моли и посочи автомобила, на който се беше облегнал Ейнар.

– Не, това е една от колите, които купи и ремонтира. Волво „Амазон“. Свърши много добра работа по него. Да, ако не друго, трябва да му се признае, че го биваше с колите.

Горчивата интонация отново зазвуча в гласа ѝ и Марта погледна изненадано свекърва си, отпивайки още една глътка от сладкия чай.

– Ще ми се да бях познавала дядо по онова време, преди да се разболее – каза Моли.

Хелга кимна.

– Да, разбирам те. Но майка ти го познаваше още тогава, така че питай нея.

– Никога не съм се замисляла за това. За мен винаги е бил ядосаното старче на горния етаж – каза Моли с юношеска прямота.

– Ядосаното старче на горния етаж. Да, това е доста добро описание – каза Хелга и се засмя.

Марта също се усмихна. Свекърва ѝ наистина не беше на себе си. По редица причини, повече или по-малко очевидни, двете никога не си бяха допадали. Но днес Хелга не беше така безобидна, както обикновено, и Марта оценяваше това. Е, сигурно беше нещо временно. Отхапа от пандишпана. Скоро щяха да могат да си тръгнат, без да изглежда неучтиво.

* * *

У дома беше неописуемо тихо. Децата бяха на детска градина, а Патрик беше в Гьотеборг, което означаваше, че Ерика може да работи необезпокоявана. Беше преместила работното си място от малкия кабинет на втория етаж върху пода на всекидневната. Материалите лежаха разпръснати навсякъде. Последното допълнение към купчините листа беше копие от разследването на убийството на Ингела Ериксон. Наложи се дълго да убеждава Патрик, но накрая успя да получи една от разпечатките, които той щеше да занесе на срещата в Гьотеборг. Бе прочела документа неколкократно. Приликите с раните на Виктория наистина бяха зловещи.

Освен това бе прегледала всичките си записки от срещите с Лайла, от разговора със сестра ѝ, с приемните родители на Луис, както и с персонала в затвора. Всичко на всичко няколко часа разговори, които бе провела в опити да разбере какво се е случило в деня, когато Владек Ковалски е бил убит. А сега материалите трябваше да ѝ помогнат да открие и връзката между убийството и отвличанията на петте млади момичета.

Ерика се изправи и се опита да придобие цялостен поглед върху информацията, разпиляна пред нея. Какво беше това, което Лайла искаше да ѝ каже, но по някаква причина не можеше изрече? Според персонала през всичките години, прекарани в затвора, Лайла не беше общувала с външни хора. Никакви посетители, никакви телефонни разговори, никакви...

Ерика се сепна. Беше забравила да провери дали Лайла е получавала или пращала писма. Ама че немарливост. Взе телефона и набра номера на затвора, който вече знаеше наизуст.

– Здрасти, Ерика Фалк се обажда.

Надзирателката изглежда веднага я позна.

– Здрасти, Ерика. Тина е. Мислиш да минеш на посещение ли?

– Не, не и днес. Просто исках да проверя нещо. Лайла получавала ли е поща през годините? Или може би самата тя е пращала писма?

– Да, получи няколко картички. И мисля, че може да е получавала и писма.

– Така ли? – попита Ерика. Не беше очаквала такъв отговор. – Знаеш ли от кого?

– Не, но може би тук има някой, който знае. Във всеки случай картичките бяха празни. А и тя не ги е приела.

– Какво имаш предвид?

– Доколкото знам, дори не е искала да ги погледне. Просто е помолила да ги изхвърлим. Но ги пазим, в случай че промени решението си.

– Значи са при вас? – попита Ерика, като не успя да скрие вълнението си. – Може ли да ги видя?

След като получи обещание, че може да отиде и да погледне картичките, Ерика приключи разговора, изпълнена с недоумение. Това трябваше да означава нещо. Но за нищо на света не можеше да разбере какво.

* * *

Йоста се почеса по посивялата коса. В участъка беше самотно. Освен него там беше само Аника. Патрик и Мелберг бяха в Гьотеборг, а Мартин отиде до Селвик, за да разпита хората, които живееха близо до кея. Водолазите още не бяха намерили тялото, но може би това не беше толкова странно, като се имат предвид тежките условия. Самият Йоста бе ходил да говори с някои от познатите на Ласе, но никой от тях не знаеше нищо за парите. Сега седеше и се чудеше дали да отиде до Квиле и да говори с ръководството на енорията.

Тъкмо беше на път да стане от стола, когато телефонът звънна. Йоста се хвърли към слушалката. Беше Педерсен.

– Окей, толкова бързо? И какво открихте?

Заслуша се съсредоточено и след малко попита:

– Наистина ли?

След като зададе още няколко въпроса, Йоста затвори и няколко минути не помръдна от мястото си. Мис-лите се рееха в главата му. Не знаеше как да осмисли чутото току-що. Но постепенно в ума му се зароди теория.

Облече си якето и мина, подтичвайки, покрай рецепцията и Аника.

– Ще отскоча до Фелбака.

– Какво ще правиш там? – викна тя след него, но той вече излизаше през вратата. После щеше да обяснява.

Пътуването между Танумсхеде и Фелбака отне само петнайсет-двайсет минути, но му се стори безкрайно дълго. Зачуди се дали не трябва да звънне на Патрик и да му разкаже за новините от Педерсен, но реши, че няма смисъл да го безпокои по време на срещата. По-добре направо да се захване за работа, за да има какво да представи на останалите, когато се върнат. Важно беше да се поемат самостоятелни инициативи. А Йоста беше напълно способен да се справи и сам.

Спря в двора и позвъни на вратата на Юнас и Марта. След малко съненият Юнас му отвори.

– Събудих ли те? – попита Йоста и погледна часовника си.

Беше един часът.

– Имах спешен случай рано сутринта, затова исках да си наваксам малко от изгубения сън. Но влез, така и така вече съм станал – каза той и направи опит да приглади щръкналата си коса.

Йоста го последва в кухнята и седна без покана. Реши да мине направо на въпроса.

– Колко добре познаваше Ласе?

– Бих казал, че изобщо не го познавах. Поздравявали сме се, когато е идвал да вземе Тюра от конюшнята, но това е всичко.

– Имам причина да вярвам, че не е така – каза Йоста.

Юнас продължаваше да стои прав. Устните му потръпнаха раздразнено.

– Това започва да ми омръзва. Какво искаш всъщност?

– Мисля, че Ласе е знаел за връзката ти с Виктория. И те е изнудвал.

Юнас го зяпна.

– Не говориш сериозно, нали?

Изглеждаше искрено изненадан и за миг Йоста се усъмни в теорията, която му беше хрумнала след разговора с Педерсен. Но после се отърси от колебанията. Така трябваше да е и нямаше да бъде особено трудно да се докаже.

– Не е ли най-добре да си признаеш? Ще прегледаме мобилния ти трафик и банковите ти сметки. Тогава ще видим, че сте общували и че си теглил пари в брой, за да плащаш на Ласе. Можеш да ни спестиш труда и да кажеш истината.

– Върви си – каза Юнас и му посочи вратата. – Това вече е прекалено.

– На разпечатките и на извлеченията ще го пише черно на бяло – продължи Йоста. – Какво стана? Той поиска повече пари ли? Омръзнали са ти исканията му и си го убил?

– Настоявам да си вървиш.

Гласът на Юнас беше леденостуден. Той изпрати Йоста до външната врата и почти го изблъска.

– Знам, че съм прав – каза Йоста, застанал на най-горното стъпало.

– Грешиш. Първо, не съм имал никаква връзка с Виктория и второ, Терес каза, че Ласе е изчезнал по някое време между събота сутринта и неделя преди обед, а аз имам алиби за целия този период. Така че искам следващия път, когато те видя, да ми се извиниш. А за алибито си ще ви кажа, ако ме попита някой от колегите ти. Не и ти.

Юнас затвори вратата и Йоста отново бе обзет от съмнение. Ами ако бъркаше, въпреки че на пръв поглед всичко се нареждаше толкова добре? Може би скоро щеше да разбере. Трябваше да направи още едно посещение, след което щеше да се заеме точно с това, за което бе казал на Юнас. Банковите извлечения и разговорите по мобилния щяха да кажат тежката си дума. Пък тогава Юнас можеше да бълнува за алибита, колкото си иска.

* * *

Часът наближаваше. Лайла усещаше, че всеки момент може да пристигне нова картичка. Започнаха да идват по пощата преди две години и вече бяха общо четири. Няколко дни след всяка от тях пристигаше и писмо с изрезки от вестници. Не пишеше нищо друго, но тя все пак се беше досетила какво е посланието.

Картичките я плашеха и затова молеше персонала да ги изхвърля. Изрезките обаче пазеше. Всеки път, когато ги вадеше от скривалището, се надяваше да разбере нещо повече за заплахата, която вече не беше насочена само към нея.

Легна изморена на леглото. След малко ѝ предстоеше поредната безсмислена терапевтична сесия. През нощта спа лошо и сънува кошмари за Владек и Флика. Трудно ѝ беше да разбере как нещата се стекоха така, как анормалното постепенно стана нормално. Как започнаха бавно да се променят, докато накрая вече не можеха да се познаят.

– Можеш да дойдеш, Лайла.

Ула почука на отворената ѝ врата и Лайла се изправи с мъка. С всеки изминал ден се чувстваше все по-изморена. Изтощаваха я кошмарите, чакането и спомените от предишния ѝ живот, който бавно, но сигурно се бе объркал до неузнаваемост. Бе обичала Владек толкова силно. Произходът му беше коренно различен от нейния. Никога не си бе представяла, че ще срещне някого като него, но въпреки това станаха двойка. Това ѝ се струваше като най-естественото нещо на света, докато злото не взе връх и не унищожи всичко.

– Идваш ли, Лайла? – чу се гласът на Ула.

Лайла принуди краката си да се размърдат. Имаше чувството, че се движи под вода. Вече толкова години страхът ѝ пречеше да проговори, да направи каквото и да е. Все още беше изплашена. Ужасена. Но съдбата на изчезналите момичета я докосна дълбоко и тя вече знаеше, че няма да може да мълчи до безкрай. Срамуваше се от малодушието си, от това, че бе оставила злото да покоси живота на толкова много невинни деца. Във всеки случай срещите с Ерика бяха някакво начало и може би щяха да ѝ помогнат най-накрая да събере кураж и да разкрие истината. Замисли се за нещо, което бе чула някога – как пърхането на крилете на пеперуда в единия край на света може да причини буря на другия край. Може би сега бе на път да се случи нещо такова.

– Лайла?

– Идвам – каза тя с въздишка.

* * *

Ужас разкъсваше тялото ѝ. Накъдето и да погледнеше, виждаше опасност. По пода се виеха змии с блестящи очи, стените гъмжаха от паяци и хлебарки. Изпищя, а ехото се превърна в злокобен хор. Мъчеше се да избяга от животните, но нещо я задържаше и колкото повече се дърпаше, толкова повече я болеше. Чу как някой я вика в далечината, все по-силно и по-силно. Опита да се приближи към окуражаващия глас, но и този път нещо я дръпна назад, а болката още повече засили паниката ѝ.

– Моли!

Гласът надвика нейните собствени писъци и всичко сякаш замръзна. Някой продължи да повтаря името ѝ, вече по-бавно и спокойно, и Моли видя как пълзящите гадини постепенно се разтварят и изчезват, все едно никога не ги е имало.

– Имаш халюцинации – каза Марта и този път гласът ѝ прозвуча ясно и отчетливо.

Моли се взря пред себе си и се опита да види нещо. Чувстваше се замаяна и нищо не разбираше. Къде бяха отишли змиите и хлебарките? Допреди миг бяха тук, бе ги видяла със собствените си очи.

– Чуй ме. Нищо от това, което виждаш, не е истинско.

– Окей – каза тя с пресъхнала уста и още веднъж се опита да тръгне към гласа на Марта. – Ох, не мога да се помръдна.

Ритна с крак, но не можа да се освободи. Навсякъде около нея беше тъмно като в рог и Моли разбра, че Марта е права. Животните не бяха истински, защото не би могла да ги види в мрака. Но имаше чувството, че стените се приближават все повече и че до дробовете ѝ не достига въздух. Чуваше собственото си дишане, насечено и плитко.

– Успокой се, Моли – каза Марта със строгия си глас, онзи, който винаги караше момичетата в конюшнята да застават нащрек.

Моли си наложи да диша по-бавно. След малко паниката се поуталожи и дробовете ѝ отново се напълниха с кислород.

– Трябва да запазим спокойствие. Иначе никога няма да се справим.

– Какво... къде сме?

Моли се изправи до клекнало положение и прокара ръка по краката си. Около глезена ѝ беше закрепен метален обръч и след още малко опипване в тъмното пръстите ѝ се допряха до грубите брънки на тежка верига. Моли напразно започна да я дърпа, после отново се разкрещя в мрака.

– Казах ти да се успокоиш! Така няма да се измъкнеш.

Интонацията на Марта беше настоятелна и уверена, но този път гласът ѝ не можа да потуши паниката, която продължи да се засилва, докато Моли най-накрая не осъзна очевидното. Млъкна рязко и прошепна:

– Този, който е отвлякъл Виктория, сега е отвлякъл и нас.

Очакваше отново да чуе Марта, но този път тя замълча. А мълчанието изплаши Моли повече от всичко останало.

* * *

Обядваха в столовата на полицейското управление, след което отново се събраха в залата, сити и дори малко преяли. Патрик тръсна леко глава, за да се разбуди. Напоследък му се бе събрал твърде малко сън и умората му тежеше като олово.

– Нека да продължим – каза Пале Викинг и посочи картата. – Географският регион на отвличанията е относително ограничен, но никой не е успял да открие връзка между отделните местности. Що се отнася до момичетата, съществуват някои прилики, като външния вид и произхода им, но не сме открили общ знаменател между тях. Нямат общи интереси, нито са писали в едни и същи интернет форуми или нещо подобно. Има и някои разлики, като най-много се отличава Мина Валберг, както колегите от Танумсхеде отбелязаха по-рано днес. Естествено, тук в Гьотеборг положихме големи усилия да намерим още хора, които може да са видели белия автомобил, но както знаете, ударихме на камък.

– Въпросът е защо извършителят е проявил такава немарливост точно с Мина Валберг – каза Патрик и всички погледи се насочиха към него. – Все пак в останалите случаи не е оставил никакви следи. Ако приемем, че именно шофьорът на бялата кола е отвлякъл Мина, разбира се, а не знаем така ли е. Но във всеки случай Йерхард Стрювер смята, че трябва да се съсредоточим върху отклоненията в поведението на похитителя.

– Съгласен съм. Една от теориите ни е, че убиецът я е познавал лично. Вече сме разпитали редица хора от обкръжението на Мина, но въпреки това смятам, че си струва да продължим да работим в тази насока.

В отговор се разнесе одобрителен шепот.

– Между другото, говори се, че съпругата ти също е разговаряла с майката на Мина – добави той с развеселена усмивка.

Чуха се сподавени смехове и Патрик усети как се изчервява.

– Да, с колегата ми Мартин Мулин посетихме майката на Мина, а жена ми Ерика... също беше там.

Сам чу колко извинително звучи. Мелберг изсумтя.

– Да не ти се пада такава нахакана жена...

– В доклада пише всичко – побърза да вметне Патрик, опитвайки се да го надвика, след което кимна към документите, които всички бяха получили. – Е, не съм включил записките на Ерика.

Пак се разсмяха и той въздъхна вътрешно. Обичаше жена си, но тя понякога го поставяше в крайно неудобни ситуации.

– И докладът сигурно ще е достатъчен – усмихна се Пале, но след това заговори сериозно. – Чувал съм обаче, че Ерика има остър ум, така че можеш да провериш дали не е открила нещо, което вие и ние може да сме пропуснали.

– Естествено, разговаряли сме за това и не мисля, че тя е разбрала нещо повече от нас.

– Все пак я попитай, моля те. Трябва да разберем какво отличава случая на Мина.

– Окей, ще говоря с нея – каза Патрик, вече малко по-спокоен.

Прекараха следващите часове в разглеждане на случаите от всички възможни и невъзможни гледни точки. Разменяха се теории, разнищваха се идеи, разпределяха се линии на действие между управленията. Налудничавите хрумвания биваха приети също толкова непредубедено, колкото и по-разумните. Всички искаха да открият нещо, което да ги отведе напред в разследването. Изпитваха чувство на безсилие заради това, че не бяха успели да открият момичетата. Във всяко управление си спомняха срещите с близките и тяхната мъка, отчаяние, тревога и страх от неизвестното. Последва още по-голямо отчаяние, когато Виктория бе открита и родители осъзнаха, че същата участ може да е сполетяла и дъщерите им.

В края на деня уморените, но изпълнени с решителност полицаи се разпръснаха, за да продължат разследванията си. На раменете им тежеше съдбата на пет момичета. Едно беше мъртво. Четири все още бяха в неизвестност.

* * *

Когато Ерика пристигна, в затвора беше тихо и спокойно. Поздрави охраната, обяви пристигането си и се регистрира, след което я допуснаха в стаята на персонала, където седна на един стол. Докато чакаше, отново се упрекна, задето е проявила такава небрежност. Не обичаше да прави подобни грешки.

– Здрасти, Ерика.

Тина влезе и затвори вратата след себе си. В ръка държеше няколко картички, хванати с ластик, които остави на масата.

– Ето ги.

– Може ли да погледна?

Тина кимна. Ерика взе картичките и махна ластика. После се замисли за отпечатъците, но бързо осъзна, че твърде много хора ги бяха държали в ръце и всякакви следи вече са заличени.

Картичките бяха четири. Ерика ги нареди една до друга с лицевата страна нагоре. На всички имаше различни испански мотиви.

– Кога пристигна последната?

– Кога беше... Може би преди три или четири месеца.

– И Лайла никога не ги е коментирала, не е споменавала кой може да ги е пратил?

– Не. Но когато пристигнат, я обзема силна тревога и после няколко дни е развълнувана.

– И не иска да ги запази? – попита Ерика, гледайки картичките.

– Не, винаги ни казва да ги изхвърлим.

– Не ви ли се стори, че всичко това е малко странно?

– Да... – поколеба се Тина. – Може би в крайна сметка затова ги запазихме.

Докато размишляваше, Ерика огледа студената, безлична стая. Единственият опит да се внесе малко уют беше полуизсъхналата юка на перваза.

– Не прекарваме много време тук – каза Тина с усмивка.

– Да, разбирам ви – каза Ерика и отново насочи вниманието си към картичките.

Обърна ги и видя, че на тях действително не бе написано нищо, с изключение на адреса на затвора, отпечатан със синьо мастило. Всички имаха пощенски печати от различни места, но Ерика не можа да ги свърже с нищо от това, което знаеше за Лайла.

Защо Испания? Сестра ѝ ли пращаше картичките? И ако да – защо? Но печатите бяха от Швеция, така че това не изглеждаше особено вероятно. Зачуди се дали да не помоли Патрик да провери кога Агнета е била в страната. Сестрите може би поддържаха по-активна връзка, отколкото твърдяха. Или картичките нямаха нищо общо с Агнета?

– Искаш ли да питаш Лайла за тях? Мога да проверя дали би приела посещение – предложи Тина.

Ерика се замисли за миг, погледна увехналата юка на прозореца и поклати глава.

– Благодаря, но първо искам да опитам сама да разбера за какво става дума.

– Късмет – каза Тина и се изправи.

Ерика се усмихна накриво. Късметът наистина беше нещо, от което се нуждаеше.

– Мога ли да взема картичките?

Тина се поколеба.

– Окей, ако обещаеш да ги върнеш.

– Обещавам – каза Ерика и ги прибра в чантата си.

Нямаше нищо невъзможно. Връзката се криеше някъде и тя нямаше да се откаже, докато не я извади наяве.

* * *

Йоста се запита дали все пак не трябва да изчака Патрик да се върне, но имаше чувството, че разполагат с твърде ограничено време. Реши да се довери на интуицията си и да действа въз основа на това, което знае.

Аника му се беше обадила да му каже, че се е прибрала по-рано, защото дъщеря ѝ е болна, така че всъщност може би трябваше да отиде в управлението и да дежури. Но вероятно Мартин щеше да се върне скоро, затова Йоста реши да кара право към Сумпан.

Рики отвори мълчаливо и го пусна да влезе в антрето. Йоста беше пратил есемес на идване, за да се увери, че са си у дома. Семейството го очакваше и напрежението във всекидневната беше осезаемо.

– Нещо ново ли сте открили? – попита Маркус.

Йоста видя блясъка в очите им. Това вече беше надежда не че ще открият дъщеря им, а че ще получат някакво обяснение и шанс за изкупление. Болеше го, че се налага да ги разочарова.

– Не, или поне нищо, което със сигурност да има общо със смъртта на Виктория. Но изникна едно странно обстоятелство, свързано с другия случай, който разследваме.

– Ласе? – попита Хелена.

Йоста кимна.

– Да, открихме връзка между Виктория и Ласе. Но първо трябва да ви съобщя още нещо, което научих. Въпросът е малко деликатен.

Той прочисти гърлото си, без да знае какво точно да каже. Тримата стояха мълчаливо и чакаха. Йоста видя терзанието в погледа на Рики. Гузната съвест, с която вероятно щеше да живее до края на живота си.

– Все още не сме намерили тялото на Ласе, но в близост до колата му има следи от кръв, която пратихме за анализ. Оказа се, че е на Ласе.

– Аха – каза Маркус. – Но каква е връзката с Виктория?

– Ами, както знаете, подозираме, че някой е наблюдавал къщата ви. Открихме цигарен фас в двора на съседите и го пратихме в техническия отдел – каза Йоста, знаейки, че наближава темата, която предпочиташе да избегне. – По свое усмотрение оттам са сравнили кръвта от кея с ДНК от фаса и се оказало, че има съвпадение. С други думи, Ласе е наблюдавал Виктория и вероятно ѝ е пращал неприятни писма. Рики ни каза за тях.

– Да, разказа го и на нас – отвърна Хелена, гледайки към Рики.

– Съжалявам, че ги хвърлих – измърмори той. – Не исках да ги виждате.

– Не се притеснявай за това – каза Йоста. – Никой не оспорва решението ти. Във всеки случай сега работим по теорията, че Ласе е изнудвал някого за пари и въпросният човек в крайна сметка го е убил. И имам предположение кой може да е това.

– Извинявай, но не разбирам – каза Хелена. – Какво общо има Виктория?

– Да, защо Ласе я е наблюдавал? – включи се Маркус. – Каква е връзката с изнудването? Ще трябва да ни обясниш.

Йоста въздъхна дълбоко.

– Смятам, че Ласе е изнудвал Юнас Першон, защото е знаел, че Юнас има извънбрачна връзка с много по-младо момиче. Виктория.

След като най-накрая го каза, усети как рамената му се отпускат. Затаи дъх в очакване на реакцията на родителите. Но тя съвсем не беше очакваната. Хелена вдигна очи и го погледна съсредоточено. После се усмихна меланхолично.

– Объркал си се, Йоста.

* * *

За голяма изненада на Дан, Ана доброволно се нае да закара момичетата до конюшнята. Имаше нужда да излезе навън, да подиша малко чист въздух, и дори присъствието на конете не можеше да я уплаши. Ана потрепери и се сгуши по-плътно в якето си. Освен всички други проблеми все повече ѝ се гадеше. Явно вече не ставаше дума само за нещо на психическа основа. Беше пипнала стомашния вирус, който върлуваше в училището. Успя временно да притъпи симптомите, като изгълта десет зърна бял пипер, но май скоро щеше да стои надвесена над някоя кофа и да повръща.

Пред конюшнята мръзнеха няколко момичета. Ема и Лисен се затичаха към тях и Ана ги последва.

– Здрасти, защо стоите тук?

– Марта още не е дошла – каза едно високо мургаво момиче. – А тя никога не закъснява.

– Значи скоро трябва да се появи.

– Но Моли също би трябвало да е тук и да помага – настоя високото момиче, а останалите кимнаха.

Очевидно мургавата беше лидерът на групичката.

– Потърсихте ли ги у тях? – попита Ана и погледна към къщата.

Вътре светеше и изглежда някой си беше у дома.

– Не, никога не бихме го направили – каза момичето и я погледна ужасено.

– Тогава аз ще отида. Чакайте тук.

Ана тръгна, подтичвайки, към къщата на Юнас и Марта. Кратката физзарядка не се отрази добре на стомаха ѝ и ѝ се наложи да се подпира на парапета, докато се качва по стълбите. Звънна два пъти, преди Юнас да отвори. Той бършеше ръце в една кухненска кърпа и съдейки по миризмата, готвеше нещо.

– Здравей – поздрави я той с въпросителна интонация.

Ана се прокашля.

– Здрасти. Марта и Моли тук ли са?

– Не, в конюшнята са – отговори Юнас и погледна часовника си. – Марта има урок, а Моли би трябвало да ѝ помага.

Ана поклати глава.

– Още не са се появили. Според теб къде може да са?

– Нямам представа – каза Юнас и се замисли. – Не съм ги виждал от сутринта. Имах спешно повикване, а когато се прибрах, вкъщи нямаше никого. После поспах и отидох в клиниката, затова просто предположих, че са прекарали следобеда в конюшнята. Моли има важно състезание скоро и мислех, че тренират интензивно. А и колата е тук.

Той посочи синята тойота, паркирана пред къщата. Ана кимна.

– Какво да правим тогава? Момичетата чакат...

– Ще потърся Марта по телефона. Влез вътре през това време.

Юнас се обърна и взе мобилния си телефон, който беше оставен върху бюрото в антрето, след което набра бърз номер.

– Не, не отговаря. Колко странно. Обикновено телефонът винаги е с нея – каза той притеснено. – Ще проверя и при мама.

Този път някой вдигна и Ана го чу да обяснява за какво става дума и да уверява майка си, че няма страшно, че всичко е наред. Накрая приключи разговора, като няколко пъти каза „чао“.

– Майките и телефонните разговори... – каза той с лека гримаса. – По-лесно е да накараш прасе да полети, отколкото майка си да затвори телефона.

– Да, да – каза Ана, все едно знаеше за какво говори.

Истината беше, че майка им почти не им се бе обаждала.

– Явно сутринта са пили чай у тях, но оттогава не ги е виждала. Моли не е ходила на училище заради болки в корема, но казали, че следобед ще тренират.

Юнас си облече якето и отвори вратата на Ана.

– Ще изляза да ги потърся. Трябва да са тук някъде.

Обиколиха двора, погледнаха в старата плевня, на манежа и накрая в стаята за събрания. От Моли и Марта нямаше и следа.

Момичетата бяха влезли в конюшнята и се чуваше как говорят на конете и помежду си.

– Ще изчакаме още малко – каза Ана. – Ако не се появят, ще се прибираме. Може би е станало някакво недоразумение за часа.

– Да, вероятно – каза Юнас колебливо. – Пак ще обиколя наоколо, така че не се отказвайте още.

– Добре – каза Ана и влезе в конюшнята, като гледаше да стои на безопасно разстояние от зверовете.

* * *

На връщане от Гьотеборг Патрик бе настоял да шофира – имаше нужда от това, за да се разтовари.

– Днес беше напрегнат ден – каза той. – Добре е, че проведохме срещата, но се надявах да има по-конкретни резултати, някакво внезапно просветление.

– Сигурен съм, че и това ще стане – каза Мелберг необичайно приповдигнато.

Вероятно все още се вълнуваше заради вниманието, с което го засипаха покрай разказа за Ингела Ериксон. Това ще му държи влага със седмици, помисли си Патрик. Но си каза и че не бива да пада духом. Утре щяха да имат брифинг и не беше редно да заразява останалите с усещането, че са попаднали в задънена улица.

– Може би имаш право, възможно е срещата да доведе до нещо. Пале ще отдели още хора за случая с Ингела Ериксон. Ако всички се включим, може и да открием какво е било различното при отвличането на Мина Валберг.

Патрик натисна малко по-силно газта. Нямаше търпение да се прибере, за да може да смели всичко и може би дори да го обсъди с Ерика. Тя често успяваше да придаде структура на неща, които на пръв поглед изглеждаха като пълен хаос. Не можеше да мечтае за по-добър помощник, когато му се налагаше да подреди разпилените си мисли.

Освен това смяташе да я помоли за услуга. Нещо, което не възнамеряваше да съобщи на Мелберг, който най-много се възмущаваше от лошия навик на Ерика да се бърка в разследванията им. Но макар Патрик също да ѝ се ядосваше, тя имаше способността да открива нови гледни точки. Пале го беше помолил да се възползва от това, а и Ерика в известен смисъл вече беше замесена в случая, като се има предвид евентуалната връзка между Лайла и изчезналите момичета. Чудеше се дали да повдигне въпроса по време на срещата, но накрая реши да не го прави. Първо искаше да научи повече, в противен случай съществуваше риск да отклони ненужно вниманието на останалите и така да попречи на разследването, вместо да помогне. Ерика все още не беше открила нищо в подкрепа на тезата си, но Патрик знаеше от опит, че си струва да се вслуша, когато съпругата му има предчувствие. Тя рядко грешеше, което понякога можеше да бъде ужасно дразнещо, но в същото време беше и много полезно. Ето защо искаше да я помоли да изгледа заснетите разговори. Голямото предизвикателство продължаваше да бъде да открият общ знаменател между момичетата и може би Ерика щеше да забележи нещо, което останалите бяха пропуснали.

– Смятам утре да се съберем в осем и да преговорим всичко – каза той. – Мислех си и да помоля Паула да дойде, ако има възможност.

В колата беше тихо и Патрик се опита да се концентрира върху шофирането. Пътят започваше да става твърде хлъзгав.

– Какво мислиш, Бертил? – добави той, след като шефът му не реагира на казаното. – Ще питаш ли Паула дали може да дойде утре?

В отговор се разнесе шумно прохъркване. Патрик хвърли бърз поглед настрани. Да, Мелберг беше заспал. Сигурно беше капнал. Все пак не му се случваше често да работи цял ден.

Фелбака, 1975

Положението беше нетърпимо. Въпросите на съседите и властите станаха прекалено много и те осъзнаха, че не могат да продължат да живеят на същото място. След като Агнета се премести в Испания, майката на Лайла започна да се обажда все по-често. Чувстваше се самотна и един ден им подшушна за къща в покрайнините на Фелбака, която се продаваше евтино. Решението беше лесно. Щяха да се върнат обратно.

В същото време Лайла знаеше, че това е лудост, че е опасно да се местят толкова близо до майка ѝ. Но въпреки това в нея се породи надежда, че тя може би ще може да им помогне и че всичко ще бъде по-лесно, ако бъдат оставени на спокойствие в новата къща, която се намираше на изолирано място, далеч от всякакви любопитни съседи.

Надеждата ѝ обаче бързо угасна. Търпението на Владек ставаше все по-крехко и кавгите се нижеха една след друга. От някогашния им живот не бе останало нищо.

Вчера майка ѝ внезапно се появи в дома им. Притеснението беше изписано на лицето ѝ и Лайла изпита желание да се хвърли в обятията ѝ, отново да стане малка и да заплаче като дете. Но после усети ръката на Владек на рамото си, долови суровата му сила и моментът отмина. Спокойно и сдържано той каза това, което трябваше да се каже, въпреки че то нарани майка ѝ.

Тя се предаде и тръгна към колата със свити рамене. Докато я гледаше как се отдалечава, на Лайла ѝ се прииска да извика след нея. Да извика, че я обича, че има нужда от нея. Но думите заседнаха в гърлото ѝ.

Понякога се чудеше как може да е била толкова глупава да смята, че местенето би променило нещо. Проблемът беше техен и никой не можеше да им помогне. Бяха сами. Не можеше да допусне майка си в техния ад.

Случваше се нощем да се сгуши до Владек и да си припомни първите години, когато спяха толкова близо един до друг. Всяка нощ заспиваха прегърнати, въпреки че под одеялото ставаше твърде горещо. Но Лайла вече не спеше. Лежеше будна до Владек и слушаше шумното му хъркане и тежко дишане. Гледаше го как потръпва насън и как очите му се движат неспокойно зад клепачите.

Навън валеше сняг и Ейнар следеше като хипнотизиран как снежинките бавно се спускат към земята. От долния етаж се чуваха обичайните шумове, същите, които слушаше ден след ден през последните години: шетането на Хелга в кухнята, бръмченето на прахосмукачката, дрънченето на чиниите в мивката. Вечното чистене, на което бе посветила целия си живот.

Боже господи, как я презираше. Слабо и окаяно човешко същество. През целия си живот бе мразил жените. Майка му беше първата, която намрази, а след нея се появиха и други. Тя го ненавиждаше от самото начало, опитваше се да подреже крилата му, да му попречи да бъде такъв, какъвто е. Но вече от дълго време лежеше под земята.

Почина от инфаркт, когато Ейнар беше на дванайсет години. Видя я как умира и това беше един от най-хубавите му спомени. Къташе го вътре в себе си като съкровище и си го припомняше само в специални случаи. Тогава всички подробности се разиграваха пред очите му като на филм: как майка му се хваща за гърдите, как лицето ѝ се изкривява от болка и изненада и как бавно пада на пода. Ейнар не повика помощ, а просто коленичи до нея, за да не пропусне нито една промяна в изражението ѝ. Разглеждаше подробно лицето ѝ, което се вдърви и започна да става все по-синьо поради липсата на кислород, след като сърцето ѝ спря.

Едно време почти получаваше ерекция, като си помислеше за нейното страдание и за властта, която в онзи момент чувстваше, че има над живота ѝ. Искаше му се това да можеше да се повтори, но тялото му го лишаваше от това удоволствие. Никой спомен не можеше да го дари с приятното чувство на пулсираща кръв в гениталиите. Единствената му радост в днешно време беше да измъчва Хелга.

Пое си дълбоко дъх.

– Хелга! Хелгааа!!

Шумът на долния етаж спря. Тя вероятно пъшкаше и охкаше там долу и мисълта го изпълни със задоволство. После чу стъпките ѝ по стълбите и Хелга влезе в стаята му.

– Торбичката пак трябва да се смени.

Ейнар сам я беше разхлабил, преди да се провикне. Знаеше, че Хелга знае, но тя нямаше избор и това беше част от играта. Никога не би се оженил за жена, която смята, че има избор, или изобщо собствена воля. Жените не биваше да имат воля. Мъжът беше по-висш във всички отношения, докато единствената задача на жената беше да ражда деца. Но Хелга не се бе справила особено добре дори с това.

– Знам, че го правиш сам – каза тя, сякаш прочела мислите му.

Той не отговори. Просто я гледаше. Нямаше значение какво си мисли, пак беше принудена да го подсуши.

– Кой се обади одеве? – попита той.

– Юнас. Питаше за Моли и Марта.

Хелга разкопча ризата му с малко по-резки движения от обикновено.

– Аха, и защо? – каза той и потисна импулса да ѝ зашие един хубав шамар.

Липсваше му усещането, което изпитваше, когато я контролираше със сила или с безгласни заплахи я караше да свежда поглед, да се подчинява. Но никога не би позволил тя да го контролира. Тялото му го бе предало, но умът му все още беше по-силен от нейния.

– Не били в конюшнята, когато трябвало. Няколко момичета стояли отвън и чакали урокът да започне, но Моли и Марта ги нямало.

– Толкова ли е трудно да си вършат работата като хората? – каза Ейнар, но се сепна, защото Хелга го ощипа по кожата. – Какво правиш, по дяволите?

– Извинявай, не беше нарочно – каза тя.

В гласа ѝ липсваше покорният тон, който бе свикнал да чува, но Ейнар реши да остави нещата така. Днес беше твърде изморен.

– И къде са тогава?

– Аз откъде да знам? – изръмжа Хелга и отиде в банята, за да налее вода.

Ейнар се наежи. Определено не беше приемливо да му говори по този начин.

– Кога ги е видял за последно? – викна той и я чу да отговаря през шума от водата, стичаща се в легена.

– Рано сутринта. Още спели, когато отишъл по спешност във фермата на семейство Леандершон. Но те бяха тук сутринта и не споменаха, че ще ходят някъде. А и колата е тук.

– Ами значи трябва да са наблизо.

Хелга се върна в спалнята с легена и един парцал, а Ейнар я изгледа съсредоточено.

– Но Марта трябва да разбере, че не може да пропуска уроци просто така. Ще изгуби ученичките си и тогава как ще живеят? Цялото ми уважение към клиниката на Юнас, но от нея няма как да забогатеят.

Той затвори очи и се наслади на топлата вода и почистването.

– Все ще се справят – каза Хелга и изстиска парцала.

– Само да не си въобразяват, че могат да дойдат тук и да искат пари назаем.

Повиши глас при мисълта, че може да му се наложи да се раздели с парите, които бе натрупал с толкова усилия и за които Хелга не знаеше. С годините сумата бе станала доста сериозна. Биваше го в това, което правеше, а удоволствията му не бяха особено скъпи. Идеята беше един ден Юнас да получи парите, но Ейнар се боеше, че в пристъп на щедрост синът му може да ги раздели с майка си. Юнас беше като него, но имаше и слаба жилка, която явно бе наследил от Хелга. Ейнар не го разбираше и това го тревожеше.

– Чисто ли е вече? – попита той, когато Хелга му сложи нова риза и я закопча с пръсти, белязани от десетките години домакинска работа.

– Да, до следващия път, когато решиш да се позабавляваш, като разхлабиш торбичката.

Тя се изправи и го погледна, а Ейнар усети раздразнението да пълзи под кожата му. Какво ѝ ставаше? Изглеждаше така, сякаш изучава насекомо под лупа. Погледът ѝ беше студен, бдителен и преценяващ. И преди всичко, не беше изплашен.

За пръв път от много години Ейнар почувства нещо крайно неприятно: несигурност. Беше изпаднал в неизгодно положение и знаеше, че бързо трябва да възстанови обичайното съотношение на силите.

– Помоли Юнас да дойде тук – каза той колкото се може по-сърдито.

Но Хелга не отговори. Просто продължи да го гледа.

* * *

На Моли ѝ беше толкова студено, че зъбите ѝ тракаха. Очите ѝ бяха свикнали с мрака и тя вече различаваше силуета на Марта. Искаше да се сгуши до нея и да се стопли, но нещо я накара да се въздържи. Същото, заради което винаги се въздържаше.

Знаеше, че Марта не я обича. Знаеше го, откакто се помнеше, и любовта ѝ всъщност никога не ѝ бе липсвала. Как може да ти липсва нещо, което никога не си имал? Освен това Юнас винаги беше до нея. Той почистваше раните ѝ, когато паднеше с колелото и се одраскаше, той прогонваше чудовището под леглото и я завиваше вечер. Той проверяваше домашните ѝ, той ѝ обясни всичко за планетите и слънчевата система. Юнас беше всезнаещ и всемогъщ.

Моли така и не разбра как може да е толкова обсебен от Марта. Понякога забелязваше как си разменят погледи, забелязваше глада в очите му. Какво виждаше в нея? Какво толкова бе видял по време на първата им среща, за която бе слушала много пъти?

– Студено ми е – каза тя и погледна неподвижния силует в мрака. Марта не отговори и Моли изхлипа. – Какво се случи? Какво правим тук? Къде сме?

Не можеше да спре въпросите, които се гонеха из главата ѝ. Пак дръпна веригата. Глезенът ѝ започваше да се разранява. Заболя я.

– Стига, не можеш да се освободиш – каза Марта.

– Не можем просто да се предадем, нали?

От чист инат Моли пак дръпна веригата, но веднага бе наказана с болка, която се стрелна нагоре по крака ѝ.

– Кой е казал, че се предаваме?

Гласът на Марта беше спокоен. Как можеше да се държи толкова сдържано? Спокойствието ѝ не се прехвърли върху Моли, по-скоро я изплаши още повече. Усети как я обзема паника.

– Помооощ! – изкрещя тя и писъкът ѝ отекна между стените. – Тук сме! Помоооощ!

Тишината, която настана след това, беше оглушителна.

– Престани вече. Нищо няма да постигнеш така – каза Марта със същото ледено спокойствие.

Моли изпитваше желание да я удари, да я одере, да я дръпне за косата, да я ритне, каквото и да е, само и само да предизвика реакция, различна от зловещото ѝ хладнокръвие.

– Ще дойде помощ – каза Марта накрая. – Но трябва да изчакаме. Важното е да не губим самообладание. Просто замълчи и всичко ще се оправи.

Моли вече нищо не разбираше. Това беше лудост. Кой би могъл да ги открие тук? После паниката ѝ започна да изчезва. Все пак познаваше Марта достатъчно добре. Щом тя казваше, че ще дойде помощ, значи щеше да дойде помощ. Облегна гръб на стената и подпря глава на коленете си. Щеше да я послуша.

* * *

– Господи, колко съм изморен.

Патрик прокара ръка по лицето си. В момента, в който се прибра, телефонът му звънна. Беше Йоста, който вероятно искаше да разбере как е минала срещата. След кратко колебание Патрик реши да не вдига. Ако имаше нещо спешно, можеха да дойдат да го вземат. В момента нямаше сили да мисли за повече от едно нещо, а искаше да обсъди всичко на спокойствие с Ерика.

– Тогава опитай просто да си починеш – каза тя.

Патрик се усмихна. Вече беше разбрал по изражението ѝ, че има нещо, което иска да му разкаже.

– Не, трябва ми помощта ти за една работа – каза той и отиде във всекидневната, за да поздрави децата.

Щом го видяха, те дружно се хвърлиха в прегръдките му. Една от множеството прекрасни страни на това да имаш деца беше, че можеше да те няма само ден, а те посрещаха все едно си бил на околосветско пътешествие.

– Добре, няма проблеми – каза Ерика и той долови облекчение в гласа ѝ.

Зачуди се за какво ли искаше да говорят, но изпитваше нужда първо да хапне нещо.

Половин час по-късно беше сит и готов да чуе това, което съпругата му гореше от нетърпение да му разкаже.

– Днес се сетих, че съм забравила да проверя едно нещо – каза тя и седна срещу него. – Знаех, че Лайла не е имала посетители и не е приемала телефонни обаждания.

– Да, спомням си, че го спомена.

Патрик гледаше съпругата си, огряна от стеариновата свещ на масата. Беше толкова красива. Понякога като че ли го забравяше. Сякаш до такава степен бе свикнал да я вижда, че красотата ѝ не му правеше впечатление. Трябваше да ѝ го казва по-често и да я ухажва повече, макар да знаеше, че ѝ стигат дребните жестове, които бяха част от ежедневието им, както и вечерите на дивана, когато тя облягаше глава на рамото му, или петъците, когато ядяха хубава храна и пиеха вино, разговорите в леглото, преди да заспят – да, всички тези неща в живота им, които той също обичаше.

– Извинявай, какво каза? – попита той, осъзнавайки, че е потънал твърде дълбоко в мислите си.

Заради умората му беше трудно да се концентрира.

– Пропуснах един от начините за връзка с външния свят. Много глупаво от моя страна, но пак добре, че в крайна сметка се сетих.

– Изплюй камъчето, скъпа – каза той закачливо.

– Пощата. Забравих да проверя дали е получавала, или пращала писма.

– И като гледам зле прикритото ти вълнение, предполагам, че си попаднала на нещо?

Ерика кимна въодушевено.

– Да, но не знам какво означава. Чакай, ще ти покажа.

Тя се изправи и отиде в антрето, за да вземе чантата си. Внимателно извади няколко картички отвътре и ги остави на масата пред Патрик.

– Адресирани са до Лайла, но тя не ги искала и помолила персонала да ги изхвърли. За щастие, те не го направили. Както виждаш, на всички има мотиви от Испания.

– От кого са?

– Нямам представа. Печатите са от различни места в Швеция, но не виждам връзка между тях.

– Какво казва Лайла за тях? – попита той и взе една от картичките, обърна я и видя адреса, отпечатан със синьо мастило.

– Още не съм говорила с нея. Първо искам да напипам нишката.

– Имаш ли някаква теория?

– Не, размишлявам над това още откакто ги видях. Но освен Испания не откривам нищо общо.

– Лайла нямаше ли сестра там?

Ерика кимна и също взе една от картичките. На нея имаше матадор с червен плащ, застанал пред освирепял бик.

– Да, но май е вярно, че не са контактували помежду си, а и печатите са от Швеция, не от Испания.

Патрик се намръщи и затърси някаква друга връзка.

– Пробва ли да отбележиш местата върху картата?

– Не, не се бях сетила. Ела, можем да го направим горе.

Ерика излезе от кухнята с картичките в ръка и той я последва с усилие. Щом се качиха в кабинета, тя обърна първата картичка и погледна първо печата, а после картата. След като откри съответното населено място, отбеляза положението му на картата с хикс, а после стори същото с останалите три картички. Патрик я наблюдаваше мълчаливо, облегнат на рамката на вратата и скръстил ръце. От долния етаж се чуваше как таткото на Емил от Льонеберя вика след сина си и се опитва да го догони.

– Готово!

Ерика направи крачка назад и огледа картата критично. Беше отбелязала родните градове на изчезналите момичета с червено, а местата от картичките със синьо.

– Все още нищо не разбирам.

Патрик влезе в стаята и застана до нея.

– Да, аз също не виждам някаква закономерност.

– А днес открихте ли нещо, което да ви е от полза? – попита Ерика, без да откъсва поглед от картата.

– Не, нищо – каза той, свивайки рамене примирено. – Но тъй като така и така вече си замесена, мога да ти разкажа как мина. Може би ще забележиш нещо, което сме пропуснали. Хайде, да седнем долу и да поговорим.

Той отиде до стълбите и заслиза бавно, като продължаваше да говори през рамо.

– Споменах ти, че мислех да те помоля за помощ. Полицията от всички управления е заснела разговорите със семействата на момичетата и сега получихме копия. Преди разполагахме само с писмените доклади. Бих искал да ги изгледаме заедно и да споделиш с мен всичко, което ти хрумне.

Ерика сложи ръка на рамото му.

– Естествено, че ще ги изгледаме. Можем да го направим веднага щом децата заспят. Но първо ми кажи какво обсъждахте днес, за да съм малко по-подготвена.

Отново седнаха в кухнята и Патрик се запита дали да не предложи да претършуват камерата, за да видят какъв сладолед има.

– Колегата ми от Гьотеборг всъщност искаше да те помоля да ми разкажеш отново за разговора си с майката на Мина. Всички имаме чувството, че случаят ѝ е специален, така че и най-малката подробност може да ни е от помощ.

– Добре, разбира се. Но нали ти разказах всичко още тогава, а спомените ми вече не са толкова пресни.

– Разкажи ми каквото се сещаш – каза Патрик, ликувайки вътрешно, тъй като Ерика отиде до хладилника и извади голяма кутия сладолед „Бен & Джерис“.

Понякога му се струваше, че като живеят заедно достатъчно дълго, хората се научават да си четат мислите.

– Ама вие сладолед ли ядете! – възкликна Мая, която беше влязла в кухнята и ги зяпаше ококорено. – Да му се не види, не е честно!

Патрик видя, че се кани да извика нещо, и се досети какво ще последва.

– Антон! Ноел! Мама и татко ядат сладолед и не са ни дали.

Той въздъхна и се изправи. Извади три купички и започна да загребва сладолед. Тъкмо бе напълнил и последната купичка и очакваше с нетърпение да сипе и на себе си голяма порция от сладоледа с вкус на шоколадов фъдж, когато на вратата се звънна. Веднага след това се звънна втори път, и трети път.

– Кой е пък сега?

Хвърли бърз поглед към Ерика, след което отиде да отвори. Отвън стоеше Мартин с напрегнато изражение.

– Защо не си вдигаш телефона, по дяволите? Търсихме те като обезумели!

– Какво се е случило? – попита Патрик и усети как стомахът му се свива.

Мартин го погледна сериозно.

– Обади се Юнас Першон. Моли и Марта са изчезнали.

Патрик чу как Ерика ахна зад гърба му.

* * *

Юнас седеше на дивана във всекидневната и усещаше как тревогата му нараства. Не разбираше какво прави полицията тук. Не трябваше ли да са някъде навън и да търсят? Некомпетентни идиоти.

Патрик Хедстрьом се приближи до него и сложи ръка на рамото му, все едно можеше да чете мисли.

– Сега ще претърсим района около къщата, но за гората трябва да изчакаме, докато стане светло. Ще те помолим да ни помогнеш, като съставиш списък с приятелите на Марта и Моли. Ще им се обадиш ли по телефона?

– Вече звънях на всички, за които се сетих.

– Все пак направи списък. Възможно е да изникнат нови имена. Мислех да отида да говоря и с майка ти, в случай че си спомни дали не са казали нещо повече за днешните си планове. Марта има ли бележник? Или пък Моли? В момента всичко би могло да ни е от помощ.

– Марта използва календара на телефона, а той трябва да е в нея, въпреки че не вдига. Никога не излиза без него. Телефонът на Моли е в стаята ѝ. Не знам дали има бележник.

Юнас поклати глава. Какво всъщност знаеше за живота на Моли? Какво знаеше за собствената си дъщеря?

– Окей – каза Патрик и отново сложи ръка на рамото му.

Юнас се изненада колко добре му подейства жестът. Приятелската ръка сякаш му вдъхна малко спокойствие.

– Може ли да отидем заедно при мама? – попита той и се изправи, за да покаже, че това всъщност не е въпрос. – Тя и по принцип много се притеснява, така че сега сигурно страшно ще се разстрои.

– Да, няма проблем – каза Патрик лаконично и тръгна към вратата.

Юнас го последва и двамата закрачиха мълчаливо към къщата на Ейнар и Хелга. Щом стигнаха до стълбите, Юнас побърза да се качи пръв и отвори вратата.

– Аз съм, мамо. От полицията искат да ти зададат няколко въпроса.

Хелга се появи в антрето.

– Полицията? Какво става? Случило ли се е нещо?

– Няма страшно – побърза да каже Патрик. – Тук сме, защото Марта и Моли не са се появили и Юнас не може да се свърже с тях. Но в такива случаи най-често се оказва, че е станало недоразумение. Сигурно са при някоя приятелка и просто са забравили да ви кажат.

Хелга като че се поуспокои и кимна отсечено.

– Да, сигурно е така. Не разбирам защо се налага да безпокоим полицията. Сигурно си имате достатъчно работа.

Тя се върна в кухнята и продължи да се занимава с миялната.

– Седни, мамо – каза Юнас.

Все повече се притесняваше. Не можеше да го проумее. Къде бяха? Мислено си бе преповторил всички разговори, които бяха водили с Марта през последните дни. Нищо от казаното не му бе дало повод да смята, че има някакъв проблем. В същото време страхът си оставаше. Страхът и убеждението, които изпитваше още от първата им среща – че един ден тя ще го напусне. Това го плашеше повече от всичко друго. Всяко съвършенство беше обречено. Равновесието трябваше да бъде нарушено. Това беше личната му философия. Как бе могъл да си мисли, че самият той може да остане незасегнат? Че за него правилата няма да важат?

– Колко време бяха тук?

Патрик задаваше деликатно въпросите си. Юнас затвори очи и се заслуша в мекия му глас и в отговорите на майка си. От интонацията ѝ разбираше, че не ѝ е приятна ситуацията, в която е поставена. Знаеше, че според нея е трябвало да се справят сами, без да замесват полицията. В тяхното семейство беше така.

– Не споменаха никакви планове, казаха само, че по-късно щели да тренират.

Когато мислеше за нещо, Хелга гледаше към тавана. Имаше този навик от много отдавна. Юнас познаваше всичките ѝ жестове, всичките ѝ действия, които се повтаряха отново и отново в безкраен кръговрат. Беше приел, че двамата с Марта са част от този кръговрат. И нито можеше, нито искаше да продължи напред без нея. Би било безсмислено.

– Не са споменавали, че ще се срещат с някого? Или че имат някаква работа? – продължи Патрик, а Хелга поклати глава.

– Не, пък и ако беше така, щяха да вземат колата. Марта обичаше да си угажда.

– Обичаше? – повтори Юнас, а гласът му премина във фалцет. – Не искаш ли да кажеш „обича“?

Патрик го погледна изненадано, а Юнас подпря лакти на масата и облегна глава на ръцете си.

– Извинете. На крак съм от четири сутринта и не успях да се наспя. Пък и не е обичайно за Марта да пропуска уроци, още по-малко да ходи някъде, без да се обади.

– Сигурно скоро ще се приберат, а Марта ще се ядоса, като разбере, че си създал такава суматоха – каза Хелга успокоително, но в гласа ѝ имаше и друга нотка и Юнас се запита дали и Патрик я е доловил.

Искаше му се да може да ѝ вярва, но сякаш целият му разум се съпротивляваше. Какво щеше да прави, ако те изчезнеха? На никого не би могъл да обясни как той и Марта на практика бяха един и същи човек. Живееха и дишаха в синхрон още от самото начало. Моли беше негова плът и кръв, но без Марта той беше нищо.

– Трябва да отида до тоалетната – каза той и се изправи.

– Майка ти сигурно е права – каза Патрик зад гърба му.

Юнас не отговори. Всъщност изобщо не му се ходеше до тоалетната. Просто имаше нужда от няколко минути, за да се съвземе и да не си проличи, че е на път да рухне.

Отгоре се чуваше пъшкането и стененето на баща му. Чуваше гласове на долния етаж и сигурно затова вдигаше толкова шум. Но Юнас не смяташе да се качва при него. В момента Ейнар беше последният човек на земята, когото искаше да види. Доближеше ли се до баща си, веднага усещаше пареща горещина, като от огън. Всеки път беше така. Хелга се бе опитала да охлади пламъка, но така и не беше успяла. Сега от огъня бе останала само жаравата, а Юнас не знаеше докога ще е в състояние да помага на баща си да я поддържа. И докога ще му го дължи.

Юнас влезе в тясната тоалетна и облегна чело на огледалото. Беше приятно хладно. Щом затвори очи, в съзнанието му изникнаха множество образи и спомени от живота, който бе делил с Марта. Подсмръкна и се наведе да вземе парче тоалетна хартия, но тя беше свършила. Отвън гласовете в кухнята се смесваха с шумоленето на Ейнар от горния етаж. Юнас клекна и отвори шкафа, където Хелга винаги държеше допълнителни ролки тоалетна хартия.

Очите му се ококориха. До хартията имаше нещо скрито. Първоначално Юнас не разбра какво вижда. После проумя всичко.

* * *

Ерика бе предложила да отиде с тях и да помогне в търсенето, но Патрик отбеляза очевидното: някой трябваше да остане у дома с децата. Тя неохотно призна, че е прав, и реши да посвети вечерта на видеозаписите. Те я чакаха в една торбичка в антрето, но Ерика от опит знаеше, че не би могла да ги изгледа, преди малките да са заспали по леглата си. Затова временно пропъди мисълта за записите и седна на дивана при децата.

По-рано им беше пуснала още едно дивиди с Емил от Льонеберя. Усмихвайки се на лудориите му, тя придърпа децата към себе си. Беше малко трудно, защото имаше само две страни, а и трите деца искаха да са близо до нея. Накрая взе Антон в скута си и остави Ноел и Мая да седят отляво и отдясно. Те се сгушиха в нея и Ерика се изпълни благодарност за всичко, което имаше на този свят. Замисли се за Лайла и се запита дали някога бе изпитвала нещо подобно към собствените си деца. Действията ѝ говореха за обратното.

На екрана Емил лисна боровинкова супа в лицето на госпожа Петрел, а Ерика усети как телата на децата натежават. Накрая чу онази промяна в дишането им, която не можеше да се сбърка и която означаваше, че са заспали. Измъкна се внимателно от купчината тела, отнесе ги горе едно по едно и ги сложи да легнат. Остана няколко секунди в стаята на момчетата, наблюдавайки малките им руси главици, облегнати на възглавниците. Спяха спокойно и доволно, без да подозират какво зло има по света. След малко Ерика излезе тихо от стаята, отиде да вземе записите и седна на дивана. Погледна старателно означените дискове и реши да ги изгледа в реда, в който бяха изчезнали момичетата.

Сърцето ѝ се сви от състрадание, когато видя родителите на Сандра Андершон и изтерзаните им лица. Искаха да помогнат и се опитваха да отговарят на въпросите, но в същото време ги измъчваха мислите, които те пораждаха. Полицаите задаваха някои въпроси по два-три пъти и макар да разбираше защо го правят, Ерика споделяше объркването на близките, когато не можеха да отговорят.

Продължи с втория и третия запис, като се опитваше да държи очите и ума си отворени. Не успяваше обаче да открие онова неопределено нещо, което търсеше, и в мислите ѝ бавно започна да се прокрадва обезсърчение. Патрик просто се е надявал на късмет, когато я бе помолил за помощ, но не е вярвал, че тя ще открие нещо. А Ерика наистина си бе мислила, че може да я споходи онзи проблясък, когато изведнъж всичко става ясно и парченцата от пъзела застават по местата си. Беше го преживявала и друг път и знаеше, че е възможно, но в този случай виждаше единствено скърбящите, отчаяни семейства, които носеха теглото на множество въпроси без отговор.

Спря записа. Страданието в очите на родителите проникна под кожата ѝ. Болката им струеше от телевизионния екран, от жестовете и гласовете им, които понякога секваха заради усилието да сдържат сълзите си. Нямаше сили да продължи да гледа, така че реши вместо това да се обади на Ана.

Гласът на сестра ѝ звучеше изморено. За изненада на Ерика се оказа, че Ана е била в конюшнята, когато станало ясно, че Марта и Моли ги няма. Ерика от своя страна ѝ съобщи, че вече и полицията е замесена. После двете си поприказваха за ежедневието, което въпреки всичко продължаваше да си тече. Ерика не попита сестра си как се чувства. Точно тази вечер нямаше да издържи да слуша очевидните ѝ лъжи, че всичко било окей, затова я остави да говори на по-безобидни теми.

– Как върви разследването? – попита Ана.

Ерика вече ѝ беше разказала с какво се е захванала и сега се опита да подреди чувствата си.

– Толкова е странно да седиш и да гледаш записите. Все едно делиш мъката с онези семейства. Чувстваш и поне донякъде разбираш колко ужасно е да преживееш нещо такова. Същевременно не мога да не изпитвам облекчение, че моите деца са горе в леглата си, в безопасност.

– Да, добре че са децата. Не знам как бих могла да се справя без тях. Само ако...

Ана млъкна, но Ерика знаеше какво би искала да каже. Че сега до нея трябваше да има още едно дете.

– Трябва да затварям – каза Ана, а Ерика внезапно изпита желание да я попита дали Дан ѝ е споменал, че днес му е звъняла.

Но се въздържа. Може би най-добре беше да изчака, да ги остави да се справят със своето собствено темпо.

След като се сбогуваха, Ерика стана от дивана и пусна следващия диск. На него беше разговорът с майката на Мина и тя разпозна апартамента, който бе посетила няколко дни по-рано. Разпозна също и отчаяното изражение, изписано на лицето на Нетан. Точно както и останалите родители, тя се опитваше да отговаря на въпросите на полицаите и изпитваше не по-малко желание да им помогне, но въпреки това се различаваше от спретнатите родители на другите момичета. Беше облечена със същата износена жилетка, с която я бе видяла Ерика, а изтощената ѝ коса беше рошава. Освен това пушеше цигара след цигара и полицаите от време на време кашляха заради дима.

Задаваха почти същите въпроси, които бе задала самата Ерика. Това ѝ помогна да освежи спомените си от разговора с Нетан, който трябваше да преразкаже на Патрик още веднъж. Голямата разлика беше, че тя имаше възможността да разлисти фотоалбума и така да си изгради по-интимна представа за Мина и Нетан. Ерика винаги се интересуваше не само от престъпленията, а и от хората, които ги бяха извършили или бяха засегнати от тях. Какви бяха личният им живот, връзките им, спомените им? Обичаше да разглежда снимки, да вижда празниците и делниците през човешките очи зад обектива. Любопитно беше как хората избират да изобразят живота си.

В случая на Нетан беше болезнено ясно какво значение отдаваше на мъжете, които идваха и си отиваха. От страниците струеше копнеж по нормално семейство, съпруг за нея и баща за Мина. Имаше снимка на дъщеря ѝ, качена на раменете на някакъв мъж, на Нетан, застанала на брега на морето с друг, на тях двете заедно с последния приятел на Нетан, наредени пред автомобил, натоварен с надежди и ваканционно щастие. За Ерика беше важно да види тези неща, дори и полицията да не ги смяташе за съществени.

Отново смени диска и на екрана се появиха родителите и братът на Виктория. Но и този път не забеляза нищо особено. Погледна часовника. Беше осем. Патрик сигурно щеше да закъснее, ако изобщо се прибереше. Все още се чувстваше доста свежа и прецени, че може да изгледа записите още веднъж, по-внимателно.

Два часа по-късно го беше направила само за да установи, че не е открила нищо ново. Реши да си ляга. Нямаше смисъл да чака Патрик, а и той не се беше обадил, така че сигурно беше зает до гуша. Би дала какво ли не, за да разбере какво става, но годините, прекарани с полицай за съпруг, я бяха научили, че понякога единствената възможност беше да усмириш любопитството си и да изчакаш.

Изморена и с глава, пълна с впечатления, Ерика се сгуши в леглото и се зави до брадичката. С Патрик обичаха да спят на хладно и в спалнята винаги беше малко по-студено, така че да могат да се наслаждават на топлината под пухеното одеяло. Почти веднага усети как се унася. Щом се озова в ничията земя между сън и будно състояние, мозъкът ѝ започна да прехвърля бясно образите от записите. Появяваха се пред очите ѝ без ред и веднага биваха заместени от други. Тялото ѝ натежаваше все повече. Сънят я обгръщаше и диапорамата забави хода си. Мозъкът ѝ се спря на един конкретен образ. В следващия миг Ерика отвори широко очи.

* * *

В управлението кипеше трескава дейност. Патрик мислеше да свика бърза среща, за да координира издирването на Моли и Марта, но всички вече се бяха захванали за работа. Йоста, Мартин и Аника звъняха на приятели и познати, на съучениците на Моли, на момичетата от конюшнята и на всички останали в списъка, който получиха от Юнас. Те на свой ред ги препращаха към други хора, но засега не се бяха свързали с човек, който да знае къде са Моли и Марта. Вечерта напредваше и разумните обяснения за отсъствието им ставаха все по-малко.

Патрик тръгна към кухнята. По пътя подмина кабинета на Йоста и с периферното си зрение видя как колегата му скача от стола си.

– Хей, чакай!

Патрик спря на място.

– Какво има?

Йоста се приближи до него със зачервени бузи.

– Ами стана една работа, докато ви нямаше. Не исках да повдигам въпроса, докато бяхме при Юнас, но днес се обади Педерсен. Кръвта на кея е на Ласе.

– Както и предполагахме.

– Да, но това не е всичко.

– Окей, какво още са открили? – попита Патрик търпеливо.

– На Педерсен му хрумнало да сравни кръвта с ДНК пробата от фаса, който също бяхме пратили за анализ. Онзи от двора на съседката на Виктория.

– И?

Патрик вече беше на тръни.

– Съвпадат – отвърна Йоста и зачака триумфално реакцията на Патрик.

– Значи Ласе е бил там? – каза той, вперил учуден поглед в Йоста, опитвайки да свърже всички нишки. – Той ли е шпионирал Виктория?

– Да, и вероятно той е пращал заплашителните писма. Но, за жалост, никога няма да разберем, защото Рики ги е изхвърлил.

– Значи Ласе може би е изнудвал някого, за когото е знаел, че има връзка с Виктория? – каза Патрик, мислейки на глас. – Някой, който е имал причина това да остане в тайна. Дори срещу заплащане.

Йоста кимна.

– Именно.

– Значи Юнас? – попита Патрик.

– И аз така мислех, но Рики се е объркал.

Патрик изслуша внимателно обяснението на Йоста и всичките му подозрения се преобърнаха с главата надолу.

– Трябва да разкажем и на останалите. Ще доведеш ли Мартин? Аз ще извикам Аника.

Няколко минути по-късно всички седяха в кухнята. В мрака навън бавно се сипеше сняг. Мартин беше сложил нова кана кафе.

– Къде, по дяволите, е Мелберг? – попита Патрик.

– Беше тук за малко, после се прибра да яде. Сигурно е заспал на дивана – каза Аника.

– Добре, ще се справим и без него.

Адреналинът го бе накарал да реагира твърде остро. Макар да се дразнеше от това, че Мелберг винаги успява да се скатае, Патрик съзнаваше, че всъщност могат да работят по-добре в отсъствието на шефа си.

– Какво се е случило? – попита Мартин.

– Получихме нова информация, която може да е от значение за издирването на Моли и Марта.

Патрик разбираше колко сковано се е изразил, но това винаги се случваше в сериозни ситуации.

– Ще разкажеш ли какво си научил, Йоста?

Йоста се прокашля и обясни как е разбрал, че Ласе е наблюдавал Виктория.

– Изглежда, чисто и просто е открил, че тя се вижда с някого. Дал си е сметка, че връзката им е морално осъдителна, и е започнал да праща заплашителни писма на Виктория, като в същото време е изнудвал другия човек.

– А може ли той да е отвлякъл Виктория? – попита Мартин.

– И това е възможна теория, но Ласе не прилича на извършителя, описан от Стрювер. Пък и ми е трудно да повярвам, че е способен на нещо такова – каза Патрик.

– Но кого е изнудвал Ласе? – попита Аника. – Трябва да е бил Юнас, нали? Все пак Виктория е имала връзка с него.

– Естествено, и аз стигнах до това заключение. Но... – каза Йоста и направи театрална пауза.

Патрик видя как колегата му се наслаждава на вниманието.

– Но не е бил Юнас – намеси се той и кимна на Йоста да продължи.

– Както знаете, Рики си е мислел, че Юнас и сестра му имат връзка, но майка им е знаела нещо за Виктория, което никой друг не е забелязал. Тя не се е интересувала от момчета.

– А? – възкликна Мартин и изпъна гръб. – Но как така никой друг не е знаел? Никой от приятелите и съучениците ѝ не спомена нещо такова. И откъде е знаела майка ѝ?

– Да го наречем майчин усет. Първоначално само е подозирала, но един път, когато Виктория била поканила приятелка у дома, майка ѝ видяла нещо. Изчакала удобен случай и повдигнала въпроса, защото искала дъщеря ѝ да знае, че може спокойно да говори за това със семейството си. Но Виктория се паникьосала и я помолила да не казва нито на Рики, нито на баща ѝ.

– Ясно е, че за нея това е било деликатна тема – каза Аника. – Едва ли е лесно, когато си на тази възраст и живееш в толкова малък град.

– Да, така е. Но аз предполагам, че се е разстроила толкова, защото по това време вече е имала връзка, която родителите ѝ не биха одобрили – каза Йоста и се протегна към чашата си.

– С кого? – попита Аника.

Мартин сви вежди.

– С Марта ли? Това би обяснило караницата между Юнас и Виктория. Може би става дума за Марта.

Йоста кимна.

– Което означава, че Юнас вероятно е знаел за това.

– Значи можем да приемем, че Ласе е изнудвал Марта? На нея ѝ е омръзнало да му плаща и го е убила или пък Юнас така се е ядосал, като е разбрал, че е взел нещата в свои ръце? Или има и друг възможен сценарий, който пропускаме?

Мартин се почеса замислено по темето.

– Не, първите два варианта ми се струват най-вероятни – каза Патрик и погледна към Йоста, който кимна в знак на съгласие.

– Тогава трябва отново да говорим с Юнас – каза Мартин. – Възможно ли е Марта и Моли да не са отвлечени от същия похитител като останалите момичета? Да не би Марта да е взела Моли и да е избягала, за да не бъде обвинена в убийство? Може би Юнас всъщност знае къде са и просто разиграва театър?

– В такъв случай играе доста добре... – започна Патрик, но чу стъпки в коридора и замълча.

Миг след това видя смаяно как съпругата му влиза в стаята.

– Здрасти – каза Ерика. – Беше отворено, затова влязох направо.

Патрик се вторачи в нея.

– Какво правиш тук? И къде са децата?

– Обадих се на Ана и я помолих да ги наглежда.

– Но защо? – попита Патрик, преди да си спомни, че всъщност я беше помолил за услуга.

Възможно ли бе да е открила нещо? Погледна я въпросително. Тя кимна.

– Открих общ знаменател между момичетата. И мисля, че знам защо Мина се различава от останалите.

* * *

Часът за лягане беше онова време от деня, което Лайла мразеше най-много. В мрака на нощта я застигаха всички неща, които успяваше да отблъсне през деня. Нощем злото можеше да се добере до нея. Знаеше, че то е там, също толкова реално, колкото стените на стаята ѝ и прекалено твърдият матрак.

Лежеше и се взираше в тавана. Вътре беше пълен мрак и понякога, точно преди да заспи, Лайла се чувстваше така, сякаш се носи във въздуха и черното нищо заплашва да я погълне.

Толкова странно беше да знае, че Владек е мъртъв. Беше трудно да го проумее, дори след толкова време. Все още си спомняше шумовете от деня, в който се срещнаха: веселия смях, панаирната музика, животинските звуци, които никога преди не бе чувала. Миризмите също не бяха изветрели: пуканки, стърготини, трева и пот. Но най-силен си оставаше споменът за гласа му. Той бе изпълнил сърцето ѝ още преди да го види. Когато се обърна към него, в погледа ѝ имаше увереност, която секунда по-късно се появи и в неговите очи.

Опита се да си спомни дали е имала предчувствие за нещастието, до което щеше да доведе срещата им, но не можа да се сети за нещо такова. Идваха от два съвсем различни свята и бяха водили съвсем различен живот, така че имаше трудности за преодоляване, но нищо не загатваше за предстояща катастрофа. Дори ясновидката Кристина. Да не бе ослепяла точно в онзи ден, тя, която виждаше всичко? Или пък е разбрала, но е предпочела да вярва, че греши, след като е видяла колко са влюбени?

Тогава всичко им се струваше възможно. Нямаше нищо странно или нередно. Важното беше единствено да съградят общото си бъдеще и животът ги подлъга да вярват, че ще успеят да го направят. Може би затова шокът беше толкова голям и затова подходиха към случилото се по начин, за който нямаше оправдание. Още от началото знаеше, че това не е редно, но инстинктът за самосъхранение притъпяваше разума ѝ. А сега беше твърде късно за разкаяние. Можеше единствено да лежи в мрака и да размишлява над грешките им.

* * *

Юнас се учуди на собственото си спокойствие. Не бързаше с приготовленията. Имаше да избира между множество спомени, събирани с години, а щом потеглеше, нямаше да има връщане назад, затова искаше да подбере най-важните. Пък и не мислеше, че се налага да бърза. По-рано през деня несигурността бе разпалила тревогата му, но след като вече знаеше къде е Марта, можеше да планира всичко хладнокръвно и с ясен, остър разсъдък.

Взря се в сумрака. Една крушка беше изгоряла и той не бе имал време да я смени. Недоглеждането го смути. Важно беше винаги да си готов, винаги всичко да е на мястото си. За да се избегнат грешките.

Беше клекнал и когато се изправи, удари главата си в ниската част на тавана. Изруга шумно и за миг си позволи да спре и да поеме миризмата през ноздрите. Имаха толкова много спомени оттук, но спомените можеха да се изживяват отново и отново, независимо къде се намираш. Повдигна куфара. Ако прекрасните мигове имаха тежест, би било невъзможно да го отлепи от земята. Вместо това куфарът беше лек като перце, което изненада Юнас.

Качи се внимателно по стълбата. Не биваше да изпуска куфара. Той съдържаше не просто неговия живот, а едно хармонично споделено битие. До този момент винаги бе вървял в нечии чужди стъпки. Беше продължил чуждото дело, без да остави собствен отпечатък. Сега беше време да пристъпи напред и да остави миналото зад себе си. Тази перспектива не го плашеше, по-скоро обратното. Изведнъж беше прогледнал. През цялото време бе имал силата да промени всичко, да скъса със старото и вместо него да изгради нещо собствено и по-добро.

Мисълта го замая. Излезе навън, затвори очи и вдиша студения нощен въздух. Имаше чувството, че земята се люлее. Разпери ръце, за да запази равновесие. Остана така за миг, преди да ги свали и бавно да отвори очи.

Хрумна му нещо и тръгна към конюшнята. Отвори тежката врата, светна лампите и остави внимателно куфара и ценното му съдържание до стената. После отвори боксовете, развърза конете и ги пусна на свобода. Учудени, животните излязоха едно по едно навън. Спряха в двора, подушиха въздуха и изцвилиха, преди да се отдалечат, размахвайки опашки. Юнас се усмихна, докато ги гледаше как се отдалечават в мрака. Щяха да се насладят на кратък момент на свобода, преди да бъдат уловени. Самият той се отправяше към нов вид свобода и не възнамеряваше да се остави да бъде заловен.

* * *

Изпитваше блажено спокойствие, докато седеше в къщата, където бе израснала, а единствената ѝ компания бяха децата, спящи на горния етаж. Тук нямаше вина, попила в стените. Имаше само спомени от едно детство, което благодарение на Ерика и баща им Тюре беше светло и сигурно. Ана вече дори не изпитваше горчивина или гняв заради странния хлад в отношението на майка им. Той бе получил своето обяснение и оттогава Ана чувстваше единствено състрадание към жената, която бе преживяла такива неща, че не смееше да обикне собствените си дъщери. Макар че според Ана майка им все пак ги бе обичала, просто не бе съумяла да им покаже любовта си. Надяваше се, че Елси ги наблюдава от небето и знае, че дъщерите ѝ я разбират, че са ѝ простили и че я обичат.

Стана от дивана във всекидневната и се разшета. В къщата беше учудващо подредено и Ана се усмихна при мисълта за Кристина и Строителя Боб. Свекървите наистина бяха нещо специално. Майката на Дан беше по-скоро противоположност на Кристина. Държеше се твърде плахо и когато идваше у тях, винаги молеше за извинение, че им се натрапва. Въпросът беше кое е по-добре. Но със свекървите беше като с децата: каквото ти се падне, такова. Можеш да избереш мъжа си, но не и свекървата си. А Ана бе избрала Дан с цялото си сърце, след което го бе разочаровала. При тази мисъл отново ѝ се пригади. Втурна се в тоалетната и сякаш целият ѝ стомах се обърна, когато повърна вечерята си.

Изплакна устата си. Челото ѝ се беше изпотило. Наплиска лицето си, след което погледна в огледалото, докато водата още се стичаше по кожата ѝ. Едва не отскочи назад, щом съзря голото отчаяние в погледа си. Това ли виждаше Дан всеки ден? Затова ли вече не можеше дори да я погледне?

На вратата се звънна и Ана се стресна. Кой търсеше Ерика и Патрик толкова късно? Избърса бързо лицето си и отиде да отвори. Пред вратата стоеше Дан.

– Какво правиш тук? – попита тя изненадано, преди страхът да забие нокти в нея. – Децата? Да не се е случило нещо с децата?

Дан поклати глава.

– Не, всичко е наред. Исках да говоря с теб и чувствах, че не може да почака, затова помолих Белинда да дойде и да наглежда малките.

Най-голямата дъщеря на Дан вече не живееше с тях, но понякога влизаше в ролята на детегледачка, за радост на по-малките си братя и сестри.

– Но скоро трябва да се връщам.

– Окей.

Ана вдигна очи към него и той отвърна на погледа ѝ.

– Може ли да вляза? Иначе скоро ще замръзна.

– Да, извинявай, влез – каза тя учтиво, като на непознат, след което пристъпи встрани.

Значи това беше краят. Дан не искаше да води този разговор у дома, където все пак имаха толкова хубави спомени, а и където децата можеха да ги чуят. И въпреки че Ана копнееше мъчителната безизходица най-накрая да приключи, по какъвто и да е начин, цялото ѝ същество сякаш искаше да закрещи и да се възпротиви на факта, че ще загуби най-ценното нещо, което имаше: любовта на живота си.

С тежки стъпки отиде във всекидневната, седна и зачака. Веднага се замисли за практическата страна. Ерика и Патрик сигурно нямаха да имат нищо против тя е децата да отседнат в стаята за гости, докато си намерят нов апартамент. Още утре можеше да събере най-необходимото. Най-добре беше да се изнесат веднага след вземането на решението, а и Дан вероятно щеше да се почувства облекчен. Сигурно тя и угризенията ѝ му бяха омръзнали също толкова, колкото на нея ѝ бе омръзнало да ги носи на плещите си.

Изтръпна, когато Дан влезе в стаята. Той прокара изморено ръка през косата си, а Ана си помисли колко е красив. Нямаше да му е трудно да си намери нова жена. Много момичета във Фелбака се заглеждаха по него и... Тя прогони тези мисли. Болеше я, не искаше да си представя Дан в нечии чужди обятия. Не можеше да прояви чак такова великодушие.

– Ана... – каза Дан и седна до нея.

Личеше си как се бори да произнесе думите и на Ана ѝ се искаше хиляди пъти да извика „Извинявай, извинявай, извинявай“, но знаеше, че е твърде късно. Вместо това сведе поглед и каза тихо:

– Разбирам, не е нужно да казваш нищо. Ще помоля Патрик и Ерика да се преместим тук за известно време. Можем още утре да се изнесем. Ще вземем най-необходимото, а по-късно ще събера и останалата част от багажа.

Дан я погледна втрещено.

– Да не искаш да ме напуснеш?

Ана сбърчи чело.

– Не, мислех, че си дошъл да ми кажеш, че ти искаш да ме напуснеш. Не е ли така?

Едва дишаше, докато чакаше отговора. Ушите ѝ пищяха, а сърцето ѝ биеше с новооткрита надежда. Лицето на Дан изразяваше толкова много чувства едновременно, че ѝ беше трудно да разтълкува какво иска да каже.

– Ана, скъпа, опитах се да си представя, че те напускам, но не мога. Днес ми се обади Ерика и... накара ме да разбера, че трябва да направя нещо, ако не искам да те загубя. Не мога да обещая, че ще бъде лесно или че ще стане от раз, но не мога да живея без теб. А искам животът ни да е хубав. И двамата не бяхме на себе си известно време, но сега сме тук, заедно сме и искам да продължи да бъде така.

Той хвана ръката ѝ и я допря до бузата си. Ана усети наболата му брада под дланта си. Толкова пъти бе галила грубата му кожа.

– Трепериш – каза Дан и стисна ръката ѝ по-силно. – Искаш ли? Искаш ли да продължим да бъдем заедно, истински?

– Да – каза Ана. – Да, Дан. Искам.

Фелбака, 1975

Ножовете я плашеха повече от всичко друго. Остри и лъскави, те започнаха да изникват на необичайни места из къщи. В началото просто ги прибираше в кутията им в кухнята, като се надяваше, че изтощеният ѝ, изтерзан ум си прави шеги с нея. Но ножовете продължиха да се появяват там, където не им е мястото: до леглото, в чекмеджето с бельо, на масата във всекидневната. Приличаха на някакъв страховит натюрморт, но Лайла не разбираше какво означава това. И не искаше да разбере.

Една вечер седеше на масата в кухнята, когато един от ножовете сряза ръката ѝ. Пробождането дойде сякаш от никъде и болката я изненада. Яркочервена кръв бликна от раната и Лайла се загледа в нея учудено, преди да изтича до мивката, за да вземе кърпа и да спре кръвотечението.

Раната не зарастваше бързо. Инфектира се, а когато я проми, Лайла изпита такава болка, че трябваше да прехапе устни, за да не изкрещи. Всъщност раната трябваше да се зашие, но вместо това тя просто я бинтова, доколкото можа. Бяха решили да не ходят на лекар във Фелбака.

Но Лайла предчувстваше, че ще има още рани. Понякога минаваха няколко спокойни дни, но след това адът се отприщваше и навън се изливаше неописуем гняв и омраза. Безсилието я парализираше. Откъде идваше това зло? Подозираше, че никога няма да получи отговор на въпроса. Истината бе, че нямаше такъв.

В кухнята беше тихо като в гроб. Всички гледаха очаквателно Ерика, която продължаваше да стои изправена, въпреки че Йоста и Мартин ѝ бяха предложили местата си. Тялото ѝ беше изпълнено с толкова много неспокойна енергия, че не би могла да седи на едно място.

– Патрик ме помоли да ги изгледам – каза тя и посочи торбичката с дисковете, която беше оставила на пода.

– Да, Ерика я бива да вижда неща, които могат да убягнат на другите – каза Патрик с извинителен тон, но, изглежда, никой не възразяваше.

– Отначало не видях нищо, което да си струва да се отбележи, но след като ги изгледах втори път...

– Да? – подкани я Йоста, вперил поглед в нея.

– Тогава ми стана ясно, че не момичетата имат нещо общо помежду си, а сестрите им.

– Какво имаш предвид? – попита Мартин. – Вярно е, че всички освен Мина и Виктория имат по-малки сестри, но това какво общо има с отвличанията?

– Не знам каква точно е връзката. Но полицаите са разговаряли със сестрите в собствените им стаи и на записите се вижда, че по стените им има розетки и плакети от конни състезания. Всички те яздят активно. Това се отнася и за Виктория, макар и да не се е състезавала.

Отново настана тишина. Чуваше се само шумът от кафеварката. Ерика видя как всички се опитват да подредят парченцата от пъзела.

– Ами Мина? – попита Йоста. – Тя не е имала сестра. И не се е занимавала с езда.

– Именно – каза Ерика. – Затова смятам, че Мина не е сред жертвите на похитителя. Дори не е сигурно, че е отвлечена или мъртва.

– Къде е тогава? – намеси се Мартин.

– Не знам. Но мисля утре да се обадя на майка ѝ. Имам теория.

– Добре, но какво заключение може да си направим от това, че сестрите на момичетата са яздели? – попита Йоста объркано. – Освен Виктория никое друго момиче не е изчезнало в близост до конюшня или място за състезания.

– Не, но може би извършителят посещава такива мероприятия и е забелязал момичетата, които са отишли да гледат сестрите си? Мислех си, че може да се провери дали по време на изчезванията е имало състезания в съответните райони.

– Тогава семействата нямаше ли да го споменат? – каза Аника и намести очилата си, които се бяха плъзнали надолу по носа ѝ. – Че в деня, когато дъщеря им е изчезнала, са ходили на състезание?

– Вероятно не са го свързали с отвличането. Цялото внимание е било насочено към момичетата, приятелските им кръгове, интересите, хобитата и така нататък. Никой не се е замислил за сестрите им.

– Мамка му – каза Патрик.

Ерика се обърна към него.

– Какво има?

– Юнас. Отново и отново изниква в разследването по различни поводи: кетамина, караницата с Виктория и предполагаемата им връзка, изневярата на Марта, изнудването. А сега и ездата. Та нали той постоянно обикаля по състезания с дъщеря си. Възможно ли е наистина той да е извършителят?

– Но той има желязно алиби за времето, по което е изчезнала Виктория – отбеляза Йоста.

Патрик въздъхна.

– Да, знам. Но сега, след като толкова много следи сочат към него, ще трябва да го огледаме по-обстойно. Аника, можеш ли да провериш дали е имало състезания в съответните дни? И дали Моли Першон е била сред участничките?

– Разбира се – каза Аника. – Ще видя какво мога да открия.

– Значи може би все пак не е имало обир – каза Йоста.

– Не, Юнас може да се е обадил в полицията, за да отклони подозренията от себе си, в случай че Виктория бъде открита. Но освен големия въпрос с алибито има и други. Как би могъл да отвлече момичетата, след като Моли и Марта са били с него в колата? И къде ги е държал, къде са сега?

– Може би на същото място като Моли и Марта – каза Мартин. – Може би са открили с какво се е занимавал.

Патрик кимна.

– Да, не е невъзможно. Трябва отново да претърсим къщата им и останалата част от имота. Като се има предвид къде се появи Виктория, може наистина да е била държана в плен някъде там. Трябва отново да проверим.

– Не трябва ли да изчакаме разрешение за обиск? – попита Йоста.

– Да, но нямаме време за това. Животът на Марта и Моли може да е в опасност.

Патрик отиде до Ерика и се взря в очите ѝ. После се наведе напред и я целуна по устата, без да се интересува, че останалите ги гледат.

– Добра работа, скъпа.

* * *

Хелга безизразно гледаше през прозореца на колата. Навън започваше да се вихри истинска снежна буря.

– Какво ще правим сега? – попита тя.

Юнас не отговори, но тя не беше и очаквала да го направи.

– Къде сбърках? – каза тя и се обърна към него. – Имах такива големи надежди за теб.

Беше се съсредоточил в пътя, затова отговори, без да я погледне:

– Никъде не си сбъркала.

Отговорът трябваше да я зарадва или поне да я успокои. Но я притесни още повече. Всъщност какво би могла да направи, ако беше знаела?

– Нищо не можеше да направиш – каза той, сякаш четейки мислите ѝ. – Не съм като теб. Нито като някого другиго. Аз съм... специален.

Интонацията му беше лишена от чувства и Хелга настръхна.

– Обичах те. Надявам се, че го разбираш. И продължавам да те обичам.

– Знам – каза той спокойно, наведе се напред и се взря през вихрещите се снежинки.

Чистачките работеха на пълни обороти, но не можеха да се справят с купищата сняг. Караше толкова бавно, че колата сякаш пълзеше.

– Щастлив ли си?

Сама се зачуди откъде ѝ хрумна да зададе такъв въпрос, но наистина искаше да знае. Бил ли е щастлив?

– До този момент животът ми е бил по-добър от на повечето хора – каза той.

Видя го да се усмихва и кожата ѝ настръхна. Но беше вярно. Във всеки случай определено имаше по-добър живот от нейния. Тя бе живяла свита и сплашена, отказвайки да прозре истината.

– Може би ние сме прави, а ти грешиш. Замисляла ли си се за това? – добави Юнас.

Хелга не разбра какво точно има предвид и се замисли. Накрая реши, че е успяла да вникне в думите му, и се натъжи.

– Не, Юнас. Не мисля, че аз съм тази, която бърка.

– Защо не? Все пак се оказа, че не сме толкова различни.

Тя се намръщи при мисълта за истината, която може би се криеше в казаното.

– Желанието на една майка да защити детето си е най-основополагащият инстинкт на света. Няма нищо по-нормално. Но останалото, то е... неестествено.

– Наистина ли? – каза той и за пръв път погледна към нея. – Не съм съгласен.

– Не можеш ли просто да ми кажеш какво ще правим, като пристигнем?

Хелга се опита да види колко път им остава, но погледът ѝ не можеше да проникне през мрака и гъстия снеговалеж.

– Ще видиш, като му дойде времето – каза той.

Навън снегът продължаваше да се сипе.

* * *

Ерика беше в лошо настроение, когато се прибра. Радостта ѝ от това, че допринесе за разследването, бързо бе заменена от недоволство, тъй като не ѝ разрешиха да отиде с тях до стопанството. Опита се да убеди Патрик по всевъзможни начини, но той беше непреклонен, така че Ерика нямаше друг избор, освен да се върне у дома. Сега сигурно щеше да лежи будна цяла нощ и да се чуди какво се случва.

Ана излезе от всекидневната да я посрещне.

– Здрасти, как са малките? – попита Ерика, но се сепна. – Колко щастлива изглеждаш. Станало ли е нещо?

– Да, Дан дойде. Благодаря, че си говорила с него – каза Ана, след което си навлече якето и напъха крака в ботушите. – Мисля, че нещата ще се оправят, но утре ще ти разкажа повече.

Тя целуна Ерика по бузата и изхвърча навън в бурята.

– Карай внимателно, страшно е хлъзгаво! – викна Ерика след нея и затвори вратата, преди вятърът да е навял твърде много сняг в антрето.

Усмихна се на себе си. Мислеше за Дан и Ана, искаше ѝ се животът на сестра ѝ най-накрая да се нареди. Качи се в спалнята, за да си вземе жилетка. После отиде да нагледа децата. Всички спяха дълбоко, така че Ерика продължи към кабинета си. Остана права дълго време, взирайки се в картата. В действителност трябваше да отиде да си легне, но сините хиксове продължаваха да я озадачават. Можеше да се закълне, че по някакъв начин са свързани с всичко останало, но въпросът беше как. Защо Лайла бе запазила статиите за момичетата? Каква беше връзката ѝ със случая? И как така Ингела Ериксон и Виктория имаха едни и същи рани? Ерика имаше чувството, че отговорите на всички тези въпроси са пред очите ѝ, стига да можеше да ги види.

Объркана, тя включи компютъра и седна пред бюрото. Единственото, което можеше да направи, бе да прегледа всички събрани материали. И без това нямаше да заспи, така че поне да свърши нещо полезно.

Беше натрупала множество страници със записки и се радваше, че има навика веднага да ги преписва в дигитален формат, преди да е забравила за какво става дума, защото не разчиташе, че след време ще разгадае собствения си почерк.

Лайла. Тя стоеше в центъра на всичко като някакъв сфинкс: тиха и загадъчна. Разполагаше с отговорите, но просто наблюдаваше мълчаливо живота и обкръжението си. Възможно ли беше да защитава някого? И в такъв случай кого и защо? И защо не искаше да говори за случилото се в онзи кошмарен ден?

Ерика започна методично да чете записките си от разговорите с Лайла. В началото тя бе още по-мълчалива. Бележките от първите им срещи бяха съвсем малко и Ерика си спомни колко странно бе да седи срещу човек, който не казва почти нищо.

Лайла стана по-разговорлива едва когато Ерика я попита за децата ѝ. Избягваше да обсъжда горката си дъщеря, така че разговорите се въртяха предимно около Петер. Докато четеше, Ерика си припомни атмосферата в стаята и изражението на Лайла, докато разказваше за сина си. Погледът ѝ беше по-ясен от обикновено, но и изпълнен с мъка. Любовта не можеше да се сбърка. Описваше меките му бузи, смеха му, мълчаливостта и фъфленето, когато все пак заговорел, светлия перчем, който винаги падал в очите му, както и...

Ерика се спря и прочете още веднъж последната част. После я прочете за трети път, затвори очи и се замисли. И изведнъж едно от най-важните парченца от пъзела падна на мястото си. Вярно, беше по-скоро догадка, но стигаше, за да се открои една потенциална цялостна картина. Дощя ѝ се да звънне на Патрик, но реши да изчака. Все още не беше напълно сигурна. А имаше само един начин да провери дали е права. Единствено Лайла можеше да потвърди подозренията ѝ.

* * *

Патрик усети напрежението във въздуха, когато слезе от колата и застана пред къщата на Юнас и Марта. Щяха ли най-накрая да открият отговорите на всичките си въпроси? В известен смисъл това го плашеше. Ако истината беше толкова мрачна, колкото се опасяваше, нямаше да им е леко – нито на тях, нито на семействата на момичетата. Но с годините беше научил, че знанието винаги е за предпочитане през неизвестността.

– Първо ще отидем при Юнас – викна той на Мартин и Йоста през виелицата. – Йоста, ти ще го отведеш в участъка и ще го разпиташ, а с Мартин ще претърсим имота.

Качиха се приведени по стълбите и позвъниха, но никой не отвори. Колата я нямаше, а Юнас едва ли спеше, докато Марта и Моли са в неизвестност, така че след втория опит Патрик натисна дръжката. Вратата не беше заключена.

– Влизаме – каза той и останалите го последваха.

Всички лампи бяха загасени. Гъста тишина изпълваше къщата и те скоро се увериха, че вътре няма никой.

– Предлагам да обиколим набързо всички постройки, за да установим със сигурност, че Моли и Марта не са тук. После можем да се върнем и да направим по-подробен обиск. Турбьорн е в готовност, в случай че имаме нужда от екипа му.

– Окей – каза Йоста и огледа всекидневната. – Чудя се къде ли е Юнас?

– Може би е отишъл да ги търси – каза Патрик. – Но може пък и да знае много добре къде са, както предположихме.

Отново излязоха навън и Патрик се хвана за парапета, за да не се подхлъзне по стълбите, които бяха покрити с дебел слой пресен сняг. След известен размисъл реши да не звъни веднага на Хелга и Ейнар. Те щяха да се притеснят и объркат още повече, а и Патрик предпочиташе да претърсят останалите сгради на спокойствие. Огледа се и каза:

– Да започнем с конюшнята, а после ще отидем в клиниката.

– Виж, там е отворено – каза Мартин и ги поведе към продълговатата сграда.

Вятърът блъскаше зейналата врата, но вътре беше тихо и спокойно. Мартин избърза напред и надникна в боксовете.

– Празни са.

Патрик усети как в корема му се образува твърда буца. Нещо не беше наред. Ами ако извършителят през цялото време е бил под носа им, в техния район, а те не са реагирали?

– Обади ли се на Пале, между другото? – попита Йоста.

Патрик кимна.

– Да, информиран е. Колегите са готови да се отзоват, ако имаме нужда от подкрепление.

– Това е добре – каза Йоста и отвори вратата, която водеше към покрития манеж. – И тук е празно.

През това време Мартин беше проверил стаята за събрания и помещението за фураж и сега се върна в конюшнята.

– Добре, да отиваме в клиниката – каза Патрик.

Излезе на студа, а Йоста и Мартин го последваха. Снежинките се забиваха в бузите им като пирони. Затичаха се към къщата.

Йоста опита да отвори.

– Заключено е.

Погледна въпросително Патрик, който кимна. Със зле прикрита наслада Йоста отстъпи две крачки назад, засили се и изрита вратата. Повтори маневрата още два пъти и накрая вратата зейна. Като се има предвид какви препарати се съхраняваха вътре, клиниката не беше особено добре подсигурена срещу крадци. Патрик не можа да сдържи усмивката си. Не всеки ден можеха да видят как Йоста практикува кунгфу.

Клиниката беше малка и не им отне много време да я претърсят. Юнас го нямаше, а всичко наоколо беше чисто и подредено. С изключение на отворения шкаф с лекарства. Йоста се приближи и го огледа. Няколко от рафтовете вътре бяха празни.

– Изглежда е взел със себе си доста неща.

– По дяволите – каза Патрик. Мисълта, че Юнас е избягал и разполага с кетамин и какво ли още не, беше дълбоко притеснителна. – Възможно ли е да е дрогирал съпругата и дъщеря си и да ги е отвлякъл?

– Болно копеле – каза Йоста и поклати глава. – Как е успявал да изглежда толкова нормално? Това е едва ли не най-зловещото от всичко. Че беше толкова... приятен.

– Психопатите могат да залъжат всички – каза Патрик и хвърли последен поглед на клиниката, след което излезе навън.

Настръхналият Мартин тръгна след него.

– Къде отиваме сега? Към къщата на родителите му или към плевнята?

– Плевнята – отговори Патрик.

Закрачиха по хлъзгавата земя толкова бързо, колкото беше възможно.

– Трябваше да вземем фенери – каза Патрик, когато влязоха в плевнята.

Беше толкова тъмно, че едвам различаваха автомобилите, паркирани вътре.

– Или пък можем да запалим лампата – каза Мартин и дръпна един шнур до стената.

Бледа, призрачна светлина обля голямото помещение. Тук-там през пролуките в стената влизаше сняг, но все пак вътре им се струваше малко по-топло, защото поне бяха предпазени от режещия вятър.

Мартин потрепери.

– Прилича на гробище за автомобили.

– О, не, това са хубави коли. С малко любов и грижи ще се превърнат в истински съкровища – каза Йоста и погали замечтано капака на един буик.

После започна да обикаля между автомобилите и да се оглежда. Патрик и Мартин последваха примера му и малко по-късно установиха, че тук също няма никакви улики. Патрик усети, че губи кураж. Може би трябваше да побързат и да обявят Юнас за издирване. Нямаше го тук, освен ако не се криеше при родителите си. Но не му се вярваше. Най-вероятно Хелга и Ейнар спяха сами в къщата.

– Остава да отидем и да събудим родителите му – каза Патрик и дръпна мръсния шнур, за да изгаси лампата.

– Какво точно ще им кажем? – попита Мартин.

Патрик се замисли. Въпросът беше уместен. Как да разкажеш на двама родители, че синът им вероятно е психопат, който е отвличал и измъчвал млади момичета? В полицейската академия не ги бяха учили на такива неща.

– Ще преценим на място – каза накрая. – Те знаят, че издирваме Марта и Моли, а сега и Юнас го няма.

За пореден път прекосиха ветровития двор. Патрик почука на външната врата, силно и решително. Нищо не се случи и той отново потропа. На горния етаж светна лампа, може би в спалнята. Но никой не дойде да отвори.

– Да влезем ли? – попита Мартин.

Патрик пробва входната врата. Беше отворена. Извън големите градове хората заключваха вратите си по-скоро по изключение, което понякога беше от полза на полицията. Влезе в антрето и се провикна:

– Ехо?

– Кой е, по дяволите? – чу се гневен глас от горния етаж.

Бързо се досетиха как стоят нещата. Ейнар беше сам у дома и затова никой не им бе отворил.

– Полицията. Качваме се.

Патрик даде знак на Йоста да го последва, като в същото време прошепна на Мартин:

– Огледай наоколо, докато говорим с Ейнар.

– Но къде може да е Хелга? – зачуди се Мартин.

Патрик поклати глава. И той се чудеше същото. Къде беше Хелга?

– Ще питаме Ейнар – отвърна той и се забърза нагоре по стълбите.

– Какво ви е прихванало? Да будите хората посред нощ! – изръмжа Ейнар, който се беше надигнал сънено в леглото, рошав и само по боксерки и бял потник.

Патрик игнорира въпроса му.

– Къде е Хелга?

– Спи ей там!

Ейнар посочи затворената врата от отсрещната страна на коридора. Йоста отиде и я отвори, надникна вътре, след което поклати глава.

– Там няма никого, а леглото е оправено.

– Какво, по дяволите? Къде е тогава? Хелгааа! – изрева Ейнар, а лицето му започна да придобива червеникав оттенък.

Патрик го погледна.

– Значи не знаеш къде е?

– Не, ако знаех, щях да ви кажа. Защо се мотае навън? – попита той, а от устата му се проточи слюнка, която капна на потника му.

– Сигурно е навън да търси Марта и Моли – предположи Патрик.

Ейнар изсумтя.

– Уф, ама че шум се вдигна около това. Ще изскочат отнякъде, ще видиш. Не бих се учудил, ако Марта се е разсърдила на Юнас за нещо и е решила да отиде някъде с Моли, за да го накаже. Женорята обичат точно такива детинщини.

В думите му се долавяше презрение и Патрик го засърбя да му каже какво мисли по въпроса. Вместо това повтори търпеливо:

– Значи не знаеш къде е Хелга? Или къде са Моли и Марта?

– Нали това ви казвам! – изкрещя Ейнар и удари с ръка по одеялото.

– А Юнас?

– И него ли го няма? Не, не знам къде е.

Ейнар завъртя очи уж от досада, но Патрик забеляза как хвърля бърз поглед през прозореца. Почувства, че го обзема спокойствие, все едно внезапно се бе озовал в окото на бурята. Обърна се към Йоста.

– Мисля, че пак трябва да претърсим плевнята.

* * *

Миризмата на плесен и застояло изпълваше ноздрите им. Моли имаше чувството, че ще повърне. Преглътна, за да се отърве от неприятния вкус в устата си. Трудно ѝ беше да се държи толкова спокойно, колкото искаше Марта.

– Защо сме тук? – попита тя за кой ли път.

И отново не получи отговор.

– Пести си силите – каза Марта накрая.

– Но ние сме затворени тук, някой ни е оковал! Сигурно е същият човек, който е отвлякъл Виктория, а аз чух какво е станало с нея. Не разбирам как може да не се страхуваш.

Осъзна колко безпомощно звучи, изхлипа и облегна глава на коленете си. Веригата се опъна и Моли се премести по-близо до стената, така че белезниците да не жулят глезена ѝ.

– Нищо няма да постигнеш така – повтори Марта неизменната си реплика от последните няколко часа.

– А какво да правим? – каза Моли и дръпна веригата. – Ще умрем от глад и ще изгнием тук!

– Не реагирай толкова драматично. Ще дойде помощ.

– Откъде можеш да си сигурна? Още никой не е дошъл.

– Знам, че всичко ще се оправи. Пък и не съм разглезена хлапачка, свикнала да ѝ поднасят всичко наготово – сряза я Марта.

Моли заплака тихо. Знаеше, че Марта не я обича, но ѝ беше трудно да разбере как може да се държи толкова невъзмутимо в ужасна ситуация като тази.

– Не исках да те обидя – каза Марта с по-мек тон. – Но няма смисъл да крещим и да проклинаме. По-добре да пазим силите си, докато чакаме някой да дойде да ни помогне.

Моли замълча, леко успокоена. Това беше най-близката до извинение реплика, която изобщо можеше да получи от Марта. Отново настана тишина. Накрая Моли се престраши и попита тихо:

– Защо никога не си ме обичала?

Отдавна искаше да зададе този въпрос, но не смееше. Сега обаче, под прикритието на тъмнината, това не ѝ стори чак толкова страшно.

– Никога не съм ставала за майка.

Моли долови как Марта свива рамене в тъмното.

– Но защо тогава реши да имаш дете?

– Защото баща ти го искаше. Искаше да види себе си в своето дете.

– Това означава ли, че всъщност е искал момче?

Моли се учуди на собствената си дързост. Всички въпроси, складирани в съзнанието ѝ като малки пакети, сега се разопаковаха. Питаше, без да се чувства оскърбена, без да я интересува, че става дума за нея. Просто искаше да знае.

– Така беше, преди ти да се родиш. Но след това се радваше не по-малко, отколкото ако му се беше родило момче.

– Радвам се да го чуя – каза Моли иронично, но не смяташе да се оплаква.

Нещата бяха каквито бяха.

– Правех каквото мога, но не съм създадена да имам деца.

Странно бе, че водеха първия си откровен разговор, когато може би беше твърде късно. Но вече нямаше причина да крият каквото и да било и вероятно това ги накара да спрат да се преструват.

– Защо си толкова сигурна, че ще ни спасят?

Моли започваше да мръзне все повече върху студения под, а пикочният ѝ мехур също напомняше за себе си. Мисълта, че може да ѝ се наложи да се изпишка в тъмното помещение, я ужасяваше.

– Просто така – каза Марта и сякаш в отговор на уверените ѝ думи чуха как някъде се отваря врата.

Моли се притисна към стената.

– Ами ако той дойде тук? Ако дойде да ни нарани?

– Спокойно – каза Марта.

И за пръв път, откакто се събуди в гъстия мрак, Моли усети ръката на майка си върху своята.

* * *

Мартин и Йоста стояха като парализирани в единия край на стаята. Не знаеха как да реагират на непонятното зло, което ги гледаше в лицето.

– Мамка му – каза Йоста.

Мартин не знаеше за кой ли път вече го повтаря, но можеше единствено да се съгласи: мамка му.

Не бяха повярвали на Патрик, когато той излезе от стаята на Ейнар и каза, че има нещо в плевнята. Но му помогнаха да я претърси още веднъж, по-старателно, и щом той откри капака в пода под една от колите, всичките им възражения се изпариха. Нетърпелив да намери Моли и Марта, Патрик издърпа капака и слезе бързо по тясната стълба. Светлината долу беше оскъдна и му беше трудно да види нещо, но все пак успя да установи, че там няма никого. Извикаха експертите и ги изчакаха горе в плевнята.

Сега помещението беше осветено с прожектори като сцена. След като Турбьорн и екипът му взеха отпечатъци от стълбата и част от пода, Патрик бе слязъл долу, последван от Йоста и Мартин.

Щом се озоваха в стаята, Мартин чу как Йоста ахна. Самият той все още бе шокиран от гледката, която ги беше посрещнала. Голи стени и под от отъпкана пръст, както и мръсен матрак, покрит с тъмни петна, най-вероятно от засъхнала кръв. В средата на стаята имаше изправен пилон, а за него бяха вързани две груби въжета, също изцапани с кръв. Миришеше на изгнило и въздухът беше тежък за дишане.

Гласът на Турбьорн го изтръгна от ужасяващите мисли.

– Тук е имало нещо и е много вероятно да е било статив за камера.

– Значи някой е заснел какво се е случвало тук – каза Патрик и изпъна врат, за да види накъде сочи Турбьорн.

– Предполагам. Не сте ли намирали някакви записи?

– Не – отговори Патрик и поклати глава. – Може да са били тук?

Той отиде до една мръсна етажерка до стената, а Мартин тръгна след него. Върху един от рафтовете имаше участък без прах и празна кутия за дискове.

– Явно ги е отнесъл със себе си – каза Мартин. – Въпросът е къде.

– Да, и дали Моли и Марта са с него.

Мартин усети как отблъскващата атмосфера все повече изцежда силите му.

– Къде ли може да са?

– Нямам представа – каза Патрик. – Но трябва да ги открием. Както и Юнас.

Мартин видя как Патрик прехапва устни, за да се овладее.

– Мислиш ли, че той е...

Не довърши изречението.

– Не знам. Вече нищо не знам.

Отчаяната интонация на Патрик почти накара Мартин да изгуби надежда. Но го разбираше. Бяха направили пробив в разследването, но не се справиха с най-важното: да установят къде са Моли и Марта. А като се има предвид какво откриха тук, двете вероятно бяха в ръцете на много болен човек.

– Елате да видите нещо – викна Турбьорн от плевнята.

– Ей сега! – викна Патрик в отговор и тримата се качиха по стълбата.

– Беше прав – каза Турбьорн на Патрик и с широка крачка се отправи към другия край на помещението, където беше паркирано ремаркето за коне.

Беше по-голямо и здраво от повечето, които Мартин бе виждал по пътищата. Като се замислеше, то изглеждаше ненужно просторно за нуждите на семейство Першон, които пътуваха само с един кон.

– Вижте. Ремаркето е било преустроено. Подът в свободната част е бил повдигнат и отдолу се е освободило място, достатъчно голямо, за да побере не особено едър човек. Чудно как никой не го е забелязал. Но подът е покрит със сено, пък и майката и дъщерята може би са си имали други грижи.

– Какво, по...? – възкликна Йоста, обръщайки се удивено към Патрик.

– Чудех се как Юнас е транспортирал момичетата дотук. В колата би било невъзможно, защото Моли и Марта са били с него. Така че ремаркето е било единствената алтернатива.

– Да, естествено.

Мартин се почувства глупаво, задето не се беше замислил за това, но нещата се развиваха толкова бързо, че едва успяваше да възприема всичката информация. Подробностите се появяваха впоследствие, докато картината бавно се избистряше.

– Съберете всички възможни улики, че момичетата са били държани вътре – каза Патрик. – Ще ни трябват солидни доказателства. Юнас явно е хитро копеле, щом е успявал да върши нещо такова, без никой да се усети.

– Yes, sir – каза Турбьорн, но без да се усмихне.

Никой от тях не беше в настроение за шеги. На Мартин по-скоро му се плачеше. Заради това, че по света имаше толкова зли хора, които живеят съвсем близо до теб и под прикритието на наглед нормалния си живот вършат ужасяващи неща.

Клекна и погледна в дупката под пода на ремаркето. Навън беше тъмно, а лампата в плевнята светеше слабо, но благодарение на прожекторите вътре се виждаше достатъчно добре.

– Представи си да се събудиш там вътре – каза той и почувства как клаустрофобията притиска гръдния му кош.

– Вероятно са били упоени по време на пътуването. Отчасти от практически съображения, отчасти за да не ги чуят Моли и Марта.

– Собствената му дъщеря е била до него, докато е отвличал момичета на нейната възраст – каза Йоста, който стоеше малко зад останалите. Беше скръстил ръце и продължаваше да гледа, сякаш не вярваше на очите си.

– Трябва да открием записите – каза Патрик.

– И Юнас – допълни Мартин. – Може ли да е усетил, че сме на път да го разкрием, и да е избягал в чужбина? И тогава къде са Марта и Моли, както и Хелга?

Патрик поклати глава. С посивяло от умора лице, той се взираше в малкото отделение под пода на ремаркето.

– Не знам – каза отново.

* * *

– Най-накрая пристигна – каза Марта, когато лампата светна и стъпките стигнаха до основата на стълбите.

– Дойдох възможно най-бързо.

Юнас клекна и я прегърна. Както винаги, двамата сякаш се сляха.

– Юнас! – викна Моли, но той не помръдна.

Накрая пусна Марта и се обърна към дъщеря си.

– Само се успокой. Сега ще ви освободя.

Моли заплака истерично и на Марта ѝ се прииска да я зашлеви здраво. Нали вече всичко беше наред? Щяха да се измъкнат, желанието на хленчещата ѝ дъщеря се сбъдваше. Самата тя не се бе притеснила и за миг. Знаеше, че Юнас ще ги намери.

– Какво прави баба тук? – попита Моли, хлипайки.

Марта погледна Юнас в очите. Беше си припомнила случилото се, докато чакаха в мрака. Пиха от сладкия чай, който им предложи Хелга, а после изведнъж всичко почерня. Беше впечатляващо, че свекърва им бе успяла първо да ги натъпче в колата, а после да ги отнесе тук долу. Но жените бяха по-силни, отколкото си мислеха мъжете, а и след всички години в стопанството Хелга вероятно беше натрупала необходимите мускули.

– Баба трябваше да дойде с мен. Ключовете са у нея, нали така?

Юнас протегна ръка към майка си, която стоеше зад него.

– Нямаше друг начин. Сам го разбираш. Полицията беше по следите ти и бях принудена да отклоня подозренията от теб.

– И реши да жертваш жена ми и дъщеря ми – каза Юнас.

След секунда колебание Хелга пъхна ръка в джоба си и извади два ключа. Юнас пробва да отключи белезниците на Марта с единия. Не стана, но щом пъхна и завъртя втория, ключалката щракна. Марта разтърка глезена си.

– По дяволите, колко боли – каза тя и направи гримаса.

След това срещна погледа на Хелга и се наслади на страха в очите ѝ.

Юнас отиде до Моли и клекна. Беше му трудно да вкара ключа, защото Моли се залепи за него и захлипа на рамото му.

– Тя не е твоя – каза Хелга тихо.

Марта се вторачи в нея. Искаше ѝ се да се хвърли напред и да я накара да замълчи, но запази спокойствие и зачака.

– А?

Юнас се измъкна от прегръдката на Моли, без да е отключил белезниците.

– Моли не е твоя дъщеря.

Хелга не можеше да скрие, че ѝ доставя удоволствие да изрече тези думите.

– Лъжеш! – каза той и се изправи.

– Питай нея, тя ще ти каже – отвърна Хелга и посочи Марта. – Не е нужно да ми вярваш, питай нея.

Марта бързо претегли всички възможни изходи от ситуацията. През главата ѝ преминаха различни стратегии и лъжи, но нямаше смисъл. Можеше да излъже когото и да е, без да ѝ мигне окото и без никой да постави думите ѝ под съмнение. Но с Юнас беше различно. Беше принудена да живее с тази лъжа петнайсет години, но сега не би могла да продължи.

– Не е сигурно – каза тя, обръщайки се към Хелга. – Може и да е негова дъщеря.

Хелга изсумтя.

– Мога да броя. Зачената е през двете седмици, когато Юнас беше на обучение.

– Какво? Кога? – попита Юнас, гледайки ту майка си, ту Марта.

Моли беше притихнала и наблюдаваше възрастните объркано.

– Как разбра? – попита Марта и се изправи. – Никой не знаеше нищо.

– Видях ви – каза Хелга. – Видях ви в плевнята.

– А видя ли, че се съпротивлявах? Видя ли, че той ме изнасили?

– Все едно това променя нещо – каза Хелга и се обърна към Юнас. – Татко ти си легна със съпругата ти, докато те нямаше. Той е баща на Моли.

– Кажи ми, че това е лъжа, Марта – каза Юнас.

Емоционалната му реакция я подразни. Какво значение имаше? Беше просто въпрос на време Ейнар да ѝ посегне. Юнас също би трябвало да го е разбирал. В крайна сметка познаваше баща си. Неприятно беше, че забременя, но въпреки че беше ветеринар, Юнас така и не го постави под въпрос, не седна да пресмята дните на пръсти, просто прие Моли за своя.

– Стана както каза Хелга. Ти беше заминал и баща ти не можа да устои на изкушението. Това не би трябвало да те учудва.

Погледна Моли, която седеше с ококорени очи, които бавно се пълнеха със сълзи.

– Стига си ревала. Достатъчно голяма си да чуеш истината, въпреки че най-добре щеше да бъде, ако никой от вас не бе научил нищо, естествено. Но нещата са такива, каквито са. Какво мислиш да направиш по въпроса, Юнас? Ще ме накажеш за това, че баща ти ме изнасили? Мълчах си за доброто на всички.

– Ти си болна – каза Хелга и стисна юмруци.

– Аз ли съм болна? – попита Марта и усети как в нея напира смях. – Тогава бих казала, че с какъвто се събереш, такъв ставаш. Изглежда ти също не си съвсем с всичкия си, като се има предвид какво си направила.

Тя посочи белезниците, с които Моли все още беше закопчана. Юнас мълчеше и я гледаше. Моли го хвана за крака.

– Моля те, освободи ме. Страх ме е.

Той направи рязко крачка напред, изтръгвайки се от ръцете ѝ. Моли изхлипа шумно, протегнала ръце към него.

– Не разбирам за какво говорите, но ме е страх. Отключи белезниците.

Юнас застана пред Марта, която се вгледа в лицето му, озовало се толкова близо до нейното. После усети ръката му върху бузата си. Връзката помежду им не беше прекъсната. Още я имаше и винаги щеше да я има.

– Вината не е била твоя – каза той. – Не си виновна за нищо.

Постоя така известно време, без да сваля ръка от бузата ѝ. Марта усещаше силата, която излъчваше Юнас, същата дива, необуздана сила, която инстинктивно бе доловила още първия път, когато го видя.

– Имаме доста работа – каза той, гледайки я в очите.

Тя кимна.

– Да, така е.

За пръв път от много време Ана спа дълбоко и без да сънува. Макар че мина доста време, докато все пак успее да заспи. С Дан бяха разговаряли няколко часа и решиха да оставят раните да заздравеят, въпреки че това щеше да отнеме време.

Тя легна на една страна и протегна ръка. Дан лежеше до нея и вместо да ѝ обърне гръб, хвана ръката ѝ и я притисна до гърдите си. Ана се усмихна и усети тялото ѝ да се облива с топлина, започвайки от пръстите на краката, нагоре към корема и... Тя скочи от леглото, влетя в тоалетната и едва успя да вдигне капака, преди стомахът ѝ да изпразни съдържанието си.

– Скъпа, как си? – попита Дан разтревожено, застанал до вратата.

Въпреки неприятната ситуация, очите ѝ се насълзиха от щастие, когато той я нарече „скъпа“.

– Мисля, че съм хванала някакво стомашно разстройство. От известно време усещам, че се разболявам.

Изправи се на разтрепераните си крака, пусна чешмата и изплакна уста. Все още усещаше вкуса на повръщаното, затова изстиска паста върху четката и започна да си мие зъбите.

Дан застана зад нея и я погледна в огледалото.

– Откога е така?

– Не знам, имам пристъпи на гадене от около две седмици, но така и не мога да се разболея като хората, че да ми мине – каза тя с четката в уста.

Усети ръката на Дан на рамото си.

– Стомашното разстройство обикновено не протича така. Замисляла ли си се за другата възможност?

Погледите им се срещнаха и Ана спря да четка. Изплю пастата за зъби, обърна се и се втренчи в него.

– Кога ти дойде за последно? – попита той.

Тя се замисли трескаво.

– Закъснява ми, но си мислех, че се дължи на... ами, на всичкия стрес. Мислиш ли, че...? Правихме го само веднъж.

– И един път може да е достатъчен, знаеш го – каза той, усмихна се и я погали по бузата. – Но би било хубаво, ако е така, нали?

– Да – отвърна тя и усети как очите ѝ се насълзяват. – Да, би било хубаво.

– Да отида ли до аптеката да купя тест за бременност?

Ана кимна безмълвно. Не искаше да се надява, в случай че се окажеше обикновен грип.

– Добре, тръгвам веднага – каза Дан и я целуна по бузата.

Ана седна на леглото и зачака, опитвайки се да открие други признаци. Вярно, усещаше гърдите си малко по-чувствителни и наедрели, а коремът ѝ също беше леко подут. Възможно ли беше наистина нещо да е покълнало в безплодното поле, в което се бе превърнало тялото ѝ? Ако бе така, тя си обеща никога повече да не приема нищо за даденост и по този начин да рискува да изгуби най-ценното в живота си.

Дан влезе задъхан в спалнята, изтръгвайки я от мис-лите ѝ.

– Ето – каза той и ѝ подаде торбичка от аптеката.

С треперещи ръце Ана извади кутийката, погледна Дан паникьосано и отиде в банята. Седна на тоалетната, задържа писалката между краката си и опита да се прицели. После остави теста на мивката и изми треперещите си ръце. Не можеше да отдели поглед от малкото прозорче, което щеше да покаже дали бъдещето ѝ ще се промени, дали ще приветстват нов живот в семейството си, или не.

Чу вратата да се отваря. Дан влезе, застана зад нея и я прегърна. Загледаха се в теста. И зачакаха.

* * *

Ерика спа само няколко часа, и то неспокойно. Всъщност искаше да тръгне още рано сутринта, но знаеше, че не може да се срещне с Лайла преди десет, ако не се е обадила предварително. Освен това трябваше да закара децата на детска градина.

Протегна се в леглото. Заради умората усещаше тялото си вдървено и лениво. Опипа с ръка празното място до себе си. Патрик още не се беше прибрал и тя се зачуди какво се е случило в стопанството, дали са открили Моли и Марта и какво е казал Юнас. Но не искаше да му звъни и да го безпокои, въпреки че и тя имаше какво да му разкаже. Надяваше се, че ще остане доволен от инициативата ѝ. Понякога Патрик се дразнеше, когато се бърка в работата му, но това беше просто защото се притесняваше за нея. Сега сам я беше помолил за помощ. А и нямаше риск да ѝ се случи нещо. Просто щеше да говори с Лайла, а след това да даде цялата информация на Патрик, за да може той да я използва в разследването.

Само по нощница и с рошава коса, тя се измъкна предпазливо от стаята и слезе по стълбите. Щеше да е страхотно да прекара малко време насаме със себе си и да изпие чаша кафе на спокойствие, преди децата да са се събудили. Носеше част от записките си, за да ги прочете отново. Важно беше да се подготви добре за срещата. Но още преди да е стигнала донякъде, от горния етаж се чуха викове. Изправи се с въздишка, за да отиде да се погрижи за ранобудните си деца.

Остана ѝ малко време, след като отметна сутрешните задължения и заведе децата в детската градина, затова реши още веднъж да провери някои подробности. Качи се в кабинета си и отново се спря пред картата. Стоя там дълго, без да ѝ хрумне каквото и да било. После присви очи и изведнъж се засмя. Как не го беше видяла по-рано? Беше толкова просто.

Взе телефона си и се обади на Аника в управлението. Пет минути по-късно затвори, още по-убедена, че предположението ѝ е вярно.

Картинката се избистряше все повече и ако Ерика ѝ разкажеше това, на което бе попаднала вчера, Лайла нямаше как да продължи да мълчи. Този път щеше да сподели цялата история.

Изпълнена с нова надежда, Ерика излезе и седна в колата. Преди да потегли, още веднъж се увери, че е взела картичките. Щяха да са ѝ необходими, за да накара Лайла да разкрие тайните, които бе пазила толкова много години.

Щом пристигна, отиде да обяви посещението си на пазача.

– Искам да се срещна с Лайла Ковалска. Не съм ѝ казала предварително, че ще идвам, но може ли все пак да проверите дали ще пожелае да се видим? Кажете ѝ, че искам да поговорим за картичките.

Ерика затаи дъх, докато чакаше пред решетката. Скоро се чу избръмчаване, портата се отвори и Ерика тръгна към сградата с разтуптяно сърце. Адреналинът бушуваше в кръвта ѝ, карайки я да диша учестено. Тя спря и си пое няколко дълбоки глътки въздух, за да се успокои. Все пак не ставаше дума само за едно отдавна извършено убийство, а за пет отвлечени момичета.

– Какво искаш? – попита Лайла направо, когато Ерика влезе в стаята за посещения. Стоеше с гръб към нея и гледаше през прозореца.

– Видях картичките – каза Ерика и седна, след което ги извади от чантата си и ги остави на масата.

Лайла не помръдна. Слънцето огряваше късата ѝ коса и главата ѝ ясно се очертаваше на светлината от прозореца.

– Не биваше да ги пазят. Изрично ги помолих да ги изхвърлят.

Не звучеше ядосано, а по-скоро примирено. На Ерика дори ѝ се стори, че долавя нещо подобно на облекчение в интонацията ѝ.

– Но не са ги изхвърлили. И мисля, че знаеш кой ги е пратил. И защо.

– Предполагах, че рано или късно ще откриеш нещо. Дълбоко в себе си се надявах, че това ще стане.

Лайла се обърна и се отпусна бавно в стола срещу Ерика. Сложи ръцете си на масата, преплете пръсти и се загледа в тях.

– Не си смеела да разкажеш, защото картичките са завоалирани заплахи. Послание, което само ти си можела да разбереш. Не е ли така?

– Да. А и кой би ми повярвал? – отговори Лайла и сви рамене, а ръцете ѝ леко потръпнаха. – Бях принудена да защитя единственото, което ми е останало. Единственото, което все още означава нещо за мен.

Тя вдигна глава и погледна Ерика с леденосините си очи.

– Знаеш го, нали? – добави тя.

– Че Петер е жив и може би е в опасност? Че защитаваш него? Да, предположих. И мисля, че със сестра си сте значително по-близки, отколкото искате да си мислят хората. Че разногласието помежду ви е само димна завеса, с която да прикриете факта, че сестра ти се е грижила за Петер, след като майка ви е умряла.

– Как разбра? – попита Лайла.

Ерика се усмихна.

– По време на един от разговорите ни спомена, че Петер е фъфлел, а когато се обадих на сестра ти, вдигна мъж, който се представи за неин син. Той също фъфлеше и в началото си помислих, че става дума за лек испански акцент. Мина известно време, докато направя връзката. Пък и това беше просто предположение, разбира се.

– Как звучеше той?

Ерика с болка си даде сметка, че Лайла нито е виждала, нито е чувала сина си през всички тези години. Импулсивно сложи ръка върху нейната.

– Звучеше приятно и мило. Чух децата му някъде зад него.

Лайла кимна, без да отдръпне ръката си. Очите ѝ се навлажниха и Ерика видя, че се бори да не заплаче.

– Какво е станало, когато му се е наложило да избяга?

– Прибрал се и открил мама, неговата баба, мъртва. Разбрал кой го е направил и осъзнал, че и той самият е в опасност. Затова се свързал със сестра ми, която му помогнала да замине за Испания. Грижила се за него като за собствено дете.

– Но как се е оправил без документи за самоличност и така нататък? – поинтересува се Ерика.

– Мъжът на Агнета е високопоставен политик. По някакъв начин е уредил Петер да получи нови документи като техен син.

– Разбра ли значението на пощенските печати на картичките? – попита Ерика.

Лайла я погледна стреснато и прибра ръката си.

– Не, дори не съм се замисляла за тях. Знам само, че получавах картичка всеки път, когато изчезнеше някой, защото няколко дни след това пристигаше писмо с изрезки от вестници.

– Така ли? Откъде са били пращани?

Ерика не можа да скрие учудването си. Не знаеше нищо за това.

– Нямам представа. Нямаше подател, пък и изхвърлих пликовете. Но адресът беше отпечатан точно като на картичките. Естествено, изплаших се до смърт. Защото разбрах, че Петер е бил разкрит и че може би той е следващият. Нямаше как иначе да си обясня картинките от картичките.

– Разбирам. Но как разтълкува изрезките от вестниците? – каза Ерика и я погледна с любопитство.

– Виждах само една възможност. Че Флика е жива и иска да ми отмъсти, като ми отнеме Петер. Изрезките бяха начин да ми покаже на какво е способна.

– Откога знаеш, че е жива? – попита Ерика тихо, но въпреки това въпросът отекна в стаята.

Синият поглед се насочи към нея. В очите на Лайла се четеше цялата мъка, събрана през годините на тайни, загуби и гняв.

– Откакто уби майка ми – каза Лайла.

– Но защо го е направила?

Ерика не си водеше записки, а просто седеше и слушаше. Важното в момента не беше дали ще се сдобие с материал за книгата си, или не. Не знаеше дори дали ще има сили да я напише.

– Кой знае? – каза Лайла и сви рамене. – Отмъщение? Защото е искала и ѝ е доставило удоволствие? Така и не разбрах какво се случва в главата ѝ. Тя беше чуждо същество, което не функционираше като нас.

– Кога забеляза, че нещо не е наред?

– Рано, почти от началото. Майките усещат, когато има някакъв проблем. Но никога не съм...

Тя извърна глава, но Ерика успя да види болката, изписана на лицето ѝ.

– Но защо...?

Ерика не знаеше как да се изрази. Въпросите бяха трудни за задаване, а отговорите със сигурност щяха да са трудни за разбиране.

– Сгрешихме. Знам го. Но нямахме представа как да подходим. А Владек идваше от свят с напълно различни обичаи и разбирания – каза тя и погледна умолително Ерика. – Той беше добър човек, но бе изправен срещу нещо, с което не можеше да се справи. А аз не направих нищо, за да го спра. Нещата се влошаваха все повече, невежеството и страхът ни взеха връх и признавам, че накрая я намразих. Мразех собственото си дете.

Лайла изхлипа.

– Как се почувства, когато разбра, че е жива? – попита Ерика внимателно.

– Скърбих, когато чух, че е умряла. Повярвай ми, така беше. Макар че може би тъгувах по-скоро за дъщерята, която така и не ми се падна – каза Лайла и въздъхна дълбоко. – Но бях още по-тъжна, когато разбрах, че все пак е жива и че е убила майка ми. Единственото, за което можех да се моля, беше да не ми отнеме и Петер.

– Знаеш ли къде е тя?

Лайла тръсна глава.

– Не. За мен тя е просто зла сянка, която снове някъде там навън – каза тя, след което присви очи. – Ти знаеш ли?

– Не, но имам подозрения.

Ерика нареди картичките една до друга с гърбовете нагоре.

– Сега ще видиш. Печатите са от градчета, които се намират някъде между Фелбака и районите, където са отвлечени момичетата. Забелязах го, когато отбелязах всички места върху картата на Швеция.

Лайла се загледа и кимна.

– Окей, но какво означава това?

Ерика разбра, че е започнала от грешния край.

– Ами, полицията откри, че в дните на отвличанията в съответните райони е имало състезания по езда. Тъй като Виктория е изчезнала на връщане от конюшнята на Юнас и Марта, те от самото начало присъстват в разследването. И след като се оказа, че общият знаменател са състезанията, а освен това открих и това с печатите, започнах да се питам...

– Какво? – каза Лайла, затаила дъх.

– Ще ти кажа, но преди това искам да чуя какво се е случило в деня, когато Владек е умрял.

Настана дълга тишина. След което Лайла започна да разказва.

Фелбака, 1975

Беше ден като всички останали, все така мрачен и изпълнен с безнадеждност. Лайла беше изкарала още една безсънна нощ, през която минутите бавно се търкаляха към сутринта.

Флика бе прекарала нощта в мазето. Мъката от това, че я държаха там, се беше уталожила. Преди си мислеше, че трябва да я защитава и че една майка е длъжна да прави всичко за децата си, но сега тези тревоги бяха изместени от облекчението, че вече не се налага да се страхува. Този, когото трябваше да защитава, беше Петер.

Собствените ѝ рани не я притесняваха. Флика можеше да прави с нея каквото си поиска. Но мракът, който се появяваше в погледа ѝ, когато успееше да причини някому болка, беше твърде плашещ, за да го игнорират. На няколко пъти беше наранявала Петер след неочаквани изблици на ярост. Той не знаеше как да се защити и последния път ръката му се извади от рамото. Видяха го как стои с ръка до тялото, скимтящ и изплашен. Наложи се да го заведат в болница. На следващата сутрин Лайла намери ножове под леглото му.

След този случай Владек окончателно премина границата. В мазето ненадейно се появи верига. Не го бе чула да работи там долу, не беше забелязала, че е открил начин да спят в безопасност нощем и да живеят спокойно денем. Владек каза, че това е единственото решение. Не беше достатъчно да я заключват в стаята ѝ, пък и тя трябваше да разбере, че това, което върши, е лошо. Не можеха да се справят с гнева ѝ, с непредсказуемите ѝ пристъпи. Колкото по-голяма и силна ставаше, толкова по-сериозно можеше да ги нарани. Макар да знаеше, че това е лудост, Лайла не успя да му възрази.

В началото Флика се дърпаше. Крещеше, удряше и го дереше по лицето, докато той стоически я отнасяше долу в мазето, за да я окове. После Владек прочистваше раните си и им слагаше лепенки. На клиентите си казваше, че го е одрала котката. Никой в нищо не се усъмняваше.

Накрая Флика се примири и спря да се съпротивлява. Оставяше се апатично да я оковават. Случваше се да я държат долу за по-дълго и тогава ѝ носеха храна и вода, като на животно. Бяха принудени да я третират като такова, поне докато продължаваше да се наслаждава на чуждата болка, а кръвта и писъците да я изпълват с възхищение. Когато не беше в мазето или в стаята си, някой трябваше да я държи под око, най-често Владек. Въпреки че още беше малка, Флика беше силна и бърза и той не вярваше, че Лайла би могла да я удържи. Самата тя не го вярваше, така че Владек пазеше дъщеря им, а Лайла се грижеше за Петер.

Но през онази сутрин всичко тръгна накриво. Владек също не бе могъл да спи. Имаше пълнолуние и той лежеше до нея и се взираше в тавана. Когато накрая настъпи утрото, той стана, но се чувстваше раздразнен и замаян от умора. Освен това млякото беше свършило, а тъй като Петер отказваше да яде нещо различно от овесена каша с мляко за закуска, Лайла го качи в колата и подкара към Консюм, за да напазарува.

Прибраха се след половин час. Вдигнала Петер на ръце, тя забърза към къщата. Той беше гладен и твърде отдавана чакаше да го нахранят.

Разбра, че нещо не е наред, веднага щом влезе в антрето. В къщата беше необичайно тихо. Повика Владек, но не получи отговор. Остави Петер и допря пръст до устните си, за да му покаже, че трябва да мълчи. Той я погледна притеснено, но я послуша.

Лайла пристъпи предпазливо в кухнята. Помещението беше празно, а на масата имаше остатъци от закуска, както и две чаши.

От всекидневната се чу шум. Тънък и монотонен момичешки глас бълваше непрекъснат поток от изречения. Лайла опита да различи думите. Коне, лъвове, огън – това бяха разказите за цирка, с които ги бе омагьосвал Владек.

Тръгна бавно по посока на гласа. Започна болезнено да осъзнава какво се е случило. Поколеба се, преди да направи последните няколко крачки. Не искаше да гледа, но нямаше връщане назад.

– Владек? – прошепна тя, но знаеше, че е напразно.

Продължи към дивана и не можа да сдържи писъка си. Дойде от корема, от дробовете, от сърцето ѝ и изпълни стаята.

Флика се усмихваше почти гордо. Не реагира на писъка, просто наклони възхитено глава и погледна Лайла така, сякаш се хранеше със страданието ѝ. Беше щастлива. За пръв път Лайла виждаше щастие в погледа на дъщеря си.

– Какво си направила? – попита едва чуто.

Наведе се напред, залитайки, и сложи нежно ръце върху бузите на Владек. Ококорените му очи се взираха невиждащо в тавана и тя си спомни първия ден в цирка, когато погледите им се срещнаха и двамата разбраха, че от сега нататък животът им ще поеме в нова посока. Ако знаеха какво ще се случи по-късно, вероятно щяха да си обърнат гръб и да продължат да живеят живота, който се очакваше от тях. Така би било най-добре. Ако не се бяха събрали, нямаше да се стигне до тази жестокост.

– Ето това направих – каза Флика.

Лайла вдигна глава и се загледа в дъщеря си, която бе кацнала на страничната облегалка на дивана. Нощницата ѝ беше покрита с кръв, а дългата тъмна коса висеше сплъстена по гърба ѝ. Приличаше на малко тролче. Каква ли ярост бе изпитвала, докато отново и отново бе забивала ножа в тялото на баща си. Но от това ѝ състояние нямаше и следа. Сега тя изглеждаше спокойна и хрисима. Доволна.

Лайла отново погледна Владек, мъжа, когото бе обичала. По гърдите му се забелязваха следи от пробождания, а на врата му имаше дълбока резка, сякаш носеше червен шал.

– Той заспа.

Флика сви крака и облегна глава на коленете си.

– Защо го направи? – попита Лайла, но Флика просто сви рамене.

Шум зад гърба ѝ накара Лайла да се обърне. Петер влезе във всекидневната и с изпълнени със страх очи се обърна първо към Владек, после към Флика.

Сестра му го погледна.

– Трябва да ме спасиш.

Лайла усети как настръхва. Флика говореше на нея. Погледна крехкото момиче и се опита да си втълпи, че тя е просто дете. Но знаеше на какво е способна. Всъщност винаги го бе знаела. Затова разбра какво означават думите ѝ и осъзна, че трябва да направи точно това: да я спаси.

Изправи се.

– Ела, ще измием кръвта. После трябва да те окова, както правеше татко.

Флика се усмихна. После кимна и последва майка си.

Мелберг грееше като слънце, когато влезе в кухнята на управлението.

– Ама че уморени изглеждате!

Патрик го зяпна.

– Работихме цяла нощ – каза той и примигна.

Не беше спал и едва държеше очите си отворени, но набързо разказа на Мелберг какво се е случило и какво са открили в плевнята на Юнас и Марта. Мелберг седна на един от твърдите столове до масата.

– Звучи сякаш всичко е ясно.

– Не съвсем. Не открихме това, което се надявахме – каза Патрик, въртейки чашата си с кафе в ръце. – Все още има твърде много въпросителни. Марта и Моли са в неизвестност, Хелга изглежда също е изчезнала, а кой знае къде се е дянал Юнас. Пък и връзката с убийството на Ингела Ериксон още е неясна. Дори и да сме сигурни, че Юнас е отвлякъл четири от момичетата, изчезнали през последните години, по онова време той е бил още дете. Освен това остава убийството на Ласе Хансон. Ако Виктория е имала връзка с Марта, това означава ли, че Марта го е убила, и ако да, то как? Или е разказала за изнудването на Юнас, който е взел нещата в свои ръце?

Мелберг на няколко пъти се канеше да каже нещо, но Патрик бе продължил да говори. Сега шефът му се прокашля с доволно изражение.

– Мисля, че може да съм открил връзка между случаите на Ингела Ериксон и Виктория. Имам предвид, освен раните. Не е виновен Юнас. Всъщност отчасти може и да е.

– Какво?

Патрик изпъна гръб и рязко се разбуди. Възможно ли беше Мелберг наистина да е попаднал на нещо?

– Снощи прочетох материалите от разследването още веднъж. Помниш ли, че мъжът на Ингела твърдял, че същия ден ги е посетил някакъв човек във връзка с обява?

– Да... – каза Патрик, като му се искаше да се протегне напред и да изтръгне думите от устата на Мелберг.

– Било е обява за продажба на автомобил. Мъжът е искал да купи стара кола. За да я реставрира. Сещаш се за кого си мисля, нали?

Патрик си представи плевнята, където бяха прекарали няколко часа през изминалата нощ.

– Ейнар? – каза той скептично, но след това усети как зъбните колелца бавно се завъртат и в главата му се оформи теория.

Ужасяваща теория, но не напълно невероятна. Изправи се.

– Ще отида да кажа на останалите. Трябва отново да отидем до стопанството.

Вече не чувстваше умора.

* * *

Ерика караше по все още непочистения след снежната буря път. Сигурно се движеше с прекалено висока скорост, но ѝ беше трудно да се съсредоточи върху шофирането. Единственото, за което можеше да мисли, беше разказът на Лайла и новината, че Луис е жива.

Беше опитала да се обади на Патрик и да му разкаже всичко, но той не вдигаше. Реши сама да подреди впечатленията си, но през цялото време една мисъл изпъкваше по-ярко от останалите: Моли беше в опасност, тъй като най-вероятно се намираше някъде заедно с Луис, или Марта, както се наричаше майка ѝ понастоящем. Ерика се запита как ли е избрала това име и как са се запознали с Юнас. Какви бяха шансовете пътищата на две толкова сбъркани личности да се пресекат? Вярно, имаше и други примери за такива пагубни съюзи: Майра Хиндли и Йън Брейди, Фреди и Роузмари Уест, Карла Хомолка и Пол Бернардо. Но това не правеше цялата история по-малко плашеща.

Хрумна ѝ, че Патрик и колегите му може би вече бяха открили Моли и Марта, после си каза, че това не е особено вероятно. Той би ѝ се обадил, за да ѝ каже, дори само с две думи, сигурна беше. Значи Моли и Марта не бяха в стопанството. Къде можеха да бъдат?

Подмина Мьорхулт и намали, щом навлезе в участъка с тесни завои, където пътят се спускаше към редицата новопостроени рибарски колиби. Не беше особено желателно да кара с висока скорост точно тук, в случай че се засече с друг автомобил. Отново и отново прехвърляше в ума си разказа на Лайла за онзи гибелен ден и случилото се в отдалечената къща. Била е къща на ужасите още преди хората да започнат да я наричат така, още преди някой да узнае истината.

Ерика наби спирачки и колата поднесе. Докато се мъчеше да овладее автомобила, сърцето ѝ заби силно. След като успя, удари волана с ръка. Как можеше да е толкова глупава? Отново настъпи газта и мина покрай хотел-ресторант „Рихтер“, който се намираше в старата консервна фабрика. Трябваше да положи нарочни усилия, за да не кара като луда по пустите, но все пак тесни улици на Фелбака. Щом излезе извън пределите на градчето, отново си позволи да увеличи скоростта, но си повтори, че трябва да внимава заради пътната обстановка.

Вперила поглед напред, тя пак се опита да се свърже с Патрик. Никакъв отговор. Пробва също с Йоста и Мартин, но напразно. Явно бяха заети с нещо и много ѝ се искаше да разбере с какво. След секунда колебание отново набра номера на Патрик и остави съобщение на гласовата му поща. Разказа набързо какво е научила и къде отива. Той вероятно щеше да откачи, но Ерика нямаше друг избор. Ако беше права, а не направеше нищо по въпроса, последствията можеха да бъдат катастрофални. А и годините я бяха научили да внимава. Трябваше да мисли за децата, така че нямаше да поема рискове.

Паркира малко по-далеч, за да не чуят двигателя, след което се отправи крадешком към къщата. Мястото изглеждаше съвсем пусто, но в снега имаше пресни следи от гуми, така че някой бе идвал наскоро. Отвори външната врата колкото се може по-тихо и наостри уши. Първоначално не чу нищо, но след това ѝ се стори, че долавя слаб шум. Изглежда, идваше отдолу и звучеше все едно някой вика за помощ.

Всички мисли за предпазливост внезапно се изпариха. Втурна се към вратата на мазето и я отвори.

– Хей? Кой е?

Чу паниката в гласа, който като че ли принадлежеше на възрастна жена, и се опита трескаво да си спомни къде беше ключът за лампата.

– Ерика Фалк – каза тя. – Кой е тук?

– Аз съм – чу се друг паникьосан глас, явно този на Моли. – И баба.

– Спокойно. Ще опитам да светна – каза Ерика и изруга, преди най-накрая да намери ключа.

Завъртя го облекчено, молейки се наум лампата все още да работи. Крушката светна и Ерика инстинктивно замижа срещу ярката светлина. Погледна надолу и видя две свити до стената фигури, закрили очите си с ръце.

– Боже господи – възкликна тя и слезе бързо по стръмното стълбище.

Хвърли се към Моли, която я прегърна, хълцайки.

Ерика я остави да поплаче известно време на рамото ѝ, преди нежно да се откопчи от прегръдките ѝ.

– Какво се е случило? Къде са родителите ти?

– Не знам… всичко е… толкова странно... – каза Моли накъсано.

Ерика видя белезниците в края на грубата верига. Разпозна я – същата верига, която видя предния път, когато беше идвала тук, и с която преди много години Луис е била окована за стената. Обърна се към възрастната жена и я погледна със съчувствие. Лицето ѝ беше мръсно, а бръчките дълбоки.

– Знаеш ли дали тук някъде има ключове, за да мога да ви освободя?

– Ключът за моите белезници е ето там – каза Хелга и посочи една пейка до отсрещната стена. – Отключи ги и можем заедно да потърсим другия ключ. Този на Моли е различен, но не знам къде е отишъл.

Ерика се впечатли от спокойствието ѝ и се изправи, за да вземе ключа. Зад нея Моли хлипаше неконтролируемо и шепнеше нещо неразбираемо. Ерика се върна с ключа в ръка и клекна до жената.

– Какво стана? Къде са Юнас и Марта? Те ли ви затвориха тук? Божичко, как можеш да постъпиш така със собственото си дете?

Ерика бъбреше нервно, докато се опитваше да отключи, после изведнъж млъкна. Говореше за родителите на Моли. Каквито и да бяха и каквото и да бяха сторили, те все още ѝ бяха майка и баща.

– Не се притеснявай, полицията ще ги залови – каза тя тихо. – Това, което синът ти е причинил на теб и Моли, е ужасно, но обещавам, че ще бъде арестуван. Знам твърде много и за него и за съпругата му. Няма да им се размине отново.

Белезниците се отключиха и Ерика се изправи и изтупа коленете си. После подаде ръка на възрастната жена и ѝ помогна да стъпи на крака, след което каза:

– Хайде сега да потърсим другия ключ.

Бабата на Моли я погледна по начин, който Ерика не можа да разтълкува, и в стомаха ѝ бавно се загнезди тревога. След кратко и неловко мълчание, Хелга наклони глава и каза спокойно:

– Юнас е мой син. Съжалявам, но не мога да ти позволя да съсипеш живота му.

С неочаквана бързина тя се наведе и вдигна една лопата от пода. Последното, което Ерика чу, беше пронизителният писък на Моли, който отекна между стените. После всичко почерня.

* * *

Странно беше да се върнат обратно в стопанството след часовете, прекарани там под светлината на прожекторите, които бяха разкрили неща, каквито никой жив човек не биваше да вижда. Наоколо беше тихо и спокойно. Конете бяха уловени, но вместо да бъдат върнати тук, за тях се грижеха хората от близките ферми. Все пак собствениците отсъстваха, така че нямаше друго решение.

– Сега си мисля, че може би трябваше някой да остане тук, в случай че се върнат – каза Йоста, докато вървяха през пустия двор.

– Точно това си мислех и аз – каза Мелберг.

Патрик кимна. Лесно беше да умуват за отминали неща, но Йоста имаше право. Пресни следи от гуми водеха към къщата на Ейнар и Хелга и обратно. За сметка на това пред къщата на Марта и Юнас нямаше отпечатъци нито от коли, нито от хора. Може би са си мислели, че някой е останал да наблюдава къщата. Безпокойството на Патрик се засили. Невъзможно беше да знаят какво ги очаква, особено ако невероятната теория, която бе започнала да се оформя в главата му, се окажеше вярна.

Мартин отвори външната врата и пристъпи напред.

Влязоха тихо и се огледаха. Стаите изглеждаха пусти и Патрик разбра, че всички, които можеха, вече си бяха отишли. Това щеше да е следващият проблем, да локализират четирима души, които все още бяха в неизвестност, някои доброволно, други не. Надяваше се, че всички са живи, но нямаше как да е напълно сигурен.

– Окей, с Мартин ще се качим горе – каза той. – Останалите изчакайте тук. Малко е вероятно, но може някой да се появи.

С всяко следващо стъпало Патрик се убеждаваше все повече, че нещо не е наред. Сякаш цялото му същество се противеше на това, което ги очакваше на горния етаж. Но краката му продължиха да се движат.

– Шт – каза той и вдигна ръка, за да спре Мартин, който бе на път да го задмине. – Най-добре да внимаваме.

Извади пистолета си и свали предпазителя, а Мартин последва примера му. С вдигнати оръжия двамата изкачиха последните стъпала. Първите стаи, които гледаха към коридора, бяха празни. Продължиха към спалнята в края.

– По дяволите.

Патрик свали пистолета. Мозъкът му регистрираше това, което вижда, но въпреки това не можеше да го възприеме.

– О, по дяволите – повтори Мартин зад него.

После отстъпи няколко крачки и след секунда се чу как повръща в коридора.

– Няма да влизаме – каза Патрик, който беше застанал на прага и наблюдаваше зловещата сцена.

Ейнар лежеше леко надигнат в леглото. Чуканите на краката му бяха отвити, а ръцете му висяха отпуснати от двете му страни. До едната имаше спринцовка и Патрик предположи, че е съдържала кетамин. Очните му кухини зееха празни и окървавени. Изглежда, всичко беше свършено набързо и киселината се беше стекла навън, причинявайки изгаряния по бузите и гръдния му кош. Струи кръв бяха потекли от ушите, а устата му беше изкривена в червена, лепкава гримаса.

Вляво от леглото имаше телевизор и едва сега Патрик забеляза сцената, която се разиграваше на екрана. Посочи безмълвно натам и чу как Мартин преглъща.

– Какво, по дяволите, е това? – попита той.

– Мисля, че открихме част от липсващите записи.

Хамбургсунд, 1981

Беше ѝ дошло до гуша от въпросите им. Берит и Тони постоянно я питаха как се чувства, дали е тъжна. Не знаеше какво да им каже и какво искат да чуят, затова мълчеше.

Държеше се спокойно. Въпреки всички часове в мазето, когато я принуждаваха да яде от купичка като куче, тя знаеше, че мами и папи няма да я изоставят. Но с Берит и Тони не беше така. Те можеха да я отпратят, ако не се държи добре, а тя искаше да остане тук. Не че се чувстваше добре при семейство Валандер или във фермата им, просто искаше да бъде с Тес.

Още от първия миг разбраха, че са сродни души. Толкова си приличаха. А и беше научила много от нея. Вече бе прекарала шест години във фермата и понякога ѝ беше трудно да контролира яростта си. Копнееше да види болката в нечии очи, липсваше ѝ усещането за власт, но с помощта на Тес беше разбрала как да потиска импулсите си и да се прикрива под черупка от нормалност.

Когато копнежът станеше твърде силен, ходеха при животните. Но се стараеха да изглежда така, сякаш раните им са от нещо друго. Берит и Тони не подозираха нищо и се тюхкаха какъв лош късмет имали. Не разбираха, че тя и Тес оставаха да бдят над болната крава, защото им доставяше удоволствие да гледат как се мъчи и как пламъкът в очите ѝ бавно гасне. Бяха толкова наивни и глупави.

Тес много по-добре умееше да се слива с обкръжението и да не буди подозрение. Нощем ѝ разказваше тихо за огъня и за абсолютната еуфория, която изпитвала, като гледала как нещо гори. Казваше, че може да стисне този порив в дланта си и да не го пуска, докато има риск да бъде разкрита.

Нощите ѝ станаха любимото време. Още от първия път, когато с Тес спаха в едно легло. Първоначално търсеше топлина и сигурност, но постепенно се появи и нещо друго. През тялото ѝ преминаваше трепет, когато докоснеше кожата на Тес под завивките. Предпазливо започнаха да се изучават една друга, пръстите им се плъзгаха по непознатите форми, докато накрая опознаха всеки милиметър от телата си.

Не знаеше как да опише чувството. Любов ли беше? Никога не бе обичала някого. Нито пък мразила. Мами сигурно си мислеше, че изпитва омраза, но не беше така. Просто беше безразлична към нещата, които другите, изглежда, смятаха за важни в живота. Тес обаче можеше да мрази. Понякога го виждаше в пламъка в очите ѝ или го чуваше в интонацията ѝ, когато говореше с презрение за хора, които са им навредили. Задаваше ѝ много въпроси: за папи, мами и братчето ѝ. И за баба. След като баба дойде на посещение, Тес говори за нея в продължение на няколко седмици. Чудеше се дали е един от хората, които заслужават да бъдат наказани. Самата тя не можеше да разбере целия този гняв. Не мразеше никого от семейството си, просто не ѝ пукаше за тях. За нея те спряха да съществуват в мига, в който се премести при Тони и Берит. Те бяха нейното минало. Тес беше бъдещето ѝ.

Единственото, което искаше да си спомня от стария си живот, бяха историите на папи за цирка. Всички имена, градове и страни, всички животни и номера, миризмите, звуците и цветовете, които превръщаха цирка в магически празник. Тес обичаше тези истории. Искаше да ги слуша всяка вечер и продължаваше да я разпитва: за хората в цирка, за това как са живели, как са говорели. След това се заслушваше със затаен дъх в отговорите.

Колкото по-добре опознаваха телата си, толкова повече ѝ разказваше. Искаше Тес да е щастлива, а историите на папи бяха нещо, което можеше да ѝ даде.

Вече цялото ѝ съществуване се въртеше около Тес и все по-добре разбираше, че се е държала като животно. Тес ѝ обясни как стояха нещата в истинския живот. Никога не биваше да проявяват слабост и да оставят импулсите да ги контролират. Трябваше да се научат да изчакват правилния момент, да се владеят. Беше трудно, но тя се упражняваше и за награда всяка вечер се свиваше в прегръдките на Тес и усещаше топлината ѝ, усещаше пръстите ѝ върху кожата си и дъха ѝ в косата си.

Тес беше всичко. Тес беше целият свят.

Стояха на студа в двора и се опитваха да вдишат колкото се може повече от свежия въздух. Турбьорн беше вътре в къщата. Патрик му се беше обадил, докато още стоеше на прага на стаята, вперил поглед в телевизора. После си бе наложил да остане и да продължи да гледа.

– Според теб колко дълго се е занимавал с това? – попита Мартин.

– Ще трябва да прегледаме всички записи и да ги сравним със сигналите за изчезнали жени. Но, изглежда, е започнал преди доста години. Може би ще можем да преценим и по възрастта на Юнас.

– По дяволите. Как може да е принуждавал собствения си син да гледа и да снима? Мислиш ли, че го е карал и да участва?

– Не личеше да е имало нещо такова, но може на другите записи да видим и Юнас. Все пак той явно е продължил делото на баща си.

– И то с помощта на Марта – каза Мартин и поклати глава невярващо. – Болни гадове.

– Никога не ми е минавало през ума, че тя може да е замесена в нещо такова – каза Патрик. – Но ако е вярно, това ме кара да се притеснявам за Моли още повече. Дали биха могли да наранят собственото си дете?

– Нямам представа – каза Мартин. – Знаеш ли, мислех си, че донякъде познавам хората, но се оказва, че не знам нищо за никого. По принцип бих казал не, няма да я наранят, но от тези хора може да се очаква всичко.

Патрик разбра, че в мислите им се въртят едни и същи образи. Зърнестите записи, прехвърлени на дивиди, но заснети със старо оборудване. На тях Ейнар беше висок и силен, дори красив. Намираше се в стаята под плевнята, която беше почти невъзможно да бъде открита, освен ако не я търсиш, а през цялото това време на никого не бе хрумнало да го направи. Това, което бе причинил на все още безименните момичета, беше неописуемо. Същото се отнасяше и за погледа му. Писъците на момичетата се смесваха със спокойния му, монотонен глас, инструктиращ Юнас как да снима. Понякога Ейнар вземаше камерата и я обръщаше към сина си. Кльощав тийнейджър, когото вероятно щяха да видят да израства в по-късните филми. В един момент щеше да се появи и младата Марта.

Но какво бе накарало Юнас да продължи отвратителното наследство на баща си? Кога бе взел решението? И как така Марта е била въвлечена в ужасния свят, създаден от баща и син? Ако не ги откриеха, може би никога нямаше да си изяснят цялостната картина. Зачуди се дали Хелга е знаела за всичко това. И къде се намираше сега?

Извади телефона си и му хвърли едно око. Три пропуснати повиквания от Ерика и едно съобщение на гласовата поща. Изпълнен с лоши предчувствия, той набра номера на пощата и изслуша съобщението. После изруга толкова високо, че Мартин подскочи.

– Вземи Йоста. Мисля, че знам къде са. Ерика също е там.

Патрик вече тичаше към колата и Мартин го последва, след като повика Йоста, който беше отишъл зад ъгъла, за да се изпикае.

– Какво става? – попита той, тичайки към тях.

– Марта е Луис! – викна Патрик през рамо.

– Какво искаш да кажеш?

Патрик отвори рязко вратата на шофьорското място, а след миг Мартин и Йоста също скочиха в колата.

– Сутринта Ерика е била при Лайла. Марта е Луис, малкото момиче, което родителите са държали в мазето. Смятало се, че се е удавила, но е жива. Не знам повече подробности, но Ерика каза, че е така, и сигурно е вярно. Според нея Марта е в дома на родителите си заедно с Моли. Тя също е отишла там, така че трябва да побързаме!

Той даде газ и излезе на пътя. Мартин го гледаше, все едно нещо не му е ясно, но Патрик не му обърна внимание.

– Да те вземат дяволите, глупава жена – изръмжа той през зъби, но след това добави: – Извинявай, скъпа.

Не искаше да ругае любимата си съпруга, но страхът го изнервяше ужасно.

– Внимавай – викна Йоста, тъй като колата поднесе.

Патрик бе принуден да намали, въпреки че в действителност му се искаше да натисне педала до дупка. Тревогата беше впила нокти в него като диво животно.

– Не трябва ли да кажем на Бертил къде отиваме? – попита Мартин.

Патрик изпсува. Вярно, Мелберг остана на местопрестъплението. Когато потеглиха, той още беше вътре при Турбьорн и „асистираше на експертите при осигуряването на улики“. Вероятно в момента докарваше Турбьорн и екипа му до лудост.

– Да, звънни му – каза Патрик, без да отделя поглед от пътя.

Мартин го послуша и след няколко кратки изречения приключи разговора.

– Каза, че тръгва след нас.

– Само да не се бърка много.

Завиха при отбивката към къщата и Патрик стисна челюсти още по-здраво, щом видя волвото им, паркирано малко по-напред. Ерика сигурно беше спряла по-далеч от къщата, за да не я забележат, но това не го успокои ни най-малко.

– Ще спрем отпред – каза той и никой не възрази.

Спря рязко до порутената къща и се затича към външната врата, без да чака Йоста и Мартин. Щом влезе вътре обаче, чу, че те са плътно зад него.

– Шт – каза Патрик и вдигна пръст към устните си.

Вратата на мазето беше затворена, но нещо му говореше, че това е най-логичното място, откъдето да започнат. Предполагаше, че Луис би отишла именно там. Отвори вратата, която, за щастие, не издаде шум. За сметка на това, когато стъпи на първото стъпало, то изскърца силно и отдолу се чу писък:

– Помощ! Помооощ!

Затича се надолу по стълбата, следван от Мартин и Йоста. В помещението светеше самотна крушка. Патрик спря на място. Моли седеше свита и се клатушкаше напред-назад, като в същото време крещеше пронизително и ги гледаше с широко отворени очи. А Ерика лежеше на пода по корем и като че ли главата ѝ кървеше.

Патрик се втурна към нея и с разтуптяно сърце допря ръка до шията ѝ. Изпита облекчение, щом усети, че тялото ѝ е топло и тя диша. Огледа главата ѝ и видя, че кръвта е от аркада на веждата.

Ерика отвори бавно очи и изстена:

– Хелга...

Патрик се обърна към Моли, която се бе изправила на крака с помощта на Мартин и Йоста. Двамата се опитваха да я освободят от веригата, за която беше окована, а Патрик видя, че Ерика също е закопчана с белезници.

– Къде е баба ти? – попита той.

– Излезе. Не много отдавна.

Патрик сви вежди. Защо не я бяха видели на идване?

– Тя удари Ерика – добави Моли, а долната ѝ устна потрепери.

Патрик погледна раната на лицето на съпругата си. Бе могла да пострада много по-лошо, а ако не му беше съобщила къде отива, той вероятно никога не би се сетил да я потърси тук. Тогава тя и Моли щяха да умрат от глад в мазето.

Изправи се и извади телефона си. Покритието тук долу беше лошо, но достатъчно, за да може да се обади. Даде инструкции на шефа си, затвори и се обърна към Йоста и Мартин, които бяха открили ключа за белезниците на Моли.

– Помолих Мелберг да се оглежда за Хелга и да я спре, ако я види.

– Защо е ударила Ерика? – попита Йоста, докато се опитваше да успокои Моли, галейки я непохватно по гърба.

– За да предпази Юнас – каза Ерика и изстенвайки, се надигна до седнало положение. После докосна главата си и погледна лепкавите си пръсти.

– Боже, как кървя.

– Раната не е толкова дълбока – каза Патрик сурово.

Сега, след като най-сериозното му притеснение се беше разсеяло, отново изпита желание хубавичко да я смъмри.

– Открихте ли Юнас и Марта?

Тя се изправи, залитайки, но изруга, когато усети белезниците около глезена си.

– Какво, за бога?

– Идеята е била да умреш тук – каза Патрик и се огледа за ключа.

В действителност му се искаше да я остави закопчана известно време, а може би наистина щеше да стане така. Никъде не виждаше ключа, така че тя трябваше да почака, докато някой среже белезниците.

– Не сме ги открили още – каза той.

Не искаше да разказва какво са открили в стопанството след вероятното посещение на Юнас и Марта. Не и докато Моли беше наоколо. Момичето хлипаше, прегърнало Йоста през кръста и притиснало лице в гръдния му кош.

– Имам чувството, че никога повече няма да ги видим – каза Ерика, но после хвърли поглед към Моли и замълча.

Телефонът на Патрик звънна и той вдигна. Беше Мелберг. Докато двамата още разговаряха, Патрик се обърна към останалите и каза безгласно:

– Задържал е Хелга.

После остави шефа си да поговори още малко, преди с известно затруднение да прекъсне триумфалната му тирада.

– Засякъл я по пътя. Сега я кара към участъка.

– Трябва да открием Юнас и Марта. Те... не са наред – каза Ерика тихо, за да не я чуе Моли.

– Знам – прошепна Патрик, който вече не можеше да се сдържа и силно прегърна Ерика.

Боже господи, какво щеше да прави, ако я беше изгубил? Ако децата я бяха изгубили? След малко се отдръпна и каза сериозно:

– Вече са обявени за издирване. На летищата и границите се оглеждат за тях. Утре вестниците ще публикуват снимките им. Няма да се измъкнат.

– Добре – каза Ерика, подпря ръце на раменете на Патрик и сключи пръсти зад врата му. – А сега се погрижи да се измъкна оттук.

Фелбака, 1983

Когато видя афишите, оповестяващи пристигането на цирк „Гигантус“ във Фелбака, тя на мига взе решение. Сърцето туптеше силно в гръдния ѝ кош. Това беше знак. Циркът беше станал част от нея.

Знаеше как мирише и звучи и все едно познаваше хората и животните. Бяха играли играта толкова много пъти. Тя беше цирковата принцеса, която караше конете да ѝ се подчиняват, докато публиката аплодира и свирка.

Бе искала да го направят заедно и така и щеше да стане, ако нещата не се бяха объркали толкова ужасно. Вместо това отиде в цирка сама.

Роднините на Владек я приеха с отворени обятия. Приеха я като негова дъщеря. Казаха, че са искали да го потърсят, но тя им обясни, че е починал от инфаркт. Никой не го сметна за странно, тъй като той не беше първият мъж със слабо сърце в рода. Осъзнаваше, че е извадила късмет, но все още имаше риск някой жител на Фелбака да заговори за Владек и да разкрие какво всъщност се е случило. Прекара три дълги дни в спотаено очакване, докато циркът най-накрая си събра нещата и потегли. Тогава вече беше в безопасност.

Беше само на петнайсет и я питаха и за майка ѝ, дали наистина ѝ е разрешила да тръгне с цирка и да я остави. Тя сведе глава и дори успя да се просълзи. Каза, че Лайла е починала от рак преди много години. Снахата на Владек допря кокалестата си ръка до бузата ѝ и избърса крокодилските сълзи. Не ѝ зададоха повече въпроси, просто ѝ показаха къде може да спи и ѝ дадоха дрехи и храна. Никога не си бе представяла, че ще бъде толкова лесно, но бързо стана част от семейството. Те вярваха, че кръвта вода не става.

Изчака две седмици, преди да отиде при брата на Владек и да му каже, че иска да се научи на нещо, да стане част от цирка и да продължи наследството на рода. Той и всички останали се зарадваха, точно както се беше надявала. Предложи им да помага с конете. Искаше да стане като Паулина, красивата млада жена, която по време на всяко представление изпълняваше трикове върху гърбовете на конете, облечена с блестяща рокля.

Започна като неин асистент. Прекарваше всяка будна минута в близост до конете и наблюдаваше как Паулина се упражнява. Паулина я намрази от първия миг, но не беше част от семейството и след като братът на Владек проведе разговор с нея, тя неохотно започна да я обучава. А тя беше отличен ученик. Разбираше конете и те също я разбираха. Отне ѝ по-малко от година да научи основното, а след две години вече се справяше не по-зле от учителката си. Така че след злополуката тя зае мястото ѝ.

Нямаше свидетели на инцидента, но една сутрин откриха Паулина мъртва при конете. Приеха, че е паднала и си е ударила главата или някой кон я е изритал лошо. Това беше истинска катастрофа за цирка, но за късмет тя беше готова да облече една от красивите рокли на Паулина, така че представлението същата вечер протече все едно нищо не се е случило. Оттогава тя изпълняваше номерата с конете.

Обикаляше с цирка вече три години. В този свят, където фантастичното и странното се срещаха, никой не бе забелязал, че е различна. Мястото беше идеално за нея. Но сега с прекрасния ѝ живот бе свършено. Утре цирк „Гигантус“ отново пристигаше във Фелбака и беше време да се захване с нещата, които бе отлагала твърде дълго. Беше си позволила да стане някоя друга, да бъде циркова принцеса върху бял кон с искряща юзда и окичен с пера. Бе живяла във въображаем свят и сега трябваше да се върне в реалността.

Ще отида да взема пощата – каза Патрик и напъха крака в ботушите си.

През последните дни с Ерика почти не се бяха виждали. Всички разпити и останалите задачи по разследването запълваха времето му, неговото и на колегите му, от сутрин до вечер. Сега най-накрая беше петък и Патрик си бе взел почивка сутринта.

– По дяволите, колко е студено! – каза той, когато влезе обратно. – Снощи е наваляло близо метър сняг.

– Да, като че няма край.

Ерика му се усмихна изморено. Седеше до кухненската маса и той се настани срещу нея, след което започна да преглежда пликовете. Ерика беше подпряла глава на ръцете си и изглеждаше потънала в мисли. Патрик остави купчината на масата и се загледа в нея.

– Как върви всъщност?

– Не знам. Не съм много сигурна как да продължа с книгата. И дали изобщо да го правя. Все пак се оказа, че историята има продължение.

– Но Лайла иска да я напишеш?

– Да, мисля, че тя гледа на издаването на книгата като на предпазна мярка. Мисли, че Марта чисто и просто не би посмяла да се покаже на светло, ако хората прочетат коя е и какво е вършила.

– А няма ли риск да стане обратното? – попита Патрик предпазливо.

Не искаше да казва на Ерика какво да прави, но не му се струваше желателно тя да пише книга за хора като Юнас и Марта, които бяха изпълнени с толкова зло. Ами ако решеха да ѝ отмъстят?

– Не, мисля, че Лайла е права. А и дълбоко в себе си знам, че трябва да довърша книгата. Не се притеснявай – каза Ерика и го погледна в очите. – Довери ми се.

– Те са тези, на които не мога да се доверя. Нямаме представа къде се намират.

Не можеше да скрие притеснението в гласа си.

– Но няма да посмеят да се върнат, а и тук няма нищо, заради което да го направят.

– Освен дъщеря им – каза Патрик.

– Моли не ги интересува. На Марта никога не ѝ е пукало за нея, а интересът на Юнас като че ли се е изпарил веднага щом е разбрал, че тя не е негова дъщеря.

– Въпросът е къде може да са отишли. Изглежда неправдоподобно да са успели да напуснат страната, като се има предвид общонационалното издирване.

– Нямам представа – каза Ерика и отвори един от много пликове с прозорец. – Но Лайла май се притеснява, че може да отидат в Испания и да открият Петер.

Патрик кимна.

– Разбирам я, но както казах, според мен още са в страната и рано или късно ще ги заловим. И тогава ще трябва да отговарят за постъпките си. Вече успяхме да идентифицираме някои от момичетата от записите. Както измежду жертвите на Ейнар, така и от тези на Юнас и Марта.

– Не разбирам как са могли да седят и да гледат тези записи.

– Нито пък аз.

Патрик си представи кадрите. Вероятно завинаги щяха да останат в съзнанието му, за да му напомнят на какво зло са способни хората.

– Според теб защо всъщност са решили да отвлекат Виктория? – попита той. – Поели са невероятно голям риск.

Ерика помълча известно време. Нямаше готови отговори. Юнас и Марта бяха изчезнали, а записите показваха самите им деяния, без да разкриват мотивите.

– Мисля, че Марта се е влюбила във Виктория, но когато Юнас е разбрал за връзката им, не е имало съмнение към кого от двама им ще е лоялна. Може би Виктория е била нещо като жертвоприношение за Юнас. Начин Марта да се извини.

– Трябваше по-бързо да се усетим, че и тя е замесена – каза Патрик. – Най-вероятно именно тя е заловила Виктория.

– Но как бихте могли да предположите? Невъзможно е да проумееш действията и подтиците на тези хора. Вчера опитах да говоря с Лайла за това и тя също няма обяснение за поведението на Марта.

– Разбирам, но въпреки това не мога да не се обвинявам. А и във всеки случай бих искал да разбера как са се стекли нещата. Защо например Марта и Юнас са решили да тръгнат по стъпките на Ейнар? Защо са обезобразявали жертвите по същия зловещ начин?

Патрик преглътна. Повдигна му се веднага щом си припомни записите. Ерика отново се замисли.

– Според мен лудостта на Юнас води началото си от детството му, когато Ейнар го е принуждавал да заснема мъченията. А Марта, или Луис, също е била увредена от това, което е преживяла като малка. Ако казаното от Йерхард Стрювер е вярно, всичко е въпрос на желание за контрол. Ейнар изглежда е държал момичетата в плен, с изключение на Ингела Ериксон и може би още някоя жертва, за която не знаем. Превръщал ги е в безпомощни кукли и по този начин е задоволявал някаква болна нужда, която впоследствие е прехвърлил върху Юнас, а той на свой ред е посветил Марта. Може би властта, която са упражнявали над момичетата, е внасяла свеж импулс във връзката им.

– Каква ужасна мисъл.

Патрик преглътна, за да предотврати гаденето.

– А какво всъщност каза Хелга? – попита Ерика. – Знаела ли е за всичко?

– Отказва да говори. Казва само, че е готова да понесе присъдата си и че никога няма да открием Юнас. Мисля, че е знаела, но е избрала да си затвори очите. В известен смисъл тя също е била жертва.

– Да, животът ѝ сигурно е бил ад. А дори и да е виждала истинската му природа, Юнас все пак ѝ е син и тя го обича.

Патрик въздъхна.

– Толкова много „ако“ и „може би“. Влудяващо е, че продължаваме да не знаем всички отговори. Че продължаваме да гадаем. Но във всеки случай, ти си сигурна, че Марта е Луис Ковалска, нали?

– Да. Нямам доказателства, но ми се стори очевидно, когато разбрах, че Марта и Юнас са отвличали момичета покрай конните състезания и че явно те са пращали картичките и изрезките на Лайла. Кой друг освен Луис би имал причина да я мрази и заплашва? Освен това възрастта на Марта съвпада с тази на Луис. А подозренията ми бяха потвърдени от Лайла, която отдавна се опасявала, че дъщеря ѝ е жива и иска да убие нея и Петер.

Патрик я погледна сериозно.

– Ще ми се да имах малко повече от твоята интуиция, макар че трябва да спреш да я следваш сляпо. Добре че този път поне прояви благоразумието да оставиш съобщение.

Настръхна при мисълта какво можеше да се случи, ако Ерика бе останала да лежи в студеното мазе в Къщата на ужасите.

– Но накрая всичко мина добре – каза Ерика и взе плик от купчината, отвори го с пръст и извади сметката. – Обаче още ми е трудно да си представя, че Хелга е била готова да жертва Марта и Моли, за да се отърве синът ѝ.

– Да, макар че сама знаеш колко силен може да бъде майчинският инстинкт – каза Патрик.

– Като стана дума за това – каза Ерика и лицето ѝ грейна, – говорих с Нетан и изглежда Мина ще се върне при нея.

Патрик се усмихна.

– Голям късмет беше, че се сети за онова с колата.

– Да, яд ме е само, че не направих връзката веднага щом видях снимката в албума.

– Странното е по-скоро, че на самата Нетан не ѝ е хрумнало. Все пак Пале я е питал за бялата кола, аз също.

– Знам. Когато ѝ се обадих, тя почти ми се ядоса. Каза, че ако познавала някого с подобна кола, естествено, че щяла да каже на полицията. Но когато ѝ споменах, че си спомням снимка на бившия ѝ партньор Юхан, застанал пред бяла кола, тя веднага се смълча. После каза, че било невъзможно Мина доброволно да е влязла в колата му. Мразела го повече от всичко.

– Има много неща, които хората не знаят да дъщерите си – каза Патрик.

– Съвсем вярно. Но кой би могъл да се досети, че Мина ще се влюби в бившия приятел на майка си, с когото постоянно се е карала? И че на всичкото отгоре ще забременее и ще избяга с него от страх, че Нетан ще се ядоса.

– Да, това не е най-очевидното предположение.

– Така или иначе, Нетан е обещала на Мина да ѝ помага с детето. И двете са еднакво бесни на онзи задник Юхан, на когото Мина явно му е омръзнала веднага щом коремът ѝ е започнал да расте. А и мисля, че Нетан е изпитала такова облекчение, когато са открили Мина жива и здрава във вилата на Юхан, че ще направи всичко възможно, за да живеят добре.

– Поне от целия ужас е излязло и нещо добро – каза Патрик.

– Да, а и Лайла скоро ще се срещне със сина си. След повече от двайсет години... Когато говорихме за последно, тя ми каза, че Петер ще я посети в затвора, а тогава и аз ще мога да се запозная с него.

Очите на Ерика светеха от щастие и сърцето на Патрик се стопли, когато видя нетърпението на съпругата си. Толкова се радваше, че е могла да помогне на Лайла. Самият той искаше най-вече да може да остави този случай зад гърба си. Стигаха му толкова зло и мрак.

– Колко хубаво, че Дан и Ана ще дойдат за вечеря – каза той, за да смени темата.

– Да, прекрасно е, че двамата са намерили начин да продължат напред. Освен това Ана каза, че имали да ни съобщят някаква радостна новина. Мразя, когато прави така – ако тръгнеш да казваш нещо, кажи го докрай. Но беше непреклонна и каза, че ще трябва да потърпя до довечера...

Ерика прегледа писмата върху масата. Като че ли повечето бяха сметки, но най-отдолу имаше дебел бял плик, който изглеждаше значително по-елегантно от тези на Телиа37 и Фортум38.

– Какво ли е това? Прилича на покана за сватба.

Тя се изправи и отиде да вземе нож, за да отвори плика. В него имаше красива картичка с две златни халки отпред.

– Познаваме ли някого, който ще се жени?

– Не, доколкото знам – каза Патрик. – Повечето ни приятели отдавна са женени.

Ерика разгъна картичката.

– Ох... – каза тя и погледна Патрик.

– Какво? – попита той и дръпна поканата от ръцете ѝ.

После зачете недоверчиво на глас:

– Искаме да ви поканим на сватбата на Кристина Хедстрьом и Гунар Сетерлунд.

Патрик погледна Ерика, после отново прочете текста.

– Това шега ли е? – каза той, въртейки поканата в ръце.

– Не ми се вярва – каза Ерика и се разкикоти. – Толкова е сладко!

– Но те са толкова... стари – каза Патрик и се опита да прогони образа на майка си, облечена с дълга бяла рокля и воал.

– Стига глупости – каза Ерика, изправи се и го целуна по бузата. – Ще бъде супер. Строителя Боб ще е част от семейството. В къщата няма да остане нищо за поправяне, а той може дори да я разшири, така че да ни е два пъти по-просторно.

– Пепел ти на езика – каза той, но не можа да не се засмее.

Тя беше права. В действителност се радваше за майка си. Фантастично беше, че е открила любовта на стари години. Просто му трябваше малко време, за да свикне с мисълта.

– Боже, понякога си голямо дете – каза Ерика и разроши косата му. – Имаш късмет, че си толкова сладък.

– Благодаря, подобно – каза той и се усмихна.

Реши да се опита да остави мислите за Виктория и останалите момичета зад себе си. Нямаше какво повече да направи, за да им помогне. Сега беше у дома със съпругата и децата си, които имаха нужда от него и които го даряваха с толкова много любов. Животът му беше такъв, какъвто искаше, до последния детайл. Не би променил нищо.

Все още нямаха представа къде ще отидат, но тя не се притесняваше. Такива като нея и Юнас винаги се справяха. За тях нямаше граници, нямаше пречки.

Вече беше започвала живота си наново, и то два пъти. Последният път това се случи в изоставената къща, когато срещна Юнас. Беше легнала да спи, а когато отвори очи, до нея седеше непознато момче и я наблюдаваше. Веднага щом погледите им се срещнаха, те разбраха, че им е писано да са заедно. Тя видя мрака в неговата душа, а той видя мрака в нейната.

Беше се озовала във Фелбака, тласкана от неустоима сила. Докато обикаляше с цирка, цяла Европа беше неин дом, но тя знаеше, че трябва да се върне. Никога преди не бе усещала нещо с такава сила, а когато най-накрая пристигна, Юнас я чакаше.

Той беше съдбата ѝ. Разказа ѝ всичко още докато седяха в сумрачната къща. За стаята под плевнята, за това какво правел баща му с момичетата там. Момичета, които не липсвали на никого, които никъде не се вписвали. Които нямали никаква стойност.

Решиха да продължат наследството на Ейнар, но за разлика от него предпочитаха да отвличат момичета, които са обичани и ще липсват на семействата си. Превръщането на значими човешки същества в марионетки правеше удоволствието още по-голямо. Може би това бе причината за падението им, но не биха могли да постъпят различно.

Неизвестността не я плашеше. Означаваше единствено, че са принудени да си създадат нов свят някъде другаде. Докато бяха заедно, нищо друго нямаше значение. Когато срещна Юнас, тя стана Марта. Неговата близначка, неговата сродна душа.

Юнас изпълваше мислите ѝ и цялото ѝ същество. Но въпреки това не бе могла да устои на Виктория. Беше странно. Та тя винаги бе разбирала важността на самодисциплината и никога не беше оставяла поривите си да контролират действията ѝ. Но не беше глупава. Наясно бе, че Виктория я привличаше, защото ѝ напомняше на човек, който едно време беше част от нея. И още беше така. Виктория несъзнателно бе събудила стари спомени и тя не бе могла да ѝ откаже. Искаше да има и Юнас, и Виктория.

Грешка беше да се поддаде на изкушението и отново да се докосне до кожата на младо момиче. Момиче, което ѝ напомняше за изгубената любов. След известно време бе осъзнала, че нещата няма как да продължат, а и Виктория беше започнала да ѝ омръзва. В крайна сметка различията бяха повече от приликите. Затова я даде на Юнас. Той ѝ прости, а преживяването, което споделиха след това, сякаш още повече подхрани любовта му към нея.

Непростимо беше, че онази вечер не затвориха капака както трябва. Бяха започнали да проявяват немарливост. Оставиха Виктория да се движи свободно в стаята, но не си бяха представяли, че ще успее да се качи по стълбата, да излезе от плевнята и да избяга пеша през гората. Подцениха я и поеха риск, когато оставиха смъртта да ги доближи. Струва им скъпо, но никой от двамата не гледаше на това като на края. Вместо това ги очакваше ново начало. Нов живот. Нейният трети.

Първият път беше през един от онези летни дни, когато жегата сякаш кара кръвта ти да кипи във вените. С Луис бяха решили да поплуват и тя предложи да отидат на скалите.

Преброиха до три и скочиха, хванати за ръце. Коремът ѝ се сви, докато падаше, но в следващия миг се приземиха във водата и ги обгърна приятен хлад. След това обаче сякаш нечии силни ръце я сграбчиха и я повлякоха към дълбините. Водата покри главата ѝ и тя с всички сили започна да се бори с течението.

Когато отново се показа над повърхността, опита да се добере до брега, но все едно плуваше в катран. Успя да се придвижи бавно напред и извърна глава, но не можа да види Луис. Дробовете ѝ бяха твърде напрегнати, за да извика, а мозъкът ѝ бе зает от една-единствена мисъл: да оцелее, да стигне до сушата.

Внезапно течението я пусна. Вече всяко загребване я изстрелваше напред и след няколко минути стигна до брега. Легна изтощена по корем, с крака във водата и глава върху пясъка. След като успя да си поеме дъх, седна с усилие и се огледа. Провикна се към морето, но Луис не отговори. Засенчи очите си с ръка и отново огледа водната повърхност. После се върна обратно до скалата, откъдето бяха скочили. Тичаше напред-назад, търсеше и крещеше, все по-отчаяно. Накрая седна и зачака. Може би трябваше да повика помощ, но тогава плановете им щяха да се провалят. Луис я нямаше, така че по-добре беше да тръгне сама, отколкото да не тръгне изобщо.

Остави дрехите и останалите им вещи на скалата. Беше дала своя любим син бански на Луис и по някакъв странен начин се радваше, че тя го отнесе със себе си в дълбините. Като подарък.

Обърна гръб на морето и тръгна. Открадна малко дрехи от простора до една къща наблизо и се насочи целеустремено към мястото, където я очакваше бъдещето ѝ. За всеки случай мина през гората, така че пристигна във Фелбака чак вечерта. Забеляза цирка още отдалече, видя блестящите цветове, чу веселите шумове, музиката и гласовете на хората. Всичко ѝ се струваше странно познато. Беше у дома.

В този ден се превърна в Луис. Превърна се в момичето, преживяло това, за което тя самата копнееше. Луис беше видяла как кръвта на едно човешко същество изтича, как пламъкът на живота му угасва. Тес със завист бе слушала разказите ѝ за цирка и за живота на Владек като укротител на лъвове. Мечтаеше да бъде като нея, да има нейното минало.

Изпитваше омраза към Петер и Лайла. Луис ѝ бе разправила всичко. Как майка ѝ поела вината за убийството, как баба ѝ се погрижила за любимото синче, но не искала да има нищо общо с внучка си. Въпреки че Луис не я беше молила, Тес щеше да отмъсти. Хладният огън на омразата гореше вътре в нея и тя направи каквото трябва. После потърси дома на Луис, своя дом, и там срещна Юнас. Тя беше Тес. Беше Луис. Беше Марта. Беше другата половина на Юнас. И не беше приключила. Времето щеше да покаже какво още ѝ предстои да бъде.

Усмихна му се. Двамата седяха в откраднатата кола и бяха свободни, смели и силни. Бяха лъвове, които не могат да бъдат укротени.

37 Шведски мобилен оператор. – Б. пр.

38 Финландска електроснабдителна компания. – Б. пр.

Бяха минали няколко месеца, откакто Лайла срещна Петер за пръв път. Все още си спомняше какво изпита, когато той влезе в стаята за посещения. Беше толкова красив. Много приличаше на баща си, но имаше по-фина структура, като нейната.

Радваше се също, че най-накрая видя Агнета. Двете бяха много близки, но доскоро им беше невъзможно да се срещат. Сестра ѝ ѝ бе дала най-хубавия подарък, който можеше да си пожелае. Беше взела сина ѝ под крилото си, осигурявайки му подслон и семейство. При нея Петер беше на сигурно място, поне докато Лайла пазеше всички тайни.

Но вече не се налагаше да мълчи. Чувстваше такава свобода. Щеше да отнеме известно време, но историята ѝ щеше да бъде разказана. Както и историята на Флика. Още не смееше да повярва, че Петер е в безопасност, но полицията търсеше Флика под дърво и камък и тя най-вероятно беше твърде умна, за да се опита да му навреди.

Лайла се взираше в себе си, искаше да разбере дали изпитва нещо към дъщеря си, която въпреки всичко беше нейна плът и кръв. Но не, Флика ѝ беше чужда от самото начало. Не беше част от нея и Владек, за разлика от Петер.

Може би щяха да я освободят, ако успееше да ги убеди, че историята ѝ е истина. Не знаеше дали се надява на нещо такова, или не. Бе прекарала толкова голяма част от живота си тук, че вече нямаше значение. Най-важното бе, че вече можеше да общува с Петер, че той можеше от време на време да я посещава, а някой ден дори да доведе децата си. Това беше достатъчно, за да си струва да живее.

Плахо почукване я изтръгна от радостните мисли.

– Влез! – викна тя с усмивка.

Вратата се отвори и в стаята влезе Тина. Държеше нещо в ръка и когато Лайла го видя, усмивката ѝ бавно угасна.

– Получи картичка – каза Тина.

Лайла протегна треперещата си ръка и взе това, което Тина ѝ подаде. Картичка, без поздрав, само с отпечатан със синьо мастило адрес. Обърна я. На картинката отпред един матадор намушкваше бик. Изминаха няколко тихи секунди. След това от гърлото ѝ се изтръгна писък.

Послеслов

Първо искам да отбележа, че поемам изцяло отговорността за всякакви евентуални неточности или съзнателни промени на фактите. В името на историята си позволих да променя времето и мястото на някои действителни събития.

Както обикновено, когато пиша книга, около мен има много хора, на които искам да благодаря. Всеки път се боя, че ще забравя някого, но все пак искам да спомена неколцина, на които дължа специални благодарности. Много хора от издателството ми положиха сериозни усилия около „Укротителят на лъвове“. Една от тях е издателката ми Карин Линге Норд, с която работя още от втория си роман. Тя винаги се справя фантастично, макар чувствата ни понякога да ескалират, защото и двете сме емоционални и изпитваме страст към работата си и към книгите. Благодаря ти за това, че си прекрасен издател и добра приятелка. Искам също така да изразя огромната си признателност на Матилда Лунд – тя допринесе „Укротителят на лъвове“ да се превърне в книгата, която е. Искам да благодаря и на Сара Линдегрен – освен че вършиш страхотна работа с маркетинга на книгата, заслужаваш и медал за храброст, или може би преглед при психиатър, защото посмя да ми повериш религиозното възпитание на детето си.

Не бих могла да напиша нито една книга без хората, които ми помагат в ежедневието: майка ми Гунел Лекберг, „мама Стиина“ – Кристина Мелин – и „изтърсачето“ Сандра Вирстрьом. Горещи благодарности и на трите ми прекрасни деца Виле, Мея и Шарли, които никога не се колебаят да помагат, когато мама трябва да пише.

Бих искала също така да благодаря на чудесните си приятели. Предпочитам да не изброявам, защото сте толкова много и не искам да рискувам да изпусна някого. Но вие си знаете кои сте и съм дълбоко благодарна, че ви има. Признателна съм и на моя агент Йоаким Хансон и колегите му от агенция „Нурдин“.

Голямо БЛАГОДАРЯ и на Кристина Салиба, която е не само мой оръженосец и голямо вдъхновение за мен като бизнесдама, ами я чувствам като своя ливанска сестра. Искам да ти благодаря специално за това, че превърна празненството по случай четиресетата ми годишнина в спомен за цял живот. Благодаря и на Мария Фабрисиус и останалите служители в агенция „МайндМейкърс“, които работят с мен. Вие сте върхът.

Накрая, но определено не на последно място, искам да отправя специални благодарности към моя любим Симон. Появи се в живота ми, докато работех по книгата, и ми вдъхна вяра, надежда и любов. Благодаря ти, че ме подкрепяш във всичко и за това, че девизът ти е Happy wife, happy life39. Ти ме правиш щастлива.

Камила Лекберг

Гамла Еншеде, 30 септември 2014

39 „Щастлива съпруга, щастлив живот“ (англ.). – Б. пр.

Издателство „Колибри“

Издателство „Колибри“ е създадено през 1990 година – едно от първите частни издателства след промените и от малкото, които съществуват и днес. През годините „Колибри“ се утвърди със своя професионализъм и качество като едно от водещите издателства на книги у нас, познато и извън страната като единствен представител на много чужди издателства. Високото качество на текстовете и преводите на „Колибри“, както и изисканото художествено оформление са признати в страната и чужбина.

Благодарение на „Колибри“ българският читател има възможността да се запознае с популярни и не толкова популярни автори от различни страни и континенти, представители на различни жанрове, епохи, идеи, писатели, които е необходимо да познаваме, за да сме в крак със световните литературни тенденции.

„Колибри“ притежава впечатляващ издателски портфейл – „колекция“ от автори, с които би се гордяло всяко световно издателство. Сред тях са имена като Исабел АЛИЕНДЕ, Жоржи АМАДУ, Фредерик БЕГБЕДЕ, Симон дьо БОВОАР, Бернар ВЕРБЕР, Кърт ВОНЕГЪТ, Греъм ГРИЙН, Франсоаз ДОЛТО, Марио ВАРГАС Льоса, Вим ВЕНДЕРС, Лаура ЕСКИВЕЛ, Итало КАЛВИНО, Труман КАПОТИ, Даниел КЕЛМАН, Дъглас КЕНЕДИ, Харлан КОУБЪН, Милан КУНДЕРА, Дийн КУНЦ, Стиг ЛАРШОН, Xорхе ЛУИС БОРХЕС, Иън МАКЮЪН, Едуардо МЕНДОСА, Харуки МУРАКАМИ, Амели НОТОМБ, Пол ОСТЪР, Милорад ПАВИЧ, Джеймс ПАТЕРСЪН, Филип РОТ, Дж. К. РОУЛИНГ, Салман РУШДИ, Джон СТАЙНБЕК, П. Г. УДХАУС, Вирджиния УЛФ, Хелън ФИЛДИНГ, Томас ХАРИС, Сири ХУСТВЕТ и много други.

Книжарници в Cофия

„КОЛИБРИ“

ул. „Иван Вазов“ № 36

тел. 02/988 87 81

ВЪВ ФРЕНСКИЯ КУЛТУРЕН ИНСТИТУТ

пл. „Славейков“ № 3

тел. 02/981 50 47

„НИСИМ-КОЛИБРИ“

бул. „Васил Левски“ № 57

тел. 02/981 19 12

www.colibri.bg

www.livresfrancais.bg

www.dora.bg

www.facebook.com/ColibriBooks

Content

Лекберг Камила Укротителят на лъвове