Стивън Ериксън

Гаснещ зрак

( книга 2 от "Трилогия за Карканас")

На Хауард Мораим

Благодарности

Благодаря на моите предварителни читатели: Ейдан Пол Канаван, Бария Ахмед, Стив Даймънд, Джудит Колинс и Шарън Сасаки.

Тази отне много време и ценя високо търпението ви.

Благодаря, както винаги, на Блеър Томас, Саймън Тейлър и Хауард Мораим.

Карти

Действащи лица

Крепост Пурейк

Аномандър

Андарист

Силхас Руин

Келарас

Празек

Датенар

Крепост Тула

Хиш Тула

Венес Турайд

Рансепт

Сукул Анкаду (заложник)

Грип Галас

Крепост Дрет

Дретденан

Хорулт Чив

Секароу

Крепост Дракони

Драконъс

Спайт

Енви

Айвис

Ялад

Сандалат Друкорлат (заложник)

Дом Дурав

Спинок Дурав

Фарор Хенд

Крепост Ванут

Лейди Дегала

Джурег Тоу

Лорд Ванут Дегала

Сил Лебанас

Цитаделата и жречеството

Майка Тъма

Емрал Ланеар

Ендест Силан

Седорпул Ахрас

Райз Херат

Орфантал

Рибс

Хуст

Ковачницата

Хуст Хенаралд

Легион Хуст

Торас Редоун

Галар Барас

Селтин Ригандас

Шейките

Манастирът Янис

Шеканто Деран

Магьосник Реш

Капло Дриим

Манастирът Йедан

Високопреосвещенство Скеленал

Вещица Рувера

Легионът на Урусандер

Скара Бандарис[1]

Илгаст Ренд

Халид Бахан

Естала

Кагамандра Тюлас (Остриган)

Тейт Лорат

Шелтата Лор

Инфайен Менанд

Шаренас Анкаду

Халид Бахан

Сагандер

Пограничните мечове

Лаханис

Отрицателите

Вренек

Нарад

Глиф

Затворниците

Варет

Листар

Ребъл

Ранси

Стражите

Калат Хустаин

Фарор Хенд

Спинок Дурав

Бурса

Финара Стоун

Нерет Сор (градът)

Вата Урусандер

Оссерк

Хун Раал

Серап

Севег

Ренар

Синтара

Тайст: Крепости, Велики и малки домове, Жреческо съсловие и Двор

Първа книга

Трагичната съблазън

Тъй че жадуват за кръв. Поетите знаят вкуса ѝ, но някои го знаят по-добре от други. Малцина са се задавяли с нея. Стой на разстояние, прочее, и превърни насилието в танц. Тържествувай в звуците му, в хаоса и в онези неумолими изражения, които сякаш са по-подходящи за неприятна задача, изпълнена с неохотна сдържаност. За публиката е онази радостна възхита от добре размахания меч, съвършеното забиване, студеното лице с твърдия поглед в очите. Наслади се, прочее, на наперената стъпка и виж нещо изкусително в мрачното другарство на пропаднали мъже и жени…

Пропаднали? Казваш, че мнозина не виждат това? Да възхваля ли тогава вонята на лайна и пикня? Плача за далечни любими? Безнадеждния копнеж за майчина прегръдка, да облекчи болката и ужаса, да благослови смиреното затихване на блъскащото в гърдите сърце? Да опиша ли истинските лица на насилието? Гърча на страха, тежината на ужаса, паниката, която връхлита в изблик на кръв, изблик, който пресушава взора и издува очите? Но каква ценност има всичко това, когато да усещаш значи да признаеш крехкостта на нечия душа, а тази крехкост трябва вечно да бъде отричана в публичното перчене, което толкова много смятат за съществено, иначе губят самообладание.

Всъщност, според мен самата броня нашепва за слабост. Разхлаби ремъка на шлема, остави кожата на черепа ти да настръхне в студения въздух. Смъкни всичко докато не застанеш гол и да видим отново това перчене.

Има поети, които блестят в описанията си на битка, на всички онези борби, тъй умело превърнати в ритуал. И те се грижат обично за своята градина от думи, трупат високо жътвата на слава, дълг, кураж и чест. Но всяка от онези сочни думи е откъсната от същата лоза и уви, тя е отровна. Наречи я необходимост и виж добре запредените ѝ нишки, усуканите жилки на нейната войнственост.

Необходимост. Войниците атакуват, но атакуват, за да защитят. Онези насреща им стоят твърдо, но стоят твърдо също за да защитят. Враговете водят война в самозащита. Размисли над това, моля те. Размисли над това добре и размишлявай над това дълго. Избери прохладен здрач, с неподвижния въздух, с влагата по земята. Отдръпни се от всякаква компания и застани сам, загледан в гаснещото слънце, загледан в пробуждащото се нощно небе над теб, и отдай мислите си на необходимостта.

Ловецът знае това. Плячката знае това. Но на едно бойно поле, където всеки живот се люшка на везните, където детства, заченати отдавна и внезапно отминали младежки дни, всички, невъзможно, безумно, са довели до този ден. Този бой. Това окаяно пространство на убийство и смърт. Това ли беше каузата, която твоите баща и майка мечтаеха за теб? Това ли бе причината да те отгледат, да те отхранят, да те обичат?

Какво, в името на всички богове отгоре и отдолу, правиш тук?

Необходимостта, когато говорят за нея във форума за човешкото усилие, най-често е лъжа. Предявилите претенция над твоя живот ще я използват често и все пак ще те държат на разстояние, отказвайки ти времето за размисъл или за осъзнаване. Проумееш ли лъжовността на тяхната претенция, всичко е изгубено. Необходимост: лъжата, криеща се зад истинските достойнства на храброст и чест — опияняват те с тези думи и искат да те запазят така, докато дойде времето да пролееш кръвта си за тях.

Поетът, който тържествува във война, е предач на лъжи. Поетът, който се наслаждава на финия детайл с единствената цел да подхрани страстта за кръв, има дълбочината на локва пикня на земята.

О, аз съм приключил с това.

1.

Ренар излезе от палатката, вдигна очи към ярката утринна светлина и не мигна. Зад нея, от другата страна на платнената стена, мъжете и жените се надигаха от кожените си завивки, оплакваха се горчиво от влажния студ, подвикваха сърдито на децата да побързат с греяното вино. Вътре в палатката въздухът бе наситен с душната миризма от любовни ласки, вонящата пот от войници, вече отишли си, металната лютивина от смазките, с които войниците точеха оръжията си и ги разтриваха в кожената сбруя, за да я запазят гъвкава, с дъха на пияници и смътната подмолна жилка от повръщано. Но тук навън миризмите бързо се отвяха и главата ѝ се прочисти, докато гледаше събуждащия се лагер.

Взимаше пари също като другите курви, въпреки че не ѝ трябваха. Издаваше фалшивите си стонове и мърдаше под мъж като жена нетърпелива и жадна, а когато те потреперваха, изпразвайки съкровищата си в нея, и ставаха слаби и невинни като деца, ги държеше в прегръдката си като майка. Във всяко отношение, прочее, беше също като другите. И все пак я държаха настрана, вечно изключена от близката им компания. Беше осиновената дъщеря на лорд Урусандер, в края на краищата, легионен командир и неохотен владелец на титлата Баща Светлина, а това бе привилегия, достойна за мечти, и ако цветни венчелистчета се пръскаха по дирята ѝ, те бяха с цвета на кръв. Нямаше приятели. Нямаше привърженици. Всички около нея бяха студенокръвни като влечуги.

Скреж бе посребрил туфите трева между палатките и земята бе замръзнала и корава. Пушекът, който се вдигаше от готварските огньове, не стигаше нависоко, рееше се като смут около главите на войниците, докато те приготвяха снаряжението си.

Можеше да види, във възбудените им жестове, в нервите, които издаваха със суетенето с токи и катарами, и можеше да чуе, в киселия тон на разговорите им, че мнозина вече вярват, че това ще е денят. Битка предстоеше, битка, която щеше да бележи началото на гражданска война. Ако се обърнеше наляво и можеше да накара взора си да посече през склона на хълма на североизток, през тъмната грамада от камък, пръст и корени, и после отново навън в утринната светлина, щеше да види лагера на Стражите, лагер не по-различен от този, ако оставеше настрана тези блестящи като сняг кожи и коса с цвета на предено злато. А в центъра на онзи, другия лагер, на щандарт, извисен от командната палатка, щеше да види герба на лорд Илгаст Ренд.

Денят вдъхваше усещане за неохота, но иронично, като жена, преструваща се, че се съпротивлява в първата си нощ на силните ръце, които разтварят бедрата ѝ, а след това въздухът се изпълва с полагащата му се доза рязко дишане, стонове на екстаз и тежко пъхтене. А когато всичко свърши сред дълбоки езера задоволена страст, по тревата има кръв.

„Точно така. И както би казал Хун Раал, ако имаше ум, справедливостта е остроръбо нещо и днес ще бъде извадено от ножницата, и развъртяно с твърда ръка. Неохотата е илюзия и както само Оссерк знае, съпротивата ми всъщност бе фалшива, в деня, в който ме взе синът на Урусандер. Затънали сме в лъжи.“

Разбира се, също толкова вероятно беше лорд Урусандер да се опълчи на тази привидно неизбежна съдба. Вържеш краката на жената, стегнеш целомъдрен колан с тръни на двата хълбока, за да откажеш удовлетворение и от двете посоки. Би могъл като нищо да съсипе нещата за всички.

Тъй че в по-прозаичните подробности — скрежа, лекия, но леден вятър, облачетата дъх и дим, далечното цвилене на коне и случайния рев на товарно муле; всичките звуци на един пробуждащ се ден в компанията на мъже, жени, деца и животни — можеше, ако бе по-нехайна, да повярва, че потокът на живота е плавен, с всичките му обещания наредени пред него, светли като утринното слънце.

Придърпа наметалото около присвитите си рамене и тръгна през лагера. Минаваше между редици палатки, като стъпваше внимателно, за да избегне въжета и колове, внимаваше с браздите, които цепеха диагонално през пътеката, и стърнището, останало след жътвата едва преди седмица. Заобикаляше изкопите, всечени дълбоко в пръстта, където изпражнения плуваха над мудната повърхност на мътна вода наред с подутите трупове на плъхове. Към ранния следобед, когато слънцето стоплеше въздуха достатъчно, щяха да дойдат комари на гъсти, вихрещи се облаци, жадни за кръв. Ако войниците стояха в строй срещу врага, нямаше да е голяма утеха преди сблъсъка на оръжия.

Макар майка ѝ да бе служила като капитан в Легиона, Ренар нямаше голям усет за тънкостите на войната. За нея тя беше сила, до този момент заключена в миналото ѝ: владение на внезапни отсъствия, празно със загуби и лош късмет, където дори скръбта беше хладна на допир. Беше някъде другаде и да мисли за нея беше все едно да краде спомените на непознат. Ветераните, които взимаше под кожените си завивки, бяха познавали това владение и всяка нощ, докато вероятността за битка се приближаваше, тя долавяше в тях смътна умора, някакъв фатализъм, който замъгляваше очите им и отнемаше малкото думи, които бяха склонни да изрекат. А когато се любеха, приличаше на срамен акт.

„Майка ми умря на бойно поле. Събудила се е една сутрин, също като тази, безрадостните ѝ очи са обходили това, което ще донесе денят. Дали е видяла гниещия си труп там, в собствената си сянка? И дали е познала, още щом го е зърнала, оръжието, което е щяло да я посече — заслепяващ блясък, приближаващ се през гъстата гмеж? Погледнала ли е в очите на своя убиец и дали е видяла в тях ясно изписана своята смърт?

Или не е била по-различна, в онази сутрин, от всеки друг глупак в ротата ѝ?“

Въпросите изглеждаха банални, като прашасали неща, прахта — изтръскана, издухана във въздуха от тежка, но безсмислена въздишка. Ренар не беше родена да държи меч. Ножът в тънката кожена кания на бедрото ѝ беше скромен в прагматичната си неизбежност. Все още не бе готова да си представи, че го изважда. Докато крачеше, не блестяща — кожата ѝ все още не беше благословена с белота, — я заобикаляха войници и на ярката светлина, която се надигаше като друг свят, свят не като снощния, я отбягваха ловко, видима, но не и видяна, и видът ѝ, ако изобщо предизвикваше нещо, едва ли събуждаше много повече от жегване на съжаление — мекото усещане за плътта ѝ, тежината, която носеше и която изненадваше всеки мъж, щом го възседнеше в тъмното. Всичко това беше без значение сега.

Но все пак можеше да се намери власт в това: евтината жена като предвестник на съжаление, караща лицата да се извръщат, караща иначе силни мъже да се наведат над някоя задача, смръщили чела. Насладите на плътта образуваха само една остра гънка в усещането за живот, а на противоположната страна тази плът познаваше болката и ужасната щета. В един невнимателен миг човек може да сбърка петната на едното с другото.

Беше напомнянето, което не искаха, не тук и сега, така че вървеше между тях, без да я заговарят, твърде плътна, за да е призрак, ала все пак отбягвана. Разбира се, това навярно можеше да се каже за всички призраци — за живите поне, — и ако беше така, то светът беше пълен с тях, плътни, но не достатъчно плътни, и всеки ден бродеха невидими, с мечти за някой бъдещ миг, и си представяха единствения свой съвършен жест, който да изтръгне от всекиго сладката изненада на разпознаването.

Знамето на командната палатка, златното слънце на синьото му поле, вече бе точно пред нея и докато се приближаваше, тя забеляза празнината, обгръщаща тази палатка, сякаш някаква невидима преграда обкръжаваше пространството. Никакви войници не го доближаваха, а онези, които видя там, около него, до един се извърнаха. След няколко мига долови отвътре викане, дрезгавия рев на едва сдържан гняв: гласа на Вата Урусандер, командир на легиона и неин приемен баща.

Тези, които можеше да са отговаряли на Урусандер, говореха тихо, с мърморене, което не можеше да премине през платнените стени, при което сякаш техният лорд спореше със самия себе си, като безумец, воюващ с гласовете в главата си. За един кратък миг Ренар си го представи сам в командната палатка. И тя щеше да влезе и да стане свидетел на срамното му унижение. Видя се как наблюдава със странно равнодушие как той извръща към нея смутеното си, озадачено лице. После този миг отмина и тя се приближи към входа, където зацапаното платнище бе провиснало като просешка черга.

Все още бе на няколко крачки от палатката, когато видя как платнището се раздвижи и след това се изду на една страна. Капитан Хун Раал се появи и нахлузи кожените си ръкавици, щом се изправи. Лицето му бе червено под избелялата маска на чудодейното му преображение, но пък то винаги беше червено. Спря, огледа се, погледът му за миг се впи в Ренар, която бе забавила стъпките си. Една от братовчедките му се появи зад него, Севег, и на закръгленото ѝ, бледо като тебешир лице за миг пробяга изражение, което можеше да е било задоволство, но се изви в презрителна усмивка, щом видя Ренар.

Севег сръга братовчед си, отстъпи встрани и се наведе в насмешлив поклон.

— Ако имаш болежки в тази мразовита утрин, скъпо момиче, зимата не е виновна.

— Подминала съм ги отдавна болежките — отвърна Ренар и пристъпи напред.

Но Хун Раал се пресегна и я докосна по рамото.

Тя се спря и се обърна към него.

— Мисля, че няма да се зарадва да те види, Ренар — каза капитанът и я изгледа с кървясалите си очи. — Колко наметала на поражение може да носи един човек?

— Миришеш на вино — отвърна Ренар.

Дръпна платнището настрани и влезе в палатката.

Лордът не беше сам. Уморена на вид, лейтенант Серап — две години по-голяма от сестра си Севег и доста по-тежка — седеше вляво от него на очукан походен стол, не много по-различен от този, който понасяше тежестта на Урусандер. Очуканата маса за карти бе в средата на помещението, но стоеше накриво, сякаш я бяха бутали или ритали. Картата от плътна хартия, на която бе нанесен околният район, се беше измъкнала от придържащите я камъни на единия край и ъглите ѝ се бяха навили нагоре, сякаш бързаше да скрие онова, което разкриваше.

С кожа, толкова бяла, че сякаш почти светеше, приемният баща на Ренар беше забил поглед в окаляния платнен под пред също толкова окаляните му ботуши. Злато имаше вече в дългата му коса, опръскало среброто. Буквално всички в легиона вече бяха белокожи.

Серап, навъсена, се покашля и рече:

— Добро утро, Ренар.

Щом тя заговори, Урусандер стана и изпъшка:

— Твърде много болежки. Спомени се събуждат в костите първо и пращат болка до всеки мускул, и всичко това — за да напомни на човек за годините зад него. — Без да обръща внимание на осиновената си дъщеря, лордът се обърна към Серап и сякаш я изгледа озадачено за миг. — Не си виждала все още портрета ми, нали?

Ренар видя как лейтенантът примига, сякаш изненадана.

— Не, милорд, макар да са ми казвали, че талантът на Кадаспала бил…

— Талантът му? — Урусандер се озъби в мрачна усмивка. — О, да, да поговорим за таланта му, нали? Око, венчано за ръка. Ловки мацвания на гений. И ликът ми е чудесно уловен в най-тънка боя. Можеш да погледнеш образа ми на онова платно, Серап, и да си кажеш как съвършено предава дълбочина все едно съм застанал в свят, в който можеш да пристъпиш. И все пак доближи се, ако смееш, и ще откриеш, че лицето ми не е нищо освен боя, тънка като кожа, с нищо зад нея. — Усмивката му вече беше напрегната. — Нищичко.

— Милорд, никоя рисунка не може да направи нещо повече.

— Да, не може. А портрета сега го чака избеляване, нали? Може би скулптура тогава? Някой скулптор азатанай с присъщия неизмерим талант. Прах по ръцете му и длето, което вика. Но пък кога чист мрамор е разкривал истината под повърхността? Болките, напряганията, жегванията, извиращи отникъде, сякаш всяка нишка нерв вътре е забравила собственото си здраве. — Въздъхна и се извърна към входа. — Дори мраморът се надупчва с времето. Лейтенант, приключих с Хун Раал за днес, и с всички проблеми на кампанията. Не ме търсете навън и не пращайте вестоносец да ме търси… отивам на разходка.

— Добре, милорд.

Той излезе от палатката.

Ренар отиде до опразнения от Урусандер стол и се настани в него. Топлината му се бе задържала на кожената седалка.

— Няма да те приеме в това състояние — каза Серап. — Ниско и бързо си паднала, Ренар.

— Аз съм призрак.

— Призракът на съжалението за лорд Урусандер. Приличаш на обратната страна на майка си, като обърнат камък, и докато всичко, което виждахме в нея, беше на слънчева светлина, ти не си нищо повече от мрак.

Ренар изпъна дясната си ръка и огледа не съвсем бисерната кожа.

— Зацапан мрамор, още неразяден от старост. Гола, ти си като сняг. Но аз не съм.

— Идва при теб — каза Серап. — Но бавно, в знак на неохотата на вярата ти.

— Това ли е? Нося колебанието си?

— Враговете ни поне носят ръждата си открито.

Ренар отпусна ръката си и каза:

— Вземи го в постелята си. Болките му, жегванията… изтръгни от ума му мислите за тленност.

Серап изсумтя отвратена, после попита:

— Това ли зърваш всяка нощ, Ренар? В онова безгрижно лице, зареяно над собственото ти? Някое смътно напъпване на безсмъртие, като роза в пустиня?

Ренар сви рамене.

— Превърнал е плътта си в торба, натъпкана със слабости. Развържи възела, лейтенант.

— За доброто на Легиона?

— Ако съвестта ти се нуждае от успокоение.

— Съвест. Не съм помисляла, че ще чуя тази дума от теб. — Серап махна пренебрежително с ръка. — Днес Хун Раал ще води Легиона. Отиде да преговаря с лорд Илгаст Ренд. Това безумие трябва да свърши.

— О, да, а той е сдържан човек, нашият Хун Раал.

— Раал получи заповедите и ние бяхме свидетели. Урусандер се бои, че да е начело на Легиона днес ще се окаже твърде провокативно. Не иска да предизвика публичен спор с лорд Илгаст Ренд.

Ренар ѝ хвърли бърз поглед и извърна очи.

— Разчитай на Хун Раал да направи този спор публичен, ако ще се спускаме в евфемизми за битка.

Серап поклати глава.

— Ако днес се извадят оръжия, ще ги извадят първо Илгаст Ренд и неговите непригодни Стражи.

— Жегнат от обида и притиснат в ъгъла от самодоволния образ на Хун Раал. Бих казала, че това, което описваш, е неизбежно.

Тънките вежди на Серап се вдигнаха.

— Курва и ясновидка едновременно. Браво. Постигнала си онова, за което жриците на Майка Тъма копнеят, докато се мятат нощем в безсъница. Трябва ли да те пратя при Дъщеря Светлина като нейна първа послушница?

— Да, всъщност името, което Синтара си избра. Дъщеря Светлина. Винаги съм го смятала за самонадеяност. О, а сега и от теб, в допускането, че имаш правото да ме пращаш където и да било.

— Прости ми за прегрешението, Ренар. Има един учител в лагера — виждала ли си го? Човекът е без един крак. Сигурно би те взел под грижите си. Ще посъветвам Урусандер следващия път като се видим.

— Имаш предвид Сагандер, избягалия от дома Дракони — отвърна Ренар, безразлична към заканата. — Курвите говорят за него. Но той вече има дете, което смята да учи. Дъщерята на Тейт Лорат, или поне така ми казаха. Шелтата Лор, на която се обляга като човек, осакатен от самосъжаление.

Погледът на Серап се втвърди.

— Шелтата? Този слух не съм чувала все още.

— Не общуваш с цивилните във войската и с курви. Е, не и редовно — добави с лека усмивка. — Все едно, до гуша ми е дошло от учители. Твърде много години ме учиха и, ах, колко деликатно се държаха с дъщерята на мъртва героиня.

— Успели са да изострят ума ти, Ренар, макар да се съмнявам, че някой би се гордял с жената, която създадоха.

— Доста ми идват наум, които с радост биха споделили постелята ми и биха сметнали за сладка закъснялата си награда.

Серап изсумтя и стана.

— Какво дойде да видиш тук, Ренар? Това е първият ти път в палатката на баща ти, откакто напуснахме Нерет Сор.

— Трябваше да му напомня — отвърна Ренар. — Докато оставам невидима за очите му, той стъпва покрай мен.

— Ти си страдание за него.

— Имам много компания в това, лейтенант.

— А сега?

— Сега ще се кача с моите кикотещи се приятелки на някой хълм, за да наблюдаваме битката. Ще впием гарванови очи в полето долу и ще си говорим за окървавени пръстени и брошки.

Усещаше дълго погледа на Серап върху себе си, цели четири или пет дъха, а след това тя излезе от палатката и я остави сама.

Ренар стана, отиде до масата и намести камъните, за да затиснат навитите ъгли на картата. После се наведе над нея и огледа тънките мастилени линии, очертали терена.

— А, този хълм тук би трябвало да свърши добра работа днес.

„Разговори за алчност, с блеснали очи. Рязък смях и кикотене, груби шеги, а ако мъжете и жените, които взехме снощи, легнат студени и смирени в калта в долината долу, е, винаги ще има други, които да ги заменят.

Алчността прави курви от всички ни.“

Капитан Хаварал препусна в лек галоп надолу по склона. Вятърът с писък помиташе сухи листа по пътя му. Широкото корито на долината напред не беше толкова равно, колкото би му се искало, с лек наклон, благоприятен за врага. От билото на възвишението зад него, където Илгаст Ренд бе строил армията си Стражи, теренът бе изглеждал повече или по-малко идеален, но сега той трябваше да избягва хлътнатини, скрити от голи храсталаци, криви дървета и тук-там тесни, но дълбоко изровени коловози, които кривяха надолу и примамваха конския глезен към болезненото изпращяване на кост. Стражите бяха конна сила, разчитаща на бързина и подвижност. Това, което виждаше по този склон, го безпокоеше.

Беше Страж през целия си зрял живот и често в отсъствието на Калат Хустаин бе поемал цялостното командване като старши офицер. Не беше лесно просто да се отърси от усещането си за измяна, когато научи, че лорд Илгаст Ренд му е прехвърлил тази отговорност, но все едно щеше да следва заповедите без никакво оплакване, без никакъв израз на негодувание на лицето си. Тъй или иначе, тази сутрин личните обиди бяха най-малката му грижа. Това, че Стражите бяха тръгнали срещу Урусандер; че той и другарите му сега се подготвяха за битка, всичко това заради няколкостотин избити селяци в горите, беше, поне за него, пълна лудост.

На всичкото отгоре нямаха надеждно разузнаване за попълнението на Легиона. Беше ли напълно попълнен? Или това, както Ренд явно вярваше, още не бе постигнато? Прагматични грижи бяха тези. Днес можеше да се окажат изправени срещу пълната мощ на Легиона на Урусандер.

„Гражданска война. Отказах да мисля за това. Смъквах кожите на Стражите ми всеки път, когато някой само намекнеше за това. Ето ме сега, един стар глупак, подложен на обсада от знаещи погледи. Да се надяваме, прочее, че не съм изгорил последните трохи уважение сред войниците си. Нищо не оформя един глупак по-бързо от куха тирада.“

Но дори глупаците могат да имат кураж. Щяха да следват заповедите му. Да мисли другояче беше невъзможно.

Засега яздеше сам, наблюдаван от хиляда и петстотин души от своите, понесъл покана до лорд Урусандер за преговори насаме с Илгаст Ренд. Тази битка все още можеше да се предотврати. Мир можеше да се извае от тази безформена каша, но да копнееш за това не беше обезкуражаване. Беше всъщност отчаяно домогване към последните капчици мъдрост.

Как щеше да се държи Урусандер, изправен пред гнева на лорд Ренд? Това щеше да е сцена, достойна за гледане, та макар и само през дупчица, бодната в задната стена на палатката. Не че такова нещо изобщо беше възможно. Двамата мъже щяха да се срещнат сами и гласовете им едва ли щяха да се разнесат достатъчно, за да бъдат чути от някого отвън.

Беше стигнал до средата на коритото, когато видя отряд ездачи, появил се на отсрещния хребет.

Намръщи се и конят му за миг обърка пътя си, щом той неволно отпусна юздите.

Знамето не беше на Вата Урусандер. Вместо него знаменосецът развяваше цветовете на Първа кохорта на Легиона.

„Хун Раал. Не ни ли е дошло до гуша от този човек?“

Обидата беше явна и Хаварал се усети, че се колебае. След това се укори наум. „Не, не за мен. Не съм нито Калат Хустаин, нито Илгаст Ренд. Нямам правото да показвам такава обида. Освен това Урусандер може да чака вест и просто праща своя капитан, както Ренд изпрати мен.“ Идеята звучеше убедително, стига да не насочваше твърде много критичност в тази посока. Срита коня си с подновена увереност и продължи напред, право към делегацията.

Севег яздеше до братовчед си, а другите в свитата на Раал бяха същите лакеи, които го бяха придружили на последната му визита в лагера на Стражите. Истината на слуховете бе явна за очите на Хаварал. Бяха се преобразили, кожите им бяха като алабастър. Все пак да се види тази чудодейна благословия на Светлината бе стъписващо. Яздеха с високомерие, с осанката на същества, вярващи, че са посветени в опасни тайни и поради това с основание трябва да вдъхват и страх, и почит. Като толкова много войници, бяха по-лоши от деца.

Въздухът загорча и Хаварал едва се сдържа да не се изплюе.

В глупав израз на неучтивост или дръзко презрение те спряха първи, за да изчакат идването му.

Вятърът се надигаше, режеше по дължината на коритото, вихреше листа около глезените на конете и ги правеше неспокойни, а облаците комари вече се надигаха от тревите и прииждаха на бръмчащи рояци в заслона на войници и животни.

Щом Хаварал спря пред тях, първа заговори Севег:

— Илгаст праща старец да ни поздрави? Трудно можем да те наречем ветеран, нали? Стражите не са войници. Никога не са били, както скоро ще откриеш.

Хун Раал вдигна ръка да прекъсне по-нататъшния коментар на братовчедката си.

— Капитан Хаварал, нали? Добре дошъл. Утрото е мразовито, нали? От онзи мраз, който засяда в кокалите ти.

„И това трябваше да смекчи твърдостта ми? Витр да ме вземе, човече, ти дори не си трезвен.“

— Нося ви вест от лорд Илгаст Ренд — каза Хаварал, впил поглед в зачервените очи на Раал, ужасни на фона на бялата кожа. — Той желае да преговаря насаме с лорд Вата Урусандер.

— В такъв случай съжалявам, приятелю — отвърна Хун Раал. Пиянската усмивка заигра на тънките му устни. — Това е невъзможно. Моят командир ми нареди да говоря от негово име. С това уточнение, щастлив съм да преговарям с лорд Ренд. Макар и не насаме, мисля. Съветниците са полезни в такива обстоятелства.

— Телохранители, искате да кажете? Или убийци?

— Нито едно от двете, сигурен съм — отвърна Хун Раал с къс безгрижен смях. — Командирът ви, изглежда, оценява живота си по-високо, отколкото е оправдано. Нито пък съм склонен да се чувствам по някакъв начин заплашен от близостта му.

— Гордостта на знатния — каза Севег и поклати глава в неверие. — Махнете му да слезе тук, капитане, и да започваме. След като е склонен отново да се прави на войник, напомнете му за простите ни порядки.

— Достатъчно, братовчедке — каза Хун Раал. — Вижте как този мъж пребледнява.

Хаварал стегна юздите на коня.

— Това, което си навличате днес, е петно на безчестие, което дори вашите кожи не могат да скрият. Дано вечно го носите в срам.

Обърна коня си и пое обратно.

Докато гледаха как се отдалечава, Севег каза:

— Скъпи братовчеде, позволи ми да го посека, умолявам те.

Хун Раал поклати глава.

— Спести си кръвожадността, скъпа. Оставяме Ренд да развихри гнева си и да предизвика предстоящата битка. По този начин, братовчедке, сме оправдани за последствията.

— Тогава ще намеря този старец на полето и ще взема живота му.

— Той не е нищо повече от пратеник.

— Видях омраза в очите му.

— Ти я събуди с жилото си, братовчедке.

— Обидата с това, че пращат него, е дело на лорд Илгаст Ренд, признавам го. Но не виждам нищо достойно за уважение сред Стражите. Поне да ги водеше самият Калат Хустаин.

Братовчед ѝ изсумтя.

— Скъпа глупачке, Калат изобщо не би ги довел при нас.

Тя помълча за миг, после сви пренебрежително рамене.

— Спестен ни е походът, значи.

— Да.

По знак на Хун Раал обърнаха конете и поеха обратно натам, откъдето бяха дошли. Комарите се понесоха по дирята им, но скоро останаха далече назад.

Утрото се проточи, трупащо собствената си ярост с резкия отривист вятър, който притискаше тревите на хълма, на който стоеше Ренар, недалече от другите мъже и жени. Зад тях, на този остров на зли страсти, осиротелите деца, неофициално осиновени от двайсетината курви, споделящи близката палатка, тичаха, смееха се и кълняха освирепелите насекоми. Три-четири палеха огън от буци изсъхнала тор, с надеждата, че пушекът ще прогони гадините, но това не помагаше. Други палеха лули, ако можеха да изпросят ръждивец от някоя милозлива курва. Тези, които не можеха, просто тъпчеха трева в чашките. Отчаяното им кашляне предизвикваше вълни пронизителен смях.

Курви от други палатки заизлизаха на билото на хълма, завикаха обиди и запсуваха. Съперничещи си групи деца започнаха да се замерват с камъни. Първата кръв за деня бе пусната, когато един остър камък улучи едно момиче в слепоочието и добави нов белег на лицето му. Ядосано, момичето подгони момчето, хвърлило камъка, и то побягна с писък.

Ренар, заедно с всички останали, се загледа след децата, затичани надолу по склона.

Отдясно Хун Раал беше строил своята кохорта, макар древното название да беше неуместно, тъй като всяка кохорта на Легиона на Урусандер вече бе съставена от цели хиляда войници. Това бе силата, която Раал изправяше срещу Илгаст Ренд и неговите Стражи, построени на отсрещния хребет на долината. Невидими за Стражите и техния лорд, две флангови кохорти чакаха на задния склон, с части леко въоръжена конница между пехотинците.

По билото, виждаше тя, пики се подготвяха в шест реда дълбока линия зад Хун Раал и офицерите му. Ренар знаеше, че такива оръжия са най-пригодни срещу конница. Няколкостотин леки пехотинци се придвижваха надолу по склона, въоръжени с метателни копия. Някои се развикаха на двете деца, предупреждаваха ги да се махнат, но никое от децата не реагира; дългите крака на момичето вече скъсяваха разстоянието между него и по-малкото момче, чийто смях беше секнал — то вече бягаше не на шега.

Ренар виждаше кръвта, вече покрила половината лице на момичето.

Няколко мига преди момичето да го настигне момчето рязко зави и се втурна към редиците на врага.

Момичето го догони, бутна го с две ръце и го събори. Момчето се претърколи и се помъчи да се изправи, но момичето беше по-бързо, затисна го с колене и едва сега Ренар видя камъка в дясната му ръка.

Виковете на пехотинците секнаха, когато момичето натресе камъка в главата на момчето, още веднъж, и пак. Махащите ръце и ритащите крака на детето се отпуснаха и не помръднаха повече. Момичето продължаваше да млати с камъка.

— Плащай, Скрила! — викна една от курвите. — Приех ти залога, тъй че плащай!

Ренар придърпа халата по-плътно около себе си. Видя как един пехотинец се приближи към момичето и му каза нещо. Когато му стана ясно, че то не го чува, го перна отстрани по главата. Пусна копието си, сграбчи момичето и изтръгна с усилие окървавения камък от малките му ръце. След това го бутна настрани.

Момичето се олюля, вдигна глава и едва сега видя къде го е отвела гонитбата. Дългите му крака отново засвяткаха, когато затича обратно към хълма, но сега бягаше като пияно.

Тялото на момчето беше малко и опърпано, проснато като останка от зловещо жертвоприношение, и войниците го заобикаляха отдалече, докато настъпваха.

— Така трябва да почва една война! — извика курвата, вдигнала стиснатата си в юмрук печалба.

Капитаните и вестоносците им се струпаха около лорд Илгаст Ренд. Колкото и стабилен да изглеждаше знатният командир, тежък в очуканата си броня и с изражение, не издаващо нищо освен увереност, възседнал бойния си кон, Хаварал се мъчеше да надвие студения ужас. В корема му имаше празнина, която никое перчене не можеше да запълни.

Остана в края на струпаните офицери, със сержант Кулис до него, да действа като ездач и глашатай, когато се дадат заповедите.

Строг и смръщен, Кулис не беше от словоохотливите, тъй че когато заговори, Хаварал се изненада.

— Казано е, че всяка армия е като тяло, същество от плът, кост и кръв. И разбира се, за онзи, който я командва, може да се каже, че е главата му, мозъкът. — Гласът на сержанта бе нисък. Едва ли някой друг щеше да долови думите му.

— Не е моментът, сержант — каза с тихо ръмжене Хаварал. — Да повдигаш въпроси на вярата.

Несклонен сякаш да бъде разубеден, Кулис продължи:

— Но всяка армия също така има сърце, бавно туптящ барабан в самия център на гръдта ѝ. Един истински командир знае, че трябва да командва първо него, преди всичко останало.

— Кулис, казах: спри.

— Днес, сър, сърцето командва главата.

Методичното мислене на сержанта бе направило бавни и отмерени стъпки, стигащи до истина, която Хаварал бе разбрал още от първите му думи. Лорд Илгаст Ренд беше прекалено гневен и непрестанно забързващият барабанен ритъм ги бе довел стремглаво до това било, под това студено утринно небе. Враговете насреща им бяха, всички до един, герои на Куралд Галайн. Още по-лошо — не бяха тръгнали срещу Стражите и следователно не ги бяха провокирали.

„Ще бъде просто, значи, да се хвърли вината за началото на тази гражданска война в нозете на лорд Илгаст Ренд. И на нас, Стражите.“

— Чудим се, сър — каза Кулис, — кога ще говорите?

— Да говоря? Какво имаш предвид?

— Кой по-добре познава ума на Калат…

— Калат Хустаин не е тук.

— Лорд Илгаст…

— На лорд Илгаст беше дадено командването на Стражите. Сержант, кои сте това „ние“, за които говориш?

Кулис изсумтя.

— Родствениците ви, сър. Всички те сега гледат към вас. В този момент, сър. Гледат към вас.

— Предадох думите на Хун Раал — каза Хаварал. — И лордът реши да им отговори.

— Да, сър, виждам ножа в ръката му. Но ние, меховете кръв, носим сега капки пот.

Хаварал извърна очи. Гаденето, изливащо се в стомаха му, кипна. Очите му обходиха редиците на Стражите, чакащи на своите покрити с дървена броня коне, дъха на животните, излизащ на облачета пара, по някоя глава тук-там, тръскаща се сред рояка комари. Родствениците му бяха неподвижни на седлата, лакираните им, стегнати с кожа дървени нагръдници блестяха на ярката слънчева светлина. Под ръбовете на шлемовете им видя, едно след друго, лица твърде млади за това.

„Моите благословени несретници, които така и не могат да носят удобно войнишкото облекло. Които вечно странят от другите. Могат да се изправят срещу десетина люспести вълци и да не мигнат. Да яздят до Витр и да не се оплачат от отровния въздух. Чакат сега сигнала за настъпление, за да атакуват. Моите деца.

Моите мехове кръв.“

— Сър.

— Легионът на Урусандер е жаден за това — каза Хаварал. — С цялата си мощ те трябва да тръгнат срещу Стражите, преди да настъпят към Карканас. Легионът не може да ни допусне зад гърба си. Посрещаме го днес, на суха трева и в зъл вятър, и мечтаем за идеща мека пролет.

— Сър…

Хаварал се обърна към него със сгърчено лице.

— Мислиш ли, че всички капитани останаха неми? — изсъска му. — Вие, глупаци, наистина ли си въобразихте, че преглътнахме жлъчта си и не сторихме нищо, освен смирено да се поклоним на командира ни?

Кулис потръпна от думите на капитана си.

— Чуй ме — каза Хаварал. — Аз не командвам тук. Що за срам ме караш да понеса? Мислиш ли, че няма да препусна надолу с теб? С пиката ми, насочена и нетрепваща редом до теб? Бездната да те вземе, Кулис — отчая ме!

— Сър, нямах предвид такова нещо. Простете ми за думите ми.

— Не те ли предупредих да не засягаш проблеми на вярата?

— Да, сър. Съжалявам.

В този момент се разнесоха викове и привлякоха вниманието им към дъното на долината, където се бяха появили две малки фигури, едната гонеше другата.

А след това, притихнали, станаха свидетели на едно убийство.

Дойдоха стрелци да прогонят детето и след това продължиха напред.

Миг по-късно гласът на Илгаст Ренд се разнесе ясен в студения въздух:

— Легионът явно поддържа зле лагера си. Помислете добре над това нещастие, Стражи, и за жестокостта на детството. Хун Раал командва игралното поле като убиеца. Побойника. И мечтае да си спечели място в Цитаделата. — Думите не отекнаха, тъй като вятърът ги отнесе. След кратка пауза лордът продължи: — Но вие не сте вече деца. Пробудете каквито спомени ви трябват и дайте отговор!

Умни думи, призна Хаварал, да разчоплят стари рани.

— Пики в готовност и се подготви за настъпление. Капитани Хаварал и Шалат, фланговете тръгват в галоп и след това завиват навътре при сините флагове. Ще хванем леката пехота в капан и приключваме с тях.

Хаварал подръпна юздите и извъртя коня си.

— Към нашия ескадрон, сержант. Вярвам, че това ще е добре разчетено, след като виждам пиките вече да тръгват.

— Оставят билото — каза Кулис, щом поеха към фланговите части.

— Склонът стига.

— И конете ни ще са по-малко задъхани, когато стигнем до тях.

Хаварал кимна.

— Виждат дървената броня и си въобразяват, че на конете ни им липсва издръжливост. Чака ги изненада, сержант.

— Да, сър.

— Илгаст Ренд беше войник — каза Хаварал. — Битките не са му чужди.

— Ще следя за сините флагове, сър.

— Непременно, сержант.

Стигнаха до ескадрона и обърнаха напред точно когато прозвуча заповедта за настъпление.

— Внимавайте с терена, Стражи! — извика Хаварал, спомнил си дупките и ровините по склона.

И поведе надолу. Конят му искаше да препусне в галоп, вместо в тръс, но Хаварал държеше здраво юздите и се изпъна назад, принуждавайки животното да забави.

Леките пехотинци, всеки с по три-четири копия в ръце, се разпръсваха. Вече изглеждаха разколебани, настъплението им се забави, щом видяха приближаващата се конница.

От един ескадрон вляво на Хаварал изцвили кон и хвърли ездача си — явно бе счупил преден крак в някоя ровина или бразда.

— Теренът! — викна Хаварал. — Внимавай с всяка стъпка!

Привлечени от пот и хрипливи дихания, комарите се струпаха на още по-гъсти рояци, докато Стражите се спускаха към дъното на долината. Мнозина кашляха от вдишаните твари, но основният звук бе от скърцането на броня, тропота на конски копита и напористия вятър, който се плъзгаше под железните шлемове и виеше като уловен в капан.

Хаварал слезе пръв от склона и продължи по равното корито, дал най-сетне на коня си свобода да забърза. Ескадронът му препусна след него.

Беше обичал един мъж някога, много отдавна, и споменът за онова лице бе погребан от годините. Появи се изведнъж в умственото му око, сякаш излязъл от сенките, жив и изкусителен, както бе някога. Други се струпаха зад него, всички объркани страсти, които бяха белязали юношеството му, и с тях дойде тъпата болка, терзанието на духа.

Не беше престъпление да се отклониш от обичайната пътека, но все пак си имаше цена. Все едно. Онзи млад мъж си бе отишъл, не искаше да остане задълго с никой любовник, а името му бе изчезнало от живия свят след подпалването на селото му от форулкански нашественици. Дали бе умрял или си бе избрал друг живот, Хаварал не знаеше.

„Но сега вещата ти усмивка е пред мен. Съжалявам само за края, моя любов, само за края.“

Смут изпълни главата му и отпрати в душата му скръбна песен, която породи мъгла от сълзи в очите му. „Песен на старец е тази. Песен за всички смърти в един нормален живот, как идват и отминават като стихове, и този хор, който свързва всяка с всяка, о, той нищо не оглася, освен въпроси, на които никой не може да отговори.“

До него сержант Кулис го погледна и с корава усмивка каза:

— Колко ясен е умът в този момент, сър! Светът е толкова контрастен, че е почти непоносим за гледане!

Хаварал кимна, после изръмжа:

— Проклет вятър! — И примига.

Първото синкаво петно, появило се сред сигналните станции, ги накара да препуснат в галоп и те възвиха навън, настрани от леките стрелци. Щом формацията конска подкова се очерта, пехотинците изведнъж се стъписаха, осъзнали какво става. Флаговете се завъртяха и показаха по-тъмно синята си страна, за да възвестят обръщането навътре и атаката.

Леките части се бяха изнесли твърде далече — Хаварал го виждаше ясно, — а линията на пиките все още се тътреше тежко напред, едва на средата на отсрещния склон.

Хаварал наведе пиката си и пъхна задния край в дългия една ръка кожен калъф, закрепен за седлото. Чу и усети здравото щракане на края в бронзовото гнездо.

— Сгащихме ги! — извика Кулис. — Много сме бързи!

Капитанът не отвърна. Видя леки копия, хвърлени от яки ръце, видя пики, наведени напред, за да отбият повечето от тях много преди да могат да поразят гърдите на конете. Няколко животни изцвилиха, но гласовете на Стражите вече изпълваха въздуха, извисени над тътена на конските копита.

„Гняв взет назаем може да е това, но ще свърши работа.“

Леките стрелци се пръснаха като зайци.

Няколкостотин войници на Легиона щяха да умрат и сълзи потекоха от очите на Хаварал, оставяйки студени бразди по страните му.

„Започва. О, благословена Майко Тъма, започва.“

Севег изруга и се обърна към Хун Раал.

— Много се отдалечиха тия глупаци. Кой ги командва?

— Лейтенант Алтрас.

— Алтрас!? Братовчеде, той е помощник-интендант!

— И нетърпелив като кутре с развързана каишка.

Тя погледна капитана до себе си. Профилът му беше рязко очертан, почти величествен, ако човек не погледнеше по-внимателно. И да му въздействаше гледката с неизбежното избиване на триста войници на Легиона, нямаше никакъв доловим знак. „Друг вкус за командване, значи. Лорд Урусандер изобщо нямаше да го направи така. И все пак никаква полза няма да се оспорва това.“ Изгледа замислено лицето на братовчед си, спомни си как рухваше това изражение при правенето на любов, как ставаше толкова детински разпуснато…

Долу на полето крилата на конницата на Стражите стягаше смъртоносния си клуп около леките пешаци. Пики се навеждаха, набождаха тела, надигаха ги във въздуха или ги приковаваха към земята. Повечето оръжия пробождаха войниците отзад.

С крайчеца на окото си Севег улови жеста на Хун Раал, почти лениво махване на облечената в метална ръкавица ръка.

Зад тях външните части на конницата на Легиона на задния склон се раздвижиха и бързо се понесоха в галоп. След това, завъртайки все едно единият им край бе закован на място на терена, бойците завиха срещу склона. Ездачите се наведоха напред, щом конете им започнаха изкачването.

„Трябваше да заповяда това по-рано. Сто удара на сърцето. Петстотин. Нито един пешак няма да остане.“

Сякаш прочел мислите ѝ, Хун Раал каза:

— Имах списък на недоволници. Войници, твърде склонни да оспорват какво е нужно, за да донесе мир на владението. Спореха край лагерните огньове. Мърмореха за дезертиране.

Севег не каза нищо. Нямаше нищо престъпно в задаването на въпроси. Последното обвинение беше нелепо. Дезертьорите никога не говореха за това предварително. Всъщност беше обратното. Смълчаваха се в дните преди да изчезнат. Всеки войник знаеше тези признаци.

Предните редици на конницата на Легиона изкачиха склона, прехвърлиха билото и се понесоха надолу в плътно множество, за да стигнат на бойното поле отвъд фланговете на Стражите. Тя видя как първите вражески ездачи усетиха заплахата и объркването ги завладя, пики се надигнаха, за да позволят бързото обръщане. Централната формация, където ядрото на силата на Ренд все още настъпваше в тръс, започна да се издува.

— Виж — каза внезапно Хун Раал. — Той изоставя фланговете си да бъдат смачкани и се обръща към нашите пики.

— Бронираните им коне са изненадващо подвижни — каза Севег: виждаше как външните редици вече се подреждат, пиките се снишават, докато бойците се изтеглят от центъра, за да посрещнат конницата на Легиона.

— Превъзхождаме ги числено — каза Раал. — И конете им са изтощени.

Пътят към центъра на Ренд вече бе чист, осеян само с неподвижни трупове. Три четвъртини надолу по склона пиките на Раал се спряха, наместиха оръжията си и забиха пети в неподатливата замръзнала земя.

В миналата война срещу джелеките пиката бе доказала своята ефикасност. Но гигантските вълци връхлитаха без дисциплина и бяха твърде глупави, твърде храбри и твърде упорити, за да променят навиците си. При все това Севег не можеше да разбере как Стражите могат да отвърнат на тази настръхнала линия от остри железни върхове.

— Ренд е загубил ума си — каза тя, — ако се надява да разбие центъра ни.

— Признавам, че изпитвам малко любопитство за това — изсумтя Хун Раал. — Много скоро ще видим какво е наумил.

Конницата на Легиона се понесе в атака. Стражите също. След няколко мига се сблъскаха.

На билото на хълма Ренар потръпна от далечния сблъсък. Видя тела, които се надигаха безшумно, сякаш невидими ръце се пресягаха от празното небе и ги изтръгваха от седлата им. Ръце и крака махаха във въздуха и червени цветя блясваха внезапно като флагове в гмежта на битката. Падаха коне, мятаха се и ритаха. Миг по-късно грохотът на сблъсъка стигна до нея.

Курвите викаха, децата се бяха струпали между мъжете и жените по билото, смълчани и загледани с ококорени очи, някои с палци в устите, други — дърпащи от лулите си.

Ренар видя, че в първоначалния сблъсък се олюляват и падат много повече коне на Легиона, отколкото на Стражите. Подозираше, че това не е предвидено. Предимството на дървената броня на вражеските коне, която все пак осигуряваше изненадващо добра защита, бе, че не забавяше бързината и подвижността на животните. При все това превъзхождащата численост на Легиона спря контраатаката, пое удара и сега, докато ездачите се биеха в кипящия вихър, Стражите започнаха да отстъпват.

Тя погледна към центъра и видя, че най-предните Стражи са стигнали до подножието на склона. Заплющяха флагове, сменящи цвета си на вълна, тръгнала от станциите на отсрещния хълм, и изведнъж Стражите се понесоха нагоре по склона.

Очакващите ги пики блеснаха на слънцето като рукнал планински поток.

Ренар усети някого до себе си, обърна се и видя момичето с накървавеното лице. Сълзи миеха страните му на тесни криви бразди, но светлите му очи, впити в битката долу, бяха сухи.

Лицето на любовника му беше вече навсякъде, от всички страни. Под ръбовете на шлемове, сред неговите бойци и сред враговете, връхлитащи срещу него. Хлипаше, докато се биеше, виеше, докато посичаше този скъп на сърцето му мъж отново и отново, и крещеше всеки път, щом някой от другарите му паднеше. Беше оставил пиката си забита до половината в тялото на един кон — върхът бе пронизал гърдите му и бе стигнал чак до корема. Неверие беше пробягало през Хаварал тогава — много малко съпротивление беше усетил по дръжката на оръжието: върхът се беше хлъзнал покрай всяко възможно препятствие. Ездачът на коня се бе опитал да замахне с тежкия си дълъг меч към капитана, но рухващото под него животно го бе изтръгнало от ръката му и миг по-късно пиката на един Страж проряза през врата му и главата му изхвърча във въздуха.

Ескадронът му отстъпваше, рухваше. Лорд Ренд не беше направил нищо, за да предотврати това, и Хаварал вече разбираше ролята, която ескадронът му бе предназначен да изиграе — на жертвен вал, предпазващ центъра. Щяха да продължат да се бият без надежда за победа или дори за бягство, и в тази окаяна съдба единствената им задача бе да умират бавно.

Не знаеше нищо за останалото от битката. Малкото флагове, които виждаше, едва видими далече на отсрещния склон, до един бяха черни.

Размахваше меча си и сечеше войниците на Легиона. Множеството лица на любимия му бяха разкривени, гневни, изпълнени и с ярост, и с ужас. Други му показваха същото лице в сиво, замъглено объркване, докато бойците се отпускаха или се хлъзгаха от седлата си. Изненадата от смъртта бе нещо, което никой актьор на сцена не можеше да улови, защото истината ѝ мяташе нечовешка сянка върху очите и тази сянка плъзваше, за да завладее кожата на лицето, рукваше надолу да избели гърлото. Беше тиха и беше ужасно неопровержима.

„Любими, защо ми причиняваш това? Защо си тук? Какво съм ти направил, за да понеса това?“

Беше изгубил Кулис от поглед и все пак копнееше за него, отчаяно му се искаше да зърне лице различно от онова, което сега го обкръжаваше. Представи си как го стиска здраво, как заравя лицето си в извивката на врат и рамо, и плаче, както може да плаче само старец.

Не е ли и самата любов изненада? Равна на тази от смъртта? Не отнема ли първо очите? Такива трепети, че да отслабят и най-храбрия мъж или жена… тръпнещото ѝ ехо никога не напуска тленна душа. Беше се лъгал. Никаква музика нямаше в това, никаква песен, никакъв хор на копнеж и на жал. Имаше само хаос и лице на любим, който никога, никога нямаше да си иде.

Убиваше любимия си неспирно. Отново и отново, и отново.

Само няколко конски дължини отделяха двата центъра.

Севег видя как пиките на вражеските ездачи се наклониха на една страна и едва в този миг забеляза, че цялата половина на Стражите в предната линия са закрепили оръжията си на левите си страни… а тази линия беше отдясно на нея.

Щом двете сили се сблъскаха, челната линия ездачи се разтвори настрани в забавен ритъм и рев възвести звънливия сблъсък на прътовете на пиките им с тези на пиките срещу тях, когато пометоха насрещните оръжия навън все едно огъват настрани стръкове трева.

Непосредствено зад тях и в същия забавен каданс като на тези пред тях, втората линия удари в оголения фронт на линията в центъра; тласъкът се разля на вълна настрани.

Севег извика изумена. Точността на маневрата беше стъписваща, ефектът — опустошителен.

Центърът на Легиона се огъна, докато издъхващи бойци биваха отскубвани от земята и тласкани към редовете зад тях. Пики закачаха свои войници, повличаха оръжия или кършеха прътове. След няколко мига засвяткаха мечове, засякоха по глави, вратове и рамене.

Войниците се мъчеха да удържат, мнозина падаха, а първите врагове продължаваха да се врязват все по-дълбоко, кипнали нагоре по склона.

— Смрад на Бездната! — изсъска Хун Раал, изведнъж вцепенен. — Вкарай пешите ни флангове! — извика той, изправен на стремената. — Бързо, проклети да сте всички! — Завъртя коня си. — Втори ред център, надолу по склона бегом! Оформи втора линия и дръж да спасите живота си!

„И нашия.“ Устата на Севег изведнъж пресъхна и тя усети как вътрешностите ѝ се свиха, сякаш всеки орган се бореше да отстъпи, да побегне, само за да се окаже заклещен в капана на костите. Ръката ѝ стисна дръжката на меча. Кожата, увила дръжката, беше твърде гладка — още не беше изтъркана и потъмняла от пот — и оръжието сякаш се възпротиви на хватката ѝ.

— Дръж го в ножницата, глупачко! — сряза я братовчед ѝ. — Ако паникьосаш войниците ми, жива ще те одера.

Долу Стражите кълцаха, сечаха и косяха, идваха все по-близо. От шестте реда дълбока линия на пиките останаха само два и предният бързо се разпадаше.

После над билото загъмжа от войници от двете страни на Севег и Хун Раал, събраха се, щом ги подминаха, и снишиха пиките си.

— Сега вече ще ги смелим — каза Хун Раал. — Но проклет да съм, това беше добре отиграно.

— Не си е представял, че е срещу цели три кохорти — отвърна Севег и собственият ѝ глас прозвуча тънко в ушите ѝ, докато облекчението я изпълваше.

— Не бих отказал и още две.

„И така да се опразни лагерът на Урусандер. Но това щеше да издаде намерението на Раал твърде ясно.“

— Виж левия фланг! Нашата кавалерия пробива!

Тя погледна натам и облекчението отстъпи на въодушевлението.

— Моля те, братовчеде, разреши ми да се присъединя към тях!

— Добре, върви. Не, чакай. Дръж ескадрона си вкупом, Севег. Окървавете мечовете си на всяка цена, но само по ръбовете — искам да препуснеш към Илгаст Ренд. Той не се измъква. Подгони го, ако потрябва. Той ще се изправи днес във вериги пред мен, разбираш ли ме?

— Жив, значи?

— Жив. Хайде, върви, забавлявай се.

„Твърде бързо ме нарече глупачка, братовчеде. Няма да забравя тези публични унижения, а когато следващия път те взема в прегръдката си, ще ти напомня другата страна на насладата.“

Махна на ескадрона си и пое по билото.

Хаварал зарита, мъчеше се да се измъкне изпод мъртвия си кон. Животното беше неимоверно тежко, затиснало беше единия му крак, но все пак той се бореше. Когато затиснатото коляно поддаде на упоритото дърпане и костта се изтръгна от ставата, извика от болка.

Заля го мрак, но той се помъчи да остане в съзнание.

„Е, това е. Не отивам никъде.“

Някъде зад него, извън полезрението му, конницата на Легиона опустошаваше центъра. Капитанът не бе успял да ги удържи и вече, знаеше го, битката беше загубена.

Трупове — човешки и конски — лежаха на купища около него. Кръв и изсипани вътрешности образуваха по земята лъскав килим, а той бе покрит със същото. Комарите гъмжаха около лицето му толкова нагъсто, че пълнеха устата му като мека житена каша, задавяха го, докато ги преглъщаше непрестанно. Насекомите изглеждаха едновременно разгневени и смаяни от тази нетрепваща плячка и макар да се трупаха на такова множество, че зачерняха труповете в своя глад, това изглеждаше напразно, сякаш не можеха да смучат кръв без напора на биещото сърце на плячката им.

Хаварал събираше тези наблюдения, придържаше се към разсъжденията си все едно останалото от света, с всичката негова драма, с всичкото му клето отчаяние повече не заслужаваше внимание. Дори любимият му си бе отишъл от полето и онези лица, които можеше да види, все едно дали от Стражите или от Легиона, всички тях смъртта ги бе направила чужди. Не познаваше никого от тях.

Чу гласове наблизо, а след това гърлен вик, и малко по-късно се появи ездач, спря и надвисна над него. Слънцето бе високо, очертаваше фигурата в силует, но той позна гласа ѝ, когато проговори:

— Старче, какъв късмет, че те намирам.

Хаварал не отвърна. Комари продължаваха да се давят в ъгълчетата на очите му и ги караха да сълзят още повече. Мислеше, че отдавна се е изплакал до сухо. Високото слънце го притесни. Разбира се, трябваше да са се били по-дълго, нали?

— Вашите Стражи са прекършени — каза Севег. — Избиваме ги. Мислеха, че ще позволим оттегляне, сякаш честта все още живее в този ден и век. Ако някой от вас имаше войнишки ум, нямаше да сте толкова наивни.

Той примига и се взря в тъмната сянка, където трябваше да е лицето ѝ.

— Нищо ли няма да кажеш сега? — попита тя. — Дори едно-две проклятия?

— Срам добре ли е, лейтенант?

На този въпрос тя не отвърна, а бързо се смъкна от коня, приближи се и клекна до него. Най-сетне можеше да види лицето ѝ.

Гледаше го с любопитство.

— Пленихме лорд Ренд. Ескадронът ми сега го доставя на Хун Раал. Ще призная на Илгаст едно: не побягна от нас и изглежда, приема съдбата си като справедливо наказание за провала си днес.

— Днес е ден на провали — съгласи се Хаварал.

— Е, ще ти кажа следното. Няма да презреш жалостта ми, надявам се. Виждам те накрая. Стар и безполезен, с всички удоволствия отдавна останали зад теб. Това едва ли изглежда подобаващ край, нали? Сам, само с мен, която да погали очите ти. Тъй че, най-малкото, избирам да ти предложа дар. Но първо, виждам, че си покрит с кръв и черва… къде е раната ти? Усещаш ли много болка, или вече е заглъхнала?

— Не усещам нищо, лейтенант.

— Е, това е добре. — Тя се засмя. — Понеже се тревожех.

— Ще приема острия връх на дара ти, Севег, и ще го сметна за най-сладката целувка.

Севег се намръщи за миг, сякаш се мъчеше да проумее смисъла на подканата му. После поклати глава.

— Не, не мога да направя това. Ще те оставя да ти изтече кръвта.

— Това е първото ти сражение, нали? — попита той.

Тя се намръщи още повече.

— Всеки има първо.

— Да, така е. Виждам невинността ти на новобранец. И наивността.

Бръчките на челото ѝ под ръба на шлема се разгладиха и тя каза с усмивка:

— Щедро от твоя страна. Знаеш ли, мисля си, че можеше да сме приятели. Можеше да гледам на теб като на баща.

— Баща на теб ли, Севег Исгин? Сега ме проклинаш не на шега.

Тя го понесе добре и кимна; погледна за миг настрани, преди да върне вниманието си към него.

— Значи все още има малко огън в теб. Не дъщеря тогава. Ще си представим любовницата вместо това. По-блажен ще е дарът ми, значи. — Посегна, хвана китката на лявата му ръка и смъкна ръкавицата. — Ето, старче, за сетен път, мека наслада. — И пъхна ръката му под кожения си нагръдник. — Можеш да стиснеш, ако имаш още сили.

Той се взря в очите ѝ, усетил пълнотата на гърдата ѝ, побрана в мазолестата му длан. А след това се засмя.

Объркване затъмни лицето ѝ и в този момент, когато вдигна другата си ръка и натика ножа, който държеше, нагоре под гръдния ѝ кош, влагайки цялата си сила, за да прониже кожената броня, и усети как той се хлъзна да вземе сърцето ѝ… и в този момент той гледаше твърдо в лицето ѝ и не виждаше никого освен непознат. И това го възрадва дори повече от изненадата, която видя на това лице.

— Нямам рани — каза ѝ. — Ако не беше новобранка, щеше да провериш, момиченце.

Оръжието изхлипа, щом тя се изхлузи от него и се смъкна непохватно назад.

Някой извика стъписано. Последва припряно движение. Меч блесна в очите на Хаварал, като облизване на ослепителен лъч светлина, и в същия миг нещо се стовари в челото му, донасяйки нова, неочаквана изненада.

Мир.

Войници бяха донесли лагерни столчета на склона над долината на битката и Хун Раал седеше на едно, докато се бореше със скръбта от коварното убийство на братовчедката си. Седеше с кана вино, закрепена на едното му бедро, другият му крак бе изпънат напред. Беше безразличен за дейностите наоколо и усещаше в корема си тежест и горчивина, но и утеха също така.

Лоша новина имаше да отнесе на Серап, последната оцеляла от родствениците му. Още по-наложително беше сега да я държи близо до Урусандер, като ценен офицер в състава на командира. В деня, в който Урусандер заемеше трона до Майка Тъма, тя щеше да се издигне в двора. Но неговите фигури се изчерпваха.

Някои рани не си струваше да се гледат и ако в неговото парадиране пред войниците му — на капитан, сведен до човек, и човек, сведен до скърбящо дете в два пъти разбита фамилия, — ако това будеше жалост, която да може да използва, е, щеше да я използва.

Пияниците са всеизвестни като майстори тактици. Изкушаващо добре запознати с всевъзможни стратегии. Мъчителната жажда на навика му го беше наточила добре и той нямаше да откаже онова, което закаляваше характера му. Пияниците са опасни, по всякакъв въобразим начин. Особено в проблемите на вярата, доверието и верността.

Хун Раал познаваше себе си до самата си сърцевина — до онова мрачно, но и отрадно място, където измисляше нови правила за стари игри и караше малките извинения да коленичат раболепно пред своя баща и господар, пред своята майка и господарка, всичко от него, което бе едно и също. „Където мен седи в мен. Моят най-личен трон, моето най-лично хлъзгаво седло на въобразена власт.

Урусандер, ти ще вземеш каквото ние ти дадем. Каквото аз ти дам и каквото ти даде нашата нова Върховна жрица. Виждам вече фантазията на твоето възвишаване, завръщането ти към славата. Но ще бъдеш удовлетворен и аз ще опразня библиотеките на всеки учен в Куралд Галайн, за да те държа заровен до гуша в плесенясали свитъци и толкова доволен от малкия свят, в който ще живееш. Това е доброта невъобразима, милорд, невъобразима.“

Можеше да понесе всякакво мъмрене от своя командир и предвиждаше този триумфален ден да завърши с тирада. Тя нямаше да вгорчи Хун Раал. Нито за миг. Напротив, той щеше да се бори да сдържи усмивката. Все още не беше време за презрение.

Най-сетне вдигна глава и погледна благородния командир, който бе вързан с вериги и накаран да коленичи на студената корава земя срещу него. Разстоянието между тях беше скромно и все пак невъзможно огромно, и тази мисъл опияни Хун Раал повече от всяка кана вино, която можеше да изпие.

— Помниш ли — заговори той — как яздихме заедно към летния лагер на Стражите?

— Трябваше да те посека тогава.

— В разговор с приятели — каза Хун Раал, без да обръща внимание на безсмисленото, излишно заявление на Ренд, — когато ти беше изостанал и не можеше да чуеш, подхвърлих един коментар за теб. Имаше смях. Случайно да си спомняш този момент?

— Не.

Хун Раал мълчаливо се наведе напред, а после се усмихна и прошепна:

— Мисля, че лъжеш, приятелю.

— Мисли каквото искаш. Сега ме прати при Урусандер. Тази сцена става досадна.

— Що за думи, като гнили плодове, си събрал, Илгаст, за да ги поднесеш на командира ми, чудя се?

— Оставям те сам да се грижиш за тази градина.

Хун Раал махна с ръка.

— Знаеш ли, днес ти ме впечатли. Не целия ден, впрочем. Желанието ти да потърсиш тази битка, например, беше необмислено. Но видях гения ти в онзи сблъсък срещу моите пики… склонен съм да мисля, че само Стражите биха могли да постигнат това. Най-добрите конници, което това владение изобщо е познавало. И виж какво направи — ти ги захвърли. Ако в името на справедливостта би трябвало да те доставя на някого, то той със сигурност ще е Калат Хустаин.

При тези думи със задоволство видя как Илгаст Ренд трепна.

Удоволствието не продължи дълго и той изпита внезапно съжаление.

— О, Илгаст, виж какво направи днес! — Думите излязоха с болка, с искрено страдание. — Защо не присъедини Стражите към нашата кауза? Защо не дойде тук и да прегърнеш нашия стремеж като праведен? Колко различно щеше да протече този ден.

— Калат Хустаин отхвърли поканата ви — каза Илгаст разтреперан. — Честта ми не ми позволява да му изменя.

Хун Раал се намръщи сърдито и невярващо.

— Приятелю мой! — прошепна и се наведе още по-близо. — Честта ти? Да му измениш? Илгаст… погледни полето зад себе си! И въпреки това хвърляш тези думи по мен? Чест? Измяна? Бездната да те вземе, човече, какво да мисля за това?

— Дори ти не можеш да направиш срама ми по-голям, Хун Раал. Тук съм, с ясен ум…

— Нищо такова не си!

— Прати ме при Урусандер!

— Ти направи последната си стъпка, приятелю — каза Хун Раал и се отпусна назад. Затвори очи, повиши глас и каза, с уморен тон: — Да приключваме. Този мъж е престъпник, изменник на владението. Виждали сме вече как благородниците умират като всички други смъртни. Хайде, моля ви, екзекутирайте го веднага и не ми показвайте труп, когато отново отворя очите си.

Чу съсъка на острието на меча, чу удара, чу мигновения задавен хлип, а след това тупването на главата и на тялото. Пръстите му заиграха по дръжката на каната с вино, докато слушаше как извличат трупа настрани.

След малко един войник каза:

— Свърши се, сър.

Хун Раал отвори очи, примига на яркия блясък и видя, че е така. Махна на войниците да се разкарат.

— Сега ме оставете на моята скръб и съставете списък на героите. Мрачен ден беше, но все пак ще видя светлина, родена от него.

Зимното слънце предлагаше малко топлина. Студеният въздух носеше трезвост, но той нямаше да допусне това. Спечелил си беше правото на скръб.

Ренар гледаше как другите курви обикалят между труповете долу, гледаше и децата, тичащи насам-натам, пискливите им викове отекваха, щом намереха някой скъп пръстен или торква, или кесийка, пълна с монети или лъскави речни камъчета. Светлината гаснеше и късият ден бързаше към края си.

Беше измръзнала до кости и все още не бе готова да мисли за самонадеяността на мъжете, които щяха да я намерят в предстоящата нощ, но въображението ѝ се опълчваше на тази неохота. Вкусът им щеше да е различен — сигурна беше, — но не на езика. Тази промяна щеше да е по-дълбока, нещо, което да попие от пот и от каквото изливаха в страстта си. Беше вкус, който щеше да долови там, където плътта им се срещнеше. Все още не можеше да знае, разбира се, но не мислеше, че ще е горчив или кисел. Щеше да има облекчение и може би обезвереност в този интимен вкус. Ако пареше, щеше да пари с живот.

Зърна момичето, с чието убийство бе започнал денят. Сега то вървеше със свита, царствено като кралица между мъртвите.

Ренар го изгледа, без да мигне.

Човек би могъл да намери известна справедливост в съдбата на Урусандер, макар че ще ти призная, възвишаването му до титлата Баща на Светлината превърна справедливостта в подигравка. Тъй че, прояви снизходителност към мен сега и дай на този сляп старец миг-два, за да си поеме дъх. Тази приказка ще се проточи дълго, в края на краищата. Дай ми свобода да разсъдя над понятията за справедливо последствие, след като те лежат разпръснати пред нас като камъни за стъпване в бързей.

Нямам никакво съмнение, че Урусандер не беше по-различен от теб или мен, или по-скоро, не беше по-различен от повечето мислещи същества. Колкото до мен, не предявявам тази обща претенция. Гледната точка на поета за справедливост е тайна и не е нужно двамата с теб да обсъждаме правилата ѝ. Няколко ловки движения на пръстите на едната ръка ни свързват в скрито родство, с непознати и неусетно. Тъй че съм сигурен, че ще се сдържиш, когато говоря за Урусандер.

Ще бъда откровен: той видя справедливостта като нещо чисто, видя я като онази бушуваща река на прогреса, която вечно ни тегли напред, и копнееше да натопи ръка в нея и да вдигне до небесата шепа бистра вода, искряща в купата на дланта му.

Ние гледаме същото това течение и виждаме тинята на поройни води, на разбити брегове и острови отломки, пълни с треперещи бежанци. Да гребнеш шепа означава да погледнеш в един мътен, непроницаем свят, микрокосмос на мръсната истина на историята. И в болката и отчаянието, с които се примиряваме, докато гледаме своята съмнителна печалба, трудно можем да наречем зрението си добродетел.

Добродетел. Разбира се, от всички думи, които биха могли да са присъщи за Вата Урусандер, това е първата. Такава чиста справедливост, така в ръката, трябва наистина да е ценна добродетел. С други думи, Урусандер беше човек, който копнееше да прочисти водите на историята чрез бента на строгата присъда. Трябва ли да го укорим за това благородно желание?

Има го онзи стар афоризъм, формулиран като баналност, и да го изречем означава да затвърдим неговото първенство: справедливостта, казваме, е сляпа. Под това имаме предвид, че правилата ѝ отричат всички привидни привилегии на богатите и знатните. Похвално е, несъмнено, ако от правилата на справедливостта ще оформим цивилизация, достойна да бъде сметната за добра и праведна. Дори деца ще се огорчат пред лицето на онова, което възприемат като нечестно. Освен ако, разбира се, не са облагодетелствани от него. И в онзи момент на разбиране за това, че несправедливостта към другия също така е изгода за самото него, детето се изправя — за първи, но не и за последен път — пред вътрешната война, която всички ние познаваме толкова добре, война между егоистичното желание и общото добро. Между несправедливост, вкоренена толкова властно дълбоко в душата, и справедливост, която вече, изведнъж, застава извън онова дете, като неотстъпчив враг.

С повече късмет, погледът на другите ще наложи смирение на детето, в името на честността, но не бъркай, тя наистина е принудена. Изтръгната от малките ръце и след това безразлична за яростното безсилие на детето. Така в нашите детства ние научаваме уроците за сила и слабост, и за насилие, нанасяно в името на справедливостта. Смятаме това за зрялост.

Баща Светлина. Такава самонадеяна титла. Отец на Тайст Лиосан, наблюдаващ всички свои деца от място на чиста, неустоима светлина, вечна гибел за мрака. Баща, който да ни отведе в историята. Бог на справедливостта.

Разбира се, той обожаваше Форулкан, освен онези стотици, които се хлъзнаха безжизнени от острието на неговия меч. В края на краищата тяхното преклонение пред справедливостта бе непреклонно в силата на неговата чистота. Толкова неопровержимо, шепне този поет, колкото тъмнината за един слепец. Но пък ние, поетите, понасяме своите несъвършенства, нали? Възприемат ни, в привидните ни двусмислия и нерешителност, като слаби духом. Боговете да са на помощ на кралство, управлявано от поет!

Какво? Не, не знам за крал Техол Единствения. Пак ли ще ме прекъсваш?

Тъй. Усещам, че все още браниш бастионите на своята възхита към Сина на Тъмата. Никога ли няма да залича тази илюзия от погледа ти? Трябва ли да те удрям по главата с неговите недостатъци, с грешките му в преценката, с неговия инат?

Жаден си за историята. Никакво търпение не е останало за един старец да се опита да изтъкне важното.

В края на краищата Кадаспала извая своя бог. Знаеше ли това? Извая този бог в живот, а след това, ужасѐн от дълго очакваното съвършенство на своя талант, уби и двамата.

Как да обясним това?

Все едно. Вече видяхме как Кадаспала намира обещанието за мир, донесен от собствените му ръце, в миг на непоносима скръб. Фантазьорът пръв трябва да бъде ослепен, ако една цивилизация ще пада. Отстрани го. Той вече е непотребен. Остави го в стаичката му в Цитаделата, да мърмори в своята лудост. Неговата работа е свършила. Не, друг художник трябва да бъде извлечен на повърхността. Друго жертвоприношение е нужно, за да ускори самоубийството на един народ.

В тази история, прочее, погледни ръцете на скулптора…

… докато извайва своя монумент. Оставям избора на неговата титла на теб, приятелю. Но все още не. Чуй разказа първо. Толкова само можем да си позволим, преди хорът да стане неспокоен и да огласи своето недоволство.

Възползвал съм се бил от нетърпението? Е, това определено е несправедливо обвинение.

2.

Едва зримо петно в сумрака, слънцето гаснеше в небето над град Карканас. Двамата лейтенанти от Домашните мечове на лорд Аномандър, Празек и Датенар, се срещнаха на външния мост и застанаха на една от стените му, подпрели ръце на камъка също като деца: наведени напред, за да видят водите на Дорсан Рил. Вдясно от тях Цитаделата се издигаше като крепост от нощ, опълчила се на деня. Вляво безразборната гмеж от сгради напираше към крайречната стена, сякаш задържана от нея да не падне през ръба.

Речната повърхност под двамата беше черна, завихрена от гъсти течения. По някой овъглен дънер току се хлъзгаше във водите, като подут крак на разчленен великан. Пепелявосива кал покриваше стръмните стени покрай бреговете. Лодките, привързани за железни халки в стените близо до каменните стъпала, спускащи се до водата, изглеждаха занемарени, дом за сухи листа и мътни локви дъждовна вода.

— Дисциплина няма — промърмори Празек — в нашия мизерен пост на този мост.

— Гледат ни отвисоко — отвърна Датенар. — Представи си как изглеждаме от кулата горе. Нищожни същества на този хилав свод. Виж как издаваме порочно любопитство, напълно неуместно за часовои, и в позата ни ще откриеш с ужас мърлявото тътрене на отиващата си от света цивилизация.

— Аз също видях историка на извисения му пост — съгласи се Празек. — Или по-скоро на свъсения му поглед. Проследи ли ни той дотук? Все още ли е впит в нас?

— Сигурно, щом усещам тежест върху себе си. Покривалото на един екзекутор поне предлага милост, като скрива лицето над брадвата. Може да се разбием тук под присъдата на Райз Херат, както държи в ръцете си не по-малко безжалостно острие.

Празек не понечи да оспорва. Историята беше студен съдник. Огледа черната вода долу и се усети, че изпитва недоверие към дълбината ѝ.

— Сила, която да ни разбие на прах и жалки тресчици — каза той и леко се присви при мисълта за историка, който ги гледаше отгоре.

— Реката долу би посрещнала с охота жалките ни късчета.

Теченията се вихреха подканящо, но нищо дружелюбно нямаше в потайните им жестове. Празек поклати глава.

— Равнодушието е горчиво гостоприемство, приятелю.

— Не виждам друго обещание — отвърна Датенар и сви рамене. — Нека изредим причините за настоящата ни съдба. Ще започна. Нашият господар блуждае в смут под мрачното наметало на зимата и не издува гордо гръд в своята борба… погледни от която и да е кула, Празек, и виж как сезонът е монотонен, притиснат от тежестта на снега, виж как дори сенките лежат немощни и бледи по земята.

Празек изпъшка, все така впил очи в черните води долу, умът му — наполовина обсебен от мисълта за насмешливата подкана.

— А Консортът лежи погълнат в свята прегръдка. Толкова свята е тази прегръдка, че няма нищо друго за виждане. Лорд Драконъс, ти също си ни изоставил.

— Несъмнено в слепотата има екстаз.

Празек помисли над това и отново поклати глава.

— Не си се осмелявал да си с Кадаспала, приятелю, иначе щеше да кажеш друго.

— Не, някои поклонничества избягвам по навик. Казвали са ми, че килията, която той сам си направи, е галерия на лудостта.

— Никога не моли един художник да нарисува собствената си стая — изсумтя Празек. — Предизвикваш изливане на пейзажи, които никой не би пожелал да види, по никакъв повод.

Датенар въздъхна.

— Не мога да се съглася, приятелю. Всяко платно разкрива онзи скрит пейзаж.

— Поносимо е — каза Празек. — Ужасяваме се, когато рисунката кърви от краищата си. Дървената рамка предлага решетки на затвор, а това утешава окото.

— Как може един слепец да рисува?

— Без пречка, бих казал. — Празек махна пренебрежително с ръка, сякаш да захвърли темата в тъмната вода долу. — И тъй — продължи той, — към списъка отново. Синът на Тъма крачи по пътя на зимата и търси брат, който е решил да не бъде намерен, а Сюзеренът се отдава на нощта безкрайно дълго, забравил дори предназначението на зората, докато ние стоим на стража на един мост, по който никой не би минал. Къде, прочее, е бреговата линия на тази гражданска война?

— Далече, все още — отвърна Датенар. — Нащърбеният ѝ ръб очертава хоризонтите ни. Колкото до мен, не мога да изчистя ума си от лагера на Хуст, където мъртвите спяха в такъв безметежен мир, нито, признавам, мога да изстържа завистта, която обзе душата ми в онзи ден.

Празек потърка лицето си, пръстите му пробягаха надолу от очите и задращиха през брадата му. Водата, течаща под моста, дърпаше костите му.

— Казват, че вече никой не може да плува в Дорсан Рил. Че тя отнася всяко чедо на Майка Тъма долу в лоното си. Никакъв труп не се връща, а повърхността продължава да се къдри във вечно вихрещите ѝ се усмивки. Ако толкова те терзае завист към падналите Хуст, не ще протегна ръка да те възпра, приятелю. Но ще скърбя за кончината ти като за свой най-скъп брат.

— Както бих сторил и аз, ако оставиш моята компания, Празек.

— Добре тогава — реши Празек. — Ако не можем да пазим този мост, нека поне се пазим един друг.

— Скромна отговорност. Виждам, че хоризонтите се доближават.

— Но без изобщо да ни разделят, моля се. — Празек се изправи, обърна гръб на водата и се подпря на стената. — Проклинам поета! Проклинам всяка дума и всяка сделка, която тя печели! Така да се облагодетелства от измъчената реалност!

Датенар изсумтя.

— Непристойна процесия, този низ от думи, който описваш. Този коловоз, в който се препъваме. Но помисли за селяшкия език — как се валя в своята простота, там сред нивята на незасята реч. Ще почне ли денят с дъжд или със сняг? Боли ли те коляното, скъпи? Не мога да кажа, мила жено! О, и защо не, мъжо? Любима, болката, която описваш, може да има само едно значение, а тази сутрин, гледай ти! В шепата думи, които притежавам, не мога да я намеря!

— Сведи ме до грухтене тогава — каза Празек навъсено. — Умолявам те.

— Така трябва да слезем, Празек. Всеки от нас като дива свиня, ровеща в гората.

— Няма гора.

— Няма и дива свиня — отвърна Датенар. — Не, държим се за този мост и извръщаме очи към Цитаделата. Историкът продължава да гледа, в края на краищата. Нека обсъдим естеството на езика и да кажем следното: тази сила избуява в сложност и превръща езика в таен пристан. И в тази сложност вододелът е затвърден. Имаме да обсъдим важни неща! Никаква грухтяща свиня не е добре дошла!

— Разбирам какво казваш — рече Празек с лукава усмивка. — И тъй разкривам своето предимство.

— Точно така! — Датенар удари с юмрук по каменния ръб. — Но слушай! Два езика се раждат от един и докато растат, все по-голям става вододелът и все по-голям урокът за доставената власт, докато знатните, които, естествено, са високо образовани, са в състояние да дадат доказателство за това, на език изключително техен, а на простите, които могат само да грухтят в селяшкия си говор, ежедневно се напомня за тяхната неуместност.

— Свинете едва ли са глупави, Датенар. Шопарът знае за клането, което го чака.

— И квичи напусто. Но помисли за тези два езика и се запитай: кой от тях се противи повече на промяната? Кой се вкопчва толкова страстно в драгоценната си сложност?

— Събери законотворците и писарите…

Кимването на Датенар беше рязко, червенина подсили полунощния мрак на широкото му лице.

— Образованите и обучените…

— Просветените.

— Това е решителната схватка на езика, приятелю! Глината на невежеството срещу скалата на изключителността и привилегиите.

— Привилегия… значението на тази дума не е ли изключителното облагодетелстване на отделни лица?

— Именно, Празек. Закон специално за някого. Родството между думите може наистина да разкрие податки за тайния код. Но тук, в тази война, консервативните и реакционните са тези, които стоят под вечна обсада.

— Защото невежите са легион?

— Въдят се като напаст.

Празек се изправи и разпери ръце.

— И все пак, виж ни тук, на този мост, с мечове на коланите и окрилени духом от жаждата за чест и дълг. Виж как ни печели тя привилегията да отдадем живота си в защита на сложността!

— Към бастионите, приятелю! — извика Датенар със смях.

— Не — отвърна с ръмжене приятелят му. — Аз съм за най-близката кръчма и проклета да е тази жалка привилегия. Да лея виното в гърлото си, докато оплета език като свинар!

— Простотата е могъща жажда. Думи, смекчени на мокра глина, като кал, изстискана между пръстите ни. — Датенар кимна нетърпеливо. — Това е кал, в която можем да плуваме.

— Изоставяме поета, значи?

— Изоставяме го!

— А ужасния историк? — попита Празек с усмивка.

— Той няма да е изненадан от нашето вероломство. Ние сме само едни прости стражи, присвити под воденичния камък на света. Този пост ще ни види размазани и изплюти като плява, и ти знаеш това.

— Имали сме своя миг, значи?

— Виждам бъдещето ни, приятелю, и то е черно и бездънно.

Двамата зарязаха поста си и тръгнаха. Неохраняван, мостът зад тях се изпъна и полегатото му рамо загърна в прегръдка кипящата речна вода… и непроницаемата ѝ повърхност от къдрещи се усмивки.

Войната, в края на краищата, бе някъде другаде.

— Не може да се каже по никой друг начин — въздъхна Гризин Фарл, докато сплесканият връх на дебелия му пръст обхождаше локвичката ейл на масата. — Тя беше неустоимо привлекателна, по някакъв простоват начин.

Посетителите на кръчмата бяха тихи по масите си, а въздухът в помещението беше гъст като вода, сумрачен въпреки свещите, маслените светилници и буйно пращящия огън в камината. От време на време се подемаха разговори, плахи като лещанки под надвиснал клон, само за да потънат отново надолу.

Чул лекото сумтене на събеседника си, азатанаят се изправи в стола си малко обидено. Дървените крака на стола простенаха и изскърцаха.

— Какво искаш да кажеш с това, това ли ме питаш?

— Ако…

— Добре, бледи мой приятелю, ще ти кажа. Красотата ѝ идваше едва на второто, или дори на третото поглеждане. Поет да спреше очите си на нея, талантът на този поет можеше да бъде измерен, като на стълбица, от естеството на неговата или нейна декламация. Не би ли звучала една неистова птича песен насмешливо? И тъй да оспори поета като плитък и глупав. Но чуй другата песен, в тежкия край на стълбицата, и чуй музиката и стиха на стенещата въздишка на една душа. — Гризин се пресегна за халбата си и откри, че е празна. Навъси се, тупна я рязко на масата и след това протегна ръка.

— Ти си пиян, азатанай — отбеляза събеседникът му, когато при тях дотича слугиня с нова, увенчана с пяна халба.

— А за такива жени — продължи Гризин — не е никаква изненада, че не смятат себе си за красиви и са готови да поемат подигравателното цвърчене като заслужено, като не вярват на измъчения плач на другата. Тъй че не носят нищо от суетността, която язди нагло като гола курва на бял кон, жената, която знае красотата си като непосредствена, като зашеметяваща и отнемаща дъха. Но не мисли, че не умея да ценя, уверявам те! Та дори възхищението ми да съдържа нотка жалост.

— Гола курва на бял кон? Не, приятелю, изобщо не бих оспорил възхищението ти.

— Добре. — Гризин Фарл кимна и отпи глътка ейл.

Приятелят му продължи:

— Но ако кажеш на една жена, че красотата ѝ се появява едва след много съзерцание, ами, мисля, че не би посрещнала мило целувката на твоя комплимент.

Азатанаят се намръщи.

— Вие, благородниците, умеете да боравите с думи. Все едно, за глупак ли ме взимаш? Не, ще ѝ кажа истината така, както я виждам. Ще ѝ кажа, че красотата ѝ ме омайва, както несъмнено прави.

— И тя ще се чуди дали си с ума си.

— Преди всичко — каза азатанаят, оригна се и кимна. После вдигна пръст. — Докато, накрая, думите ѝ доставят най-големия дар, който мога да се надявам да ѝ дам — това, че започва да вярва в собствената си красота.

— Какво става тогава? Съблазнена, потънала в прегръдката ти, поредната загадъчна девица завоювана?

Огромният азатанай махна с ръка.

— Ами, не. Напуска ме, разбира се. Знаейки, че може да постигне много повече.

— Ако смяташ това за ценен съвет досежно любовните дела, приятелю, ще ми простиш, че ще подновя търсенето си на мъдрост… другаде.

Гризин Фарл сви рамене.

— Пролей кръвта си в своите уроци тогава.

— Защо се задържа в Карканас, азатанай?

— Истината ли, Силхас Руин?

— Истината.

Гризин затвори за миг очи, сякаш събираше мислите си. Помълча още за миг, а след това, отворил очи, впити в Силхас Руин, въздъхна и каза:

— Държа затворени онези, които биха дошли на този диспут. Прогонвам, само с присъствието си, вълците между моите ближни, които биха забили зъби в тази задъхана плът, макар и само за да се насладят на потта, кръвта и страха. — Азатанаят видя как събеседникът му го изгледа, а после кимна. — Държа портите, приятелю, и в пиянско упорство задръствам ключалката като огънат ключ.

Най-сетне Силхас Руин извърна очи настрани и примижа в сумрака.

— Градът е станал мъртвешки тих. Погледни тия другите, наплашени от всичко, което все още е непознато — и всъщност непознаваемо.

— Бъдещето е жена — каза Гризин Фарл, — заслужаваща втори или трети поглед.

— Красота ли чака такова съзерцание?

— Така да се каже.

— А когато я намерим?

— Ами, напуска ни, разбира се.

— Не си толкова пиян, колкото изглеждаш, азатанай.

— Никога не съм, Силхас. Но пък кой може да види бъдещето?

— Ти, изглежда. Или всичко това е въпрос на вяра?

— Вяра, която омайва — отвърна Гризин Фарл и погледна празната си халба.

— Мисля си — каза Силхас Руин, — че защитаваш това бъдеще.

— Аз съм любимият евнух на моята жена, приятелю. Макар и да не съм поет, моля се тя да е доволна от любовта, която вижда в очите ми. Напълно е лишен от песен окаяният Гризин Фарл, а тази музика, която чуваш? Не е нищо повече от моето мъркане под нейната жалост. — Махна с празната си халба. — Мъже като мен вземаме каквото можем да получим.

— Разубеди се от една нощ с онази слугиня, на която толкова се възхищаваше.

— Така ли мислиш?

— Да — каза Силхас. — Последната ти молба за още ейл със сигурност зачеркна флиртуването тази вечер.

— Олеле. Трябва да се поправя.

— Ако не обикновените поданички на Майка Тъма, винаги са налице жриците ѝ.

— И да размърдат огънатия ключ? Не мисля.

Силхас Руин се намръщи и се наведе напред.

— Една от тези залостени врати е нейната?

Гризин Фарл вдигна пръст пред устните си и прошепна:

— Не казвай на никого. Те все още не са опитвали вратата, разбира се.

— Не ти вярвам.

— Моят вкус се крие в тъмното, шепнейки за нежеланието.

— Мислиш ли, че тази бяла кожа заявява вероломство в мен, азатанай?

— А нима не?

— Не!

Гризин Фарл почеса брадясалата си челюст, докато гледаше замислено младия благородник.

— Е, проклета да е погрешната ми преценка. Ще ме отместиш ли сега? Тежък съм като камък, упорит съм като колона под покрив.

— Каква ти е целта, азатанай? Към какво се домогваш?

— Един приятел е обещал мир — отвърна Гризин Фарл. — Стремя се да уважа това.

— Какъв приятел? Друг азатанай? И що за мир?

— Мислиш, че Синът на Тъма върви сам през разбитата гора. Не. До него е Каладън Бруд. Призован от кръвта на клетва.

Веждите на Силхас Руин се вдигнаха в изумление.

— Не знам как ще се спечели мир — продължи Гризин. — Но за този момент, приятелю, преценявам, че е благоразумно да задържим лорд Драконъс от пътя на Висшия зидар.

— Момент, моля. Консортът остава с Майка Тъма, съблазнен до летаргия чрез твоето влияние? Казваш ли ми, че Драконъс — че дори Майка Тъма — са в неведение за онова, каквото става извън тяхната Зала на Нощта?

Гризин Фарл сви рамене.

— Може би имат очи само един за друг. Какво знам аз? Тъмно е там!

— Спести ми шегите, азатанай!

— Не се шегувам. Е, не чак много. Терондай — с толкова обич всечен на пода на Цитаделата от самия Драконъс — грее със сила. Портата на Мрака вече е ясно видима в Цитаделата. Тази сила възпира всеки, който би се опитал да я разбие.

— Що за заплаха представлява Каладън Бруд за лорд Драконъс? Това е безсмислено!

— Да, сега разбирам, че е, но вече съм го казал. Може би Майка Тъма ще се обърне към външния свят и ще види каквото има да се види. Дори аз не мога да предскажа какво би могла да направи тя или какво би могла да каже на своя любовник. Ние азатанаите сме натрапници тук, в края на краищата.

— Драконъс е имал повече събирания с азатанаи от всички други тайсти.

— Със сигурност ни познава добре — съгласи се Гризин Фарл.

— Това някакъв стар спор ли е тогава? Между Драконъс и Висшия зидар?

— Те като цяло отбягват компанията си.

— Защо?

— Не ми се полага да коментирам това, приятелю. Съжалявам.

Силхас Руин вдигна ръце и се отпусна назад.

— Започвам да се съмнявам в това приятелство.

— Наскърбен съм от думите ти.

— Значи сме теглили чертата на този разговор. — Той стана. — Може би ще се видим пак. Може би не.

Гризин се загледа след младия благородник, докато той излизаше от пивницата. Видя как другите вдигнаха очи към белокожия брат на лорд Аномандър като с надежда, но и да търсеха увереност или сигурност в Силхас Руин, потиснатостта несъмнено надви това им желание. Гризин се извърна в стола си, засече с поглед слугинята и с широка усмивка я прикани при себе си.

Върховната жрица Емрал Ланеар излезе на платформата и погледна към историка близо до отсрещната стена, потънал сякаш в размисъл за скок към камъните далече долу. Огледа се и заговори:

— Значи това е убежището ти.

Той ѝ хвърли мигновен поглед през рамо и рече:

— Не всички постове са изоставени, Върховна жрице.

Тя се приближи.

— Какво толкова пазиш, Райз Херат, че изисква такова бодърстване?

Той сви рамене.

— Перспектива, предполагам.

— И какво ти печели това?

— Виждам мост — отвърна той. — Незащитен, и все пак… никой не дръзва да мине по него.

— Мисля — разсъди тя, — че простото търпение ще доведе до разрешение. Тази липса на съпротива е само временна.

Лицето му издаде съмнение.

— Допускаш сред знатните решимост, каквато все още не съм видял. Ако стоят с ръце на мечовете си, обърнати са срещу мъжа, който сега споделя тъмното ѝ лоно. Омразата и може би завистта им към Драконъс ги изяжда. Междувременно Вата Урусандер методично премахва всякаква съпротива, а не долавям много гняв сред благородниците.

— Ще се притекат на зова на лорд Аномандър, историко. Когато се върне.

Той я погледна отново, но пак само за миг, преди погледът му да се зарее настрани.

— Домашните мечове на Аномандър няма да са достатъчни.

— Лорд Силхас Руин, действащ на мястото на своя брат, вече събира съюзници.

— Да, благодарността на вериги.

Тя трепна, после въздъхна.

— Райз Херат, облекчи настроението ми, моля те.

При тези думи той се обърна рязко, опря гръб на стената и опря лакти отгоре ѝ.

— Седем от вашите млади жрици са спипали Седорпул в една стая. Изглежда, че от скука са изпаднали дотам да сравняват преживяванията от инициациите си.

— Олеле. Каква съблазън предлага той, как мислиш?

— Мек е, предполага се, като възглавница.

— Хм, да, би могло да е това. А възглавницата, също така, приканва към известен ъгъл на възлягане.

Историкът се усмихна.

— Щом казваш. Тъй или иначе, той се опитал да избяга, а после, когато пътят му до вратата се оказал преграден, пледирал слабостта си към красотата.

— А, комплименти.

— Но пръснати между цели седем жени, цената им не е много.

— Още ли е жив?

— На косъм беше, Върховна жрице, особено когато предложи да продължат разговора с всички дрехи смъкнати.

Усмихната, тя отиде до стената при него.

— Благословен да е Седорпул. Вкопчил се е здраво в младостта си.

Настроението на историка помръкна.

— Докато Ендест Силан като че ли се състарява с всяка нощ. Чудя се всъщност дали не е пострадал някак.

— У някои — каза тя — душата е събирач на години и трупа богатство от незаслужени тегоби.

— Поток от кръв от ръцете на Ендест Силан е още един благослов — вметна Райз. Обърна се и също се загледа към града. — Това поне вече приключи, но се чудя дали жизнената сила не го е оставила чрез тези святи рани.

Тя помисли за огледалото в стаята си, което я обсебваше, и я обзе внезапен страх. „Дали то краде и от мен? Крадец на младостта ми? Или самото време е крадецът? Огледало, не ми показваш нищо, което бих искала да видя, и като стара приказка ме кълнеш със собствения ми поглед.“ Прогони тази мисъл.

— Раждането на святото в пролята кръв… плаши ме този прецедент, Райз. Плаши ме дълбоко.

Той кимна.

— Тя не го отрече, значи.

— Чрез тази кръв — каза Емрал Ланеар — Майка Тъма можа да види през очите на Ендест, а от това произтече всевъзможна сила… толкова много, че тя избяга от допира ѝ. Това поне ми призна тя, преди да затвори Залата на Нощта за всички освен за своя Консорт.

— Това е драгоценно признание — каза Райз. — Забелязвам, че привилегироваността ти нараства в очите на Майка Тъма, Върховна жрице. Какво ще правиш с нея?

Тя извърна поглед. Най-после бяха стигнали до повода да потърси историка. Не го желаеше.

— Виждам само един път към мира.

— Бих искал да го чуя.

— Консортът трябва да бъде отстранен — каза тя. — Трябва да има сватба.

— Отстранен? Възможно ли е изобщо?

Тя кимна.

— Чрез сътворяването на Терондай на пода на Цитаделата той разкри Портата на Мрака. Каквито и тайнствени сили да притежаваше, несъмнено ги вложи в този дар. — След миг поклати глава. — Има загадки, свързани с лорд Драконъс. Азатанаите го назовават Владетел на Нощта. Що за консорт е достоен за такава почетна титла? Дори това, че е от знатно потекло сред Тайст, не е достатъчно благородство, а откога азатанаите се отнасят към нашите благородници с нещо друго освен с насмешливо безразличие? Не. Вероятно бихме могли да заключим, че титлата е израз на почитание заради неговата близост до Майка Тъма.

— Но не си убедена.

Тя сви рамене.

— Тя трябва да го отстрани. О, да му даде някоя тайна стая, която биха могли да споделят…

— Върховна жрице, не е възможно да си сериозна! Нима си въобразяваш, че Урусандер ще се поклони на това снизхождение? А самата Майка Тъма? Ще раздвои ли тя верността си? Да избира и отказва благосклонността в угода на прищевките си? Никой от двамата мъже не би приел това!

Емрал въздъхна.

— Прости ми. Прав си. За да се върне мирът в нашето владение, някой трябва да изгуби. Трябва да е лорд Драконъс.

— Следователно един трябва да пожертва всичко, но да не спечели нищо от това.

— Невярно. Той печели мир, а за човек, отрупан с дарове, не е ли достатъчно това?

Райз Херат поклати глава.

— Неговите дарове са предназначени да бъдат споделяни. Би погледнал на това като през затворнически решетки. Мир? Не за него е този дар. Не в сърцето му. Не в душата му. Жертва? Кой човек доброволно би се самоунищожил, за каквато и да било кауза?

— Ако тя го помоли.

— Търгуване на любов ли, Върховна жрице? Жалост е твърде слаба дума за съдбата на Драконъс.

Тя знаеше всичко това. Воювала беше с тези мисли дни и нощи, докато всяка се превърне в колело, въртящо се във все по-дълбок коловоз. Жестокостта на това решение я изтощаваше, докато съпоставяше любовта на Майка Тъма към един мъж със съдбата на владението. Едно беше да се заяви наложителността на единствения път, който виждаше през тази гражданска война, измерващ усмиряването на знатните над трупа, фигуративно или буквално, на Консорта, в замяна на разширяване на привилегиите между офицерите от Легиона на Урусандер, но всичко това все още не носеше тежестта на волята на Майка Тъма. А колкото до тази воля, богинята мълчеше.

„Тя няма да избере. Отдава се само на своя любовник и неговите недодялани изрази на любов. Все едно че се е отвърнала от всички ни, докато Куралд Галайн пропада в развала.

Ще трябва ли стоманеният юмрук на Урусандер да потропа на вратата, за да я събуди?“

— Ще се наложи да го убиете — каза Райз Херат.

Тя не можеше да възрази на тази констатация.

— Балансът на успеха обаче — продължи историкът — ще се намери в избора на това чия ръка борави с ножа. Този убиец, Върховна жрице, не може да спечели друго освен вечното осъждане от Майка Тъма.

— Дете на тази новородена Светлина тогава — отвърна тя. — За което такова осъждане не значи много.

— Урусандер трябва да стигне до брачното ложе окъпан в кръвта на убития любовник на новата си съпруга? Не, не може да бъде дете на Лиос. — Погледът му се впи в нея. — Увери ме, че разбираш това, моля те.

— Тогава кой измежду нейните възлюбени поклонници би избрал такава съдба?

— Мисля, че на тази сцена, която описваш, изборът няма избор.

Тя затаи дъх.

— Чия ръка принуждаваме?

— Ние? Върховна жрице, аз не съм…

— Не — отсече тя. — Просто си играеш с думите. Дъвчеш идеи, твърде уплашен да не се задавиш с костта. Не е ли вкусът окайващо краткотраен, историко? Или навикът да се дъвче е достатъчно възнаграждение за такъв като тебе?

Той извърна очи и тя видя, че трепери.

— Мислите ми кръжат към едно-единствено място — каза той бавно, — където стои един-единствен мъж. Той е своята собствена крепост, този мъж, когото виждам. Но зад стените си той крачи с гняв. Този гняв трябва да ни даде пробива. Пътя ни към него.

— Как се вмества това у теб?

— Като камък в корема ми, Върховна жрице.

— Ученият навлиза в света и при всичките войници, които съставят неизброимите ви идеи, накрая проумявате цената да се живее като тях. Множество от лица… ти вече носиш всички тях, историко.

Той зарея поглед към далечния хоризонт на север.

— Един мъж тогава — каза тя. — Достоен мъж, когото обичам като син. — Въздъхна и сълзи опариха очите ѝ. — Той вече почти се е отвърнал, и тя от него. Горкият Аномандър.

— Синът убива любовника в името на мъжа, който би станал негов баща. Необходимостта поражда собствената си лудост, Върховна жрице.

— Изправени сме пред трудности — каза Емрал. — Аномандър обича Драконъс и чувството е взаимно. Измерва се в огромна почит и нещо повече: съдържа искрена привързаност. Как разтрогваме всичко това?

— Чест — отвърна той.

— Как така?

— Те са мъже, които държат на честта над всичко останало. Честта е доказателството за цялост в края на краищата и те избират да изживеят това доказателство във всичко, което вършат. — Обърна се към нея. — Предстои битка. Срещу Урусандер Аномандър ще командва всички Домашни мечове на по-големите и по-малките домове. И, може би, един възкресен легион Хуст. Нарисувай картината, която предлагам, Върховна жрице. Бойното поле, силите, строени една срещу друга. Къде, прочее, виждаш лорд Драконъс? Начело на своите могъщи Домашни мечове… които толкова ефикасно унищожиха Пограничните мечове? Той ще държи на своята чест, нали?

— Аномандър няма да му го откаже — прошепна тя.

— И тогава? — попита Райз. — Когато знатните разберат кой би застанал с тях в предстоящата битка? Няма ли в своя гняв — в своята ярост — да се отдръпнат?

— Но почакай, историко. Аномандър със сигурност ще обвини благородниците си, че изоставят полето на битката.

— Може би в началото. Аномандър ще види това поражение като неизбежно. Така унижението от капитулацията ще бъде за Урусандер, защото той не може да види в жеста на Консорта причината за това. Поражение, наложено от гордостта на Драконъс, и когато Консортът остава неразкаян — а той не може да направи нищо друго, тъй като ще види капитулацията като измяна, както е длъжен; всъщност тогава той ще го разбере като своята собствена смъртна присъда… тогава, Ланеар, ще видим как тръгват един срещу друг.

— Знатните ще приветстват отхвърлянето на това приятелство от Аномандър — каза тя. — Драконъс в крайна сметка ще се окаже в изолация. Не може да се надява да надвие такава обединена съпротива. Тази битка, историко, ще е последната в гражданската война.

— Обичам тази цивилизация твърде много — каза Райз все едно опитваше вкуса на думите си, — за да я видя унищожена. Майка Тъма изобщо не бива да узнае за всичко това.

— Тя никога не ще прости на своя Първи син.

— Да.

— Честта е ужасно нещо — каза тя.

— Толкова по-нечувано е нашето престъпление, Върховна жрице, с изковаването на оръжие в пламъците на целостта, огън, който ще захранваме, докато не изгасне. Ти го виждаш като син. Не ти завиждам, Ланеар.

Глас изкрещя в ума ѝ, надигнал се от наранената ѝ душа. Болката, родила този крясък, бе непоносима. Любов и измяна на едно острие. Усети как острието се обръща и извива. „Но не виждам никакъв друг начин! Трябва ли Карканас да загине в пламъци? Ще бъдат ли превърнати войниците на Урусандер в затъпели убийци и като такива, ще вземат ли властта без съпротива, без отпор? Орисани ли сме да превърнем любещи войната в наши властници? Колко остава, преди Майка Тъма да отвори очи на хищна птица с нокти, вкопчени в подпорите на трона? О, Аномандър, съжалявам!“ Забърса очите и страните си с ръка.

— Ще затворя престъплението в огледалото си — каза сломено. — Където може да вие нечуто.

— И като помисля колко те подценява Синтара.

Тя поклати глава.

— Вече не, вероятно. Написах ѝ.

— Нима? Значи започва сериозно.

— Ще видим. Още не е отговорила.

— Като към равна ли се обръщаш към нея, Върховна жрице?

Тя кимна.

— Значи езикът ти е фамилиарен, в древния смисъл на думата. Ще се перчи гордо в това оперение.

— Да. Суетата винаги е била пробивът в стените ѝ.

— Изреждаме гаден списък, Ланеар. Когато крепостите са в изобилие, обсадите се превръщат в наш ежедневен житейски навик. В един такъв свят всеки от нас стои сам в края на деня и гледаме със страх залостената ни врата. — Напрежението подсили бръчките на лицето му. — Крайно гаден списък.

— Всяко едно е стъпка по пътеката, историко. Не можеш повече да държиш този пост, високо над света. Вече трябва да тръгнеш между всички нас, Райз Херат.

— Нищо няма да напиша за това. Привилегията е напуснала сърцето ми.

— Тя е само кръвта на ръцете ти — отвърна тя без капка съчувствие. — Когато всичко бъде казано и свършено, можеш да си ги измиеш в реката долу. И с времето, докато тази река тече и тече, истината ще бъде разпръсната, докато никой няма да може да открои престъпленията ти. Нито моите.

— Значи ще те видя коленичила до мен в този ден, Върховна жрице.

Тя кимна.

— Ако може да има курви на историята, Райз, то със сигурност сме в тяхната компания.

Той я гледаше с лицето на осъден.

„Виждаш ли сега, жено? Огледалата са навсякъде.“

Стъпка по стъпка поклонниците правеха пътека. Търсейки място на трагедия, смятана за свята, или на обект, неосветен от нищо друго освен от една-две истини, изстъргани до кокал, търсачите на такива места ги преобразяваха в светилища. Ендест Силан вече разбираше това: че святото не се намира, а се поражда. Че паметта заприда преждата, че всеки поклонник е една-единствена нишка, изпъвана и усуквана, запридана, запридана в живот. Че няма значение, че той е бил първият.

Други от духовните му ближни поемаха на път срещу зимата, за да дойдат в рухналото имение на Андарист. Вървяха по неговите стъпки, но не оставяха кръв по дирята. Пристигаха и спираха, впиваха поглед в мястото на отминалата касапница, но го правеха без разбиране.

Пътуването им, знаеше той, беше търсене. На нещо, на състояние на битие може би. И в съзерцанието си, в мълчаливия си копнеж… не намираха нищо.

Представяше си ги как излизат на поляната пред къщата, обикалят, очите им обхождат запустялата земя, килнатите камъни и повехналите треви, които щяха да израснат гъсти и зелени, дойдеше ли пролет. Как прекрачват прага и тръгват по каменните плочи, криещи гниещите трупове на убитите, а пред тях, в мразовития сумрак, чака каменната плоча на огнището, вече хлътнал олтар, с всечените в нея неразчетими слова. Виждаше ги как оглеждат наоколо, как въображението им сътворява призраци, как поставя един тук, друг — там. Как търсят, в тишината, смътно ехо, затворените викове на загуба и болка. Как забелязват, без съмнение, тъмните капчици кръв навсякъде, без да разбират криволиците им, без да разбират безсмисленото лутане на самия Ендест… не, те щяха да търсят някакъв огромен смисъл в онази диря по камъните.

Въображението е ужасно нещо, лешояд, който може да дебелее от най-малките късчета плът. Кривоклюнест, с дращещи и тракащи нокти — тъпче наоколо и мята алчно око.

Но в крайна сметка всичко това не значи нищо…

Следовниците му се върнаха в Цитаделата. Гледаха го със завист, с нещо като страхопочитание. Поглеждаха го и само това беше като отваряне на стари рани, тъй като никакви ценни тайни не се криеха в спомените на Ендест. Всяка подробност, вече размита и замъглена, беше без значение.

„Аз съм жрецът на безсмислието, сенешалът на злочестината. Приемате мълчанието ми като унижение. Виждате в умората на лицето ми някакво драговолно поето бреме и с това ми придавате тежест и сдържаност, каквито едва ли заслужавам. И в споровете си непрекъснато се обръщате към мен, търсейки потвърждение, откровение, пищен парад от мъдри слова, зад който да можете да танцувате и да пеете, и да благославяте мрака.“

Не можеше да им каже кой е източникът на умората му. Не можеше да каже истината, колкото и да копнееше за това. Не можеше да каже: „Глупци такива, тя гледаше през моите очи и ги накара да заплачат. Кървеше чрез моите ръце и видях с ужас как това донесе святост, капещи сълзи сила. Тя ме завладя, само за да избяга след това и да не остави зад себе си нищо освен отчаяние.

Ще остарея, докато надеждата умира. Ще се огъна под тежестта на провала. Костите ми ще изпращят под рухващия Куралд Галайн. Не гледайте в спомените ми, мои братя и сестри. Съмнението вече ги изопачава. Те вече придобиват формата на моите недостатъци.

Не. Не ме следвайте.“

Малко преди това, докато седеше на скамейката във вътрешната градина, присвит от жестокия студ под дебело наметало от меча кожа, беше гледал как младият заложник Орфантал тича покрай фонтана с черния замръзнал басейн. Момчето държеше дървен меч в едната си ръка, а кучето, Рибс, тичаше до него все едно беше преоткрило младостта си. Вече изцерено от глисти, беше наедряло и показваше гладките мускули на ловния си произход. Разиграваха си въображаеми битки и неведнъж Ендест се беше натъквал на Орфантал в предсмъртните му гърчове, а Рибс се приближаваше до момчето и разваляше трагизма на сцената със студената си влажна муцуна, душеща в лицето на Орфантал. Момчето изскимтяваше и след това ругаеше кучето, но беше трудно да се намери злонамереност в любовта, проявявана от животното, и скоро двамата започваха да се боричкат върху тънкия снежен килим.

Ендест Силан не беше снизходителен свидетел на всичко това. В сивите полуочертани сенки, мятани от дете и куче, виждаше само бъдещи кошмари.

Лорд Аномандър беше напуснал окаяната къща на своя брат — сцена на скорошна касапница — в компанията на азатаная Висш зидар Каладън Бруд. Тръгнали бяха на север, през изгорялата гора. Ендест ги беше гледал от зацапания с кръв праг.

— Ще държа на обещанието за мир — беше казал Аномандър на Бруд точно преди да тръгнат, докато всички все още стояха в къщата.

Каладън го беше изгледал.

— Разбери следното, Сине на Тъмата, аз строя с ръцете си. Създател съм на паметници в чест на изгубени каузи. Ако пътуваш на запад оттук, ще намериш работите ми. Те красят руини и други забравени места. Стоят, толкова вечни, колкото мога да ги направя, за да разкриват ценностите, към които всеки век се стреми. Те вече са изгубени, но ще бъдат преоткрити. Във времето на някой наранен, умиращ народ, тези паметници биват издигани отново. И отново. Не за преклонение, не за да идолизират — само циниците намират удоволствие в това да оправдаят самоубийството на собствената си вяра. Не, издигат ги в надежда. Издигат ги, за да пледират за здрав разум. Издигат ги, за да се борят срещу безсмислеността.

Аномандър беше посочил каменната плоча на огнището.

— Това сега един от твоите паметници ли е?

— Намерения предхождат делата ни, а след това остават да лежат по дирята на тези дела. Аз не съм гласът на идните поколения, Аномандър Рейк. Нито ти.

— Рейк?

— Пурейк е азатанайска дума — каза Бруд. — Не знаеше ли? Беше почетна титла, дадена на вашата фамилия, на твоя баща в младостта му.

— Защо? Как я спечели той?

Азатанаят сви рамене.

— К’рул му я даде. Той не сподели основанията си. Или по-скоро „тя“, тъй като К’рул е склонен да променя начина си на мислене и така придобива женски облик на всеки няколко столетия. Сега е мъж, но тогава беше жена.

— Знаеш ли значението ѝ, Каладън?

— Пюр Рейкис Калас не А’ном. Грубо преведено — Силата да стоиш мирно.

— А’ном — повтори Синът на Тъмата намръщено.

— Може би като бебе бързо си застанал прав — каза азатанаят.

— А Рейкис? Или Рейк, както често ме наричаш?

— Само това, което виждам в теб и което всички други виждат в теб. Сила.

— Не чувствам такова нещо.

— Никой, който е силен, не го чувства.

Бяха разговаряли все едно Ендест го нямаше, все едно беше глух за думите им. Двамата мъже, тайст и азатанай, бяха започнали да изковават нещо помежду си. И каквото и да беше то, не се боеше от истини.

— Баща ми умря, защото не пожела да се оттегли от битка.

— Баща ти беше окован във веригите на фамилното си име.

— Както и аз ли, Каладън? Даваш ми надежда.

— Прости ми, Рейк, но силата не винаги е добродетел. Няма да ти вдигна паметник.

Синът на Тъмата се бе усмихнал.

— Най-сетне казваш нещо, което изцяло ме радва.

— И все пак си обожаван. Мнозина по природа са готови да се скрият в сянката на нечия сила.

— Ще им се опълча.

— Такива принципи рядко се оценяват — каза Каладън. — Очаквай укори. Осъждане. Онези, които не са ти равни, ще си присвоят това равенство и въпреки това ще те гледат в очите с очакване, с дълбока неискреност. Всяка добрина, която правиш, ще я приемат като заслужена, но такива апетити са безкрайни, а твоят отказ е престъплението, което те само чакат. Извърши го и ще видиш тяхното последващо охулване.

Аномандър сви рамене все едно очакванията на други не означаваха нищо за него и че каквото и да последва от неговото отстояване на принципите, на които държи, ще го понесе.

— Ти обеща мир, Каладън. Заклех се да държа на обещанието ти и нищо от това, което си казахме сега, не е променило намеренията ми.

— Да, казах, че съм готов да те водя, и ще го направя. Но в това ще разчитам на силата ти и се надявам да е достатъчно голяма, за да понесе всяко бреме, с което ще я натоваря. Това напомням на себе си, и на теб, с новото име, което ти давам. Ще го приемеш ли, Аномандър Рейк? Ще стоиш ли твърдо, в сила?

— Името на баща ми се оказа проклятие. Всъщност оказа се неговата смърт.

— Да.

— Добре, Каладън Бруд. Ще понеса това първо бреме.

Разбира се, Синът на Тъмата не можеше да направи нищо друго.

След това бяха заминали, оставяйки Ендест сам в осквернената къща. Сам, с кръвта, засъхваща на ръцете му. Сам и празен, с отиващото си присъствие на Майка Тъма.

Тя беше чула всяка дума.

И за пореден път беше избягала.

Потрепери въпреки дебелите кожи. Сякаш никога не бе възвръщал изгубената кръв през всичкото онова отминало време, там при светилището на поклонниците; вече не можеше да надвие студа. „Не гледайте към мен. Погледът ви ме състарява. Надеждата ви ме отслабва. Не съм никакъв пророк. Единственото ми предназначение е да донеса светостта на кръвта.“

Тепърва предстоеше битка, битка в разгара на зимата, обръщаща с главата надолу правилния сезон за война. И редом с всички други жреци и много от жриците, Ендест щеше да е там, готов да превързва рани и да утешава издъхващи. Готов да благослови деня преди първото оръжие да бъде извадено. Но — сам между всички помазани — щеше да има друга задача, друга отговорност.

„Чрез моите ръце ще пусна да потече светостта на кръвта. И да превърна мястото на битката в поредното зловещо светилище.“

Помисли си за умиращия Орфантал в мига преди Рибс да връхлети и видя пръските кръв на снега около момчето.

Тя вече бе започнала да се връща, едва доловима и безмълвна, и с неговите очи богинята гравираше бъдещето.

Това само по себе си беше достатъчно лошо, но можеше да го понесе.

„Ако не беше усилващата ѝ се жажда.

Не ме гледайте. Не се стремете да ме опознаете. Няма да ви харесат моите истини.

Стъпка по стъпка, поклонникът прави пътека.“

Нагизден в тежката си броня, Келарас се изправи колебливо в коридора, когато Силхас Руин се появи. Отдръпна се, та лордът да може да мине, но Силхас спря.

— Келарас, търсил си вход в Залата на Нощ?

— Не, милорд. Куражът ми изневерява.

— Каква новина носиш, че те обезкуражава?

— Никаква освен истини, които със съжаление научавам, милорд. Получих вест от капитан Галар Барас. Направил е каквото заповядахте, но като наблюдава своя нов набор, многократно изразява съмнение.

Силхас се обърна и изгледа вратата от черно дърво в края на коридора.

— Никакъв съвет няма да се намери там, командире.

„Боя се, че си прав.“ Келарас сви рамене.

— Моите извинения, милорд. Търсих ви, но не можах да ви намеря.

— И все пак се отдръпна, без да поздравиш.

— Простете ми, милорд. Куражът ми изневери. Мисля, че това, което търсех в Залата на Нощ, беше дар на вяра от богинята ми.

— Уви — каза с въздишка Силхас Руин, — тя превръща вярата във вода и се наслаждава на допира ѝ, докато се изцежда от ръката ѝ. Дори жаждата ни е отказана. Добре, Келарас. Приех новината ти, но това не променя нищо. Бронята на Хуст трябва да се носи, мечовете — да се държат от живи ръце. Може би това ще е достатъчно, за да разколебае Урусандер.

— Той ще разбере колко струват тези в бронята, милорд, и колко слабо държат мечовете ръцете им.

— Ще разпръснеш пясъка под краката ти и под моите, Келарас, но трябва да съм сигурен във всяка крачка, която правя.

— Милорд, някаква вест от вашия брат?

Силхас се намръщи.

— Смяташ ли, че горим от нетърпение да споделим такива лични неща, командире? Вашият господар ще ви намери в добър момент и няма да прояви никакво съчувствие, ако куражът ви изневери в очите му. Не, смъкнете я тази броня — тя издава шепот на паника.

Келарас се отдръпна с поклон.

С лице към Залата на Нощ, Силхас Руин сякаш се поколеба, готов като че ли всеки момент да тръгне към нея, но после се обърна рязко.

— Един момент, командире. Пратете Датенар и Празек при Хуст и им възложете да поемат командването на новите кохорти, за да се отзовем така на нуждите на Галар Барас по най-добрия възможен начин.

Стъписан, Келарас попита:

— Милорд, наистина ли трябва да надянат броня Хуст? Да вдигнат меч Хуст?

Лицето на Силхас Руин замръзна.

— На всички ли в нашия дом куражът им е изневерил? Махни се от очите ми, командире!

— Да, милорд.

Келарас си тръгна бързо. Докато крачеше по коридора, усещаше убийствения поглед на Руин в гърба си. „Захапката на паниката наистина е треска. А ето ме и мен, бълхата на хиляда кожи.“ Щеше да се върне в покоите си и да смъкне бронята, но да задържи меча, както подобаваше на ранга му. Силхас беше прав. Един войник прави от снаряжението си заявление и покана. Беше перчене с готовност за насилие, но всъщност под бронята можеше да се крие нерешителност и огромен страх.

След това щеше да отиде да намери Датенар и Празек там, където ги беше оставил, на моста на Цитаделата.

„Мечове предвестници за тях двамата, и звън на люспеста броня. О, приятели, виждам как увяхвате пред очите ми при тази новина. Простете ми.“

Тъмнината на Цитаделата беше задушаваща. Отново и отново се оказваше, че трябва да спре, за да си поеме дълбок, успокояващ дъх. Крачеше по коридори и покрай колонади буквално сам и беше толкова лесно да си представи това място запустяло, обитавано от множество провали — не по-различно от всяка развалина, която бе посетил в земите на юг, където форулкан бяха оставили само костите си сред отломките. Усещането за все още недовършени неща беше като проклятие, понесено на един безкраен дъх. Стенеше на вятъра и караше камъните да скърцат в горещината. Шепнеше в изсипването на пясъка и огласяше тих смях в хлъзгането на камъчета между пръстите.

Можеше да си представи тази крепост лишена от живот, овъглена коруба, която превръщаше храма на Тъмата в горчива шега. Почитана от паяци в прашните им паяжини и от насекоми, пълзящи през тор на прилепи… човек, блуждаещ из такова място, нямаше да намери нищо, заслужаващо да се помни. Провалите на миналото режеха като остър нож през всякаква надежда за носталгия или сладко възпоминание. Не можеше да не се удиви на преходността на такива места като храмове и други обекти на святост. Дори да не бяха нищо повече от символи на изгубена вяра, все пак стояха като знак за смъртни провали. Но ако в такива руини умираха богове… ако усещаха лезвието на меч, потъващо в сърцата им или гладко хлъзгащо се през меките им гърла, то престъплението надвишаваше всяко отстъпване от вяра.

Все пак може би светостта не беше нищо повече от дар на окото, зрителна измама — над тези камъни или онова дърво, на бълбукаща вода. Може би единственото възможно убийство в такива места бе онова, което оставя надеждата да лежи безжизнена на земята.

На път към външния двор и портата, отвъд която бе мостът, мина през искрящата фигура на Терондай, всечена в каменните плочи на пода. Усети силата под себе си, излъчвана на бавни въздишки, като дихание на спящ бог. Усещането пропълзя по кожата му.

Излезе в мразовитата нощ. Скреж блестеше по каменните стени, а самотният страж на Домашните мечове на пост при портата — жена — стоеше присвита под тежко наметало, облегната на бариерата и задрямала. Щом чу приближаването му, се изправи.

— Сър.

— Затворила си портата.

— Видях, че мостът е неохраняван, сър.

— Неохраняван? Къде тогава са Датенар и Празек?

— Не знам, сър.

Келарас махна с ръка и тя припряно издърпа лоста на портата. Пантите изскърцаха, щом бутна крилото.

Капитанът излезе на моста. Жестокият мраз в тази почти вечна нощ бе станал още по-свиреп от черните води на Дорсан Рил. Ботушите му заскърцаха по леда, щом забърза по моста.

Лесно можеше да се досети за убежището, което си бяха намерили Датенар и Празек. Изоставянето на пост от офицери беше тежко нарушение и още по-лошо, примерът, който даваше, можеше да нанесе смъртоносна рана на бойния дух. Въпреки това в сърцето си Келарас не можеше да обвини двамата си приятели. Техният лорд ги беше изоставил, а братът, останал да командва Домашните мечове на Цитаделата, често смесваше рожденото право със здравия разум: половината офицери, останали в Домашните мечове, бяха понижени в звание.

Без съмнение Галар Барас и Хуст щяха да приемат с радост този подарък, макар Келарас да подозираше, че дори приятелят му би се изненадал от щедростта и може би би се зачудил на неизменното великодушие на Силхас Руин спрямо войниците на Аномандър.

Привързаността към всяка друга сила можеше да е повод за завист, предвид обстоятелствата, но Келарас не хранеше никакви илюзии и знаеше добре как е въздействала тази заповед на Датенар и Празек. „Все едно са ги пуснали в отпуск. И така ще изглежда, предвид изоставянето на поста им, а честно казано, не мога да отрека връзката. Офицери, в името на Бездната! Не, това е неочаквано щастливо наказание, достатъчно да ги отрезви набързо.“

„Гушестият лебед“ беше кръчма, ценена заради затънтеното си местоположение, надолу по един склон до товарен кей и затънала в основите на по-малък мост. Каменната настилка беше неравна поради натрупалия скреж и още по-опасна с добавката на замръзнали локви, запълнили празнините, оставени от изкъртени камъни. Въпреки това сумракът не можеше да скрие дупките и Келарас се добра до ниската врата, без да пострада. Отвори я и пушливата горещина го лъхна в лицето.

Гласът на Празек прокънтя в тясното претъпкано помещение.

— Келарас! Ела да се налочиш с нас, прасетата! Пияни сме в поражението си, друже, но виж как посрещаме с охота съдбата си злочеста!

Келарас видя приятелите си, подпрени един на друг, на една скамейка до задната стена. Без да обръща внимание на тълпата Домашни мечове извън дежурство, дори на онези, които му подвикваха за поздрав, тръгна към Датенар и Празек и седна срещу тях. Те му се усмихнаха — лицата им бяха зачервени. Датенар бутна каната към Келарас и изфъфли:

— Злият език ни одумва тази нощ, приятелю.

— Разкош има в това обстоятелство все пак — каза Празек, люшна се напред и отпусна месестите си ръце на масата. — Никой благородник не може истински да затъне в дупката на лепнещата тиня на невежеството. Току надникнат лицата ни отгоре за глътка въздух.

— Ако тази смрад е въздух — изръмжа Датенар. — Освен това съм твърде пиян, за да плувам, твърде подут да се удавя и твърде объркан, за да различа едното от другото. Напуснахме моста — толкова поне знам, — а това е престъпление в очите на нашия лорд.

— Късметлии сме, значи, че очите на нашия лорд са другаде — каза Празек.

— Нещастни — поправи го Келарас. — След като трябва да гледам вместо него.

— От това очите на всеки ще засмъдят — каза Датенар.

— Няма да отрека това — натърти Келарас.

Но никой от двамата не беше в състояние да прояви дискретност. С широка, лигава усмивка Празек махна небрежно с ръка.

— Трябва ли отново да поемем поста си? Ще ни сгълчиш ли с хладни закани? Най-малкото, приятелю, изтъкни ни някой добър аргумент, засукана… заплетеност някаква, за цел. Напъхай пръсти в ноздрите и издърпай навън благородния кон, за да можем да видим чудесните му такъми. Сбруята на честта…

— Шпорите на гордостта! — викна Датенар и надигна каната.

— Захапката на дълга между зъбите като юздечка!

— Изтърканото седло на верността, тъй сладко под бузите на задника!

— Да поемеш смрадливия братовчед на оригването…

— Приятели — изсъска Келарас предупредително, — стига. Думите ви са неуместни за офицери на Домашните мечове на лорд Аномандър. Подлагате снизхождението ми на изпитание. Сега ставайте и се молете студеният нощен въздух да ви донесе трезвост.

Веждите на Празек се вдигнаха и той погледна Датенар.

— Той се осмелява, братко! Към моста тогава! Факли идат насам от някой ужасен ъгъл. Това е светлина на откровение, от която всеки грешник ще изтръпне от страх!

— Не мостът — каза с въздишка Келарас. — Преназначени сте. И двамата. По заповед на Силхас Руин. Трябва да се присъедините към легиона Хуст.

Това ги накара да замълчат. Стъписаните им изражения не донесоха удовлетворение на Келарас.

— З-за изоставяне на постовете ни? — попита Празек невярващо.

— Не. Това престъпление си остава между нас. Проблемът е по-прозаичен. Галар Барас има ужасна нужда от офицери. Това е отговорът на Руин.

— О — измърмори Датенар, — несъмнено. Отговорът руина на Руин, руина на всички привилегии, руина на живот. Заповед, огласена с изящество… уви, чуваме я твърде добре.

— Наша привилегия е да я чуем — Празек кимна — на език по-малко от мътен.

— Повече от ясен, брат.

— Точно така, Датенар. Виж как копнея за внезапна сложност. Пожелай да съм затънал в мътилка и еуфоричен евфемизъм. Бих побягнал до най-близката висока кула, достойна за надменната ми гордост. Подсмърчал бих и бих клеймил жалкото състояние на… състоянието, а след това да се намръщя и да заявя: виното е твърде кисело. Твърде… твърде… кисело.

— Ще напердаша слугинята, братко, ако това ще те задоволи.

— Задоволството е мъртво, Датенар, и мъртво… задоволството.

Датенар простена и потърка лицето си.

— Празек, не трябваше изобщо да оставяме моста без охрана. Виж каква съдба позволихме да го премине, след като само една шибалка можеше да накара шопара да побегне. Тъй да бъде. Предавам се на простата съдба и я наричам справедлива.

Празек опря ръце на масата и се изправи.

— Командир Келарас, готови сме да изпълним дълга си, както винаги.

С пъшкане, Датенар също се изправи.

— Може би мечът има някоя мръсна приказка, с която да ни развесели в нашето вероломство. А бронята… е, казват, че била до крайност разговорлива, но няма да укоря предупредителния глас, дори да не успеем да се вслушаме в него.

Келарас посочи към вратата.

— Стъпвайте внимателно, щом излезете навън, приятели. Пътят е несигурен.

Двамата кимнаха.

3.

„Ще има справедливост!“

Когато викът отекна по дългите мръсни тунели, Варет си помисли, че е някаква гадна и тъпа шега. Със закъснение осъзна искреността в този зов. А когато пусна тежката кирка, внезапното отсъствие на тази позната тежест го накара да залитне стъпка назад.

Беше сам, в дъното на дълбока жила. Думите шепнеха ехото си сякаш самата желязна руда му говореше в тъмното. Остана неподвижен; вдишваше мразовития въздух, докато болката в ръцете му бавно заглъхваше. Миналото беше жесток и неумолим преследвач, а тук — за Варет и за всички други долу в шахтите — най-често то мърмореше за справедливост.

Зовът отекна отново. Около него скалата плачеше с несекващите си сълзи — стичаха се на лъскави вадички покрай петната синкава светлина и се изливаха в краката му. И да повтаряха онези думи обещание, беше твърде късно. Ако беше призив, отдавна му бе минало времето. Още не се беше обръщал назад. Пътят напред, едва видим в сумрака, беше плоска очукана стена. Удряше по нея от седмици. Беше му служило добре, като място, където можеше, обърнал гръб на света, да преживее безсънното си съществуване. Беше започнал да се възхищава на упоритото непокорство на жилата, започнал бе да скърби за рухващото ѝ отстъпване, къс по къс.

Кирката му беше чудесно сечиво. Желязо, закалено и с придадена му форма. Желязо опитомено, покорено, изковано да бъде убиец на дивия си родственик. Това бе единствената битка, която бе водил, и той и кирката се биеха добре, тъй че дивата руда отстъпваше, къс по къс. Разбира се, истината беше, че жилата не отстъпваше. Тя просто умираше, на купчини отломки. Това бе единствената война, която знаеше как да спечели.

Викът прозвуча за трети път, но вече по-смътен, докато другите миньори си проправяха път към повърхността, нагоре към слънцето. Варет помисли да вдигне отново кирката, да поднови щурма си. Дивото нямаше никакъв шанс. Никога не бе имало. Вместо това залитна, обърна се и тръгна нагоре, към повърхността.

Най-често справедливост се оказваше дума, написана с кръв. Любопитството, което го теглеше напред и нагоре, не го правеше по-различен от другите. Прозвучалият праведен зов се нуждаеше от жертва. Зависеше от това да има жертва — и това утоляваше някаква пламенна страст.

Изгърбен, той газеше нагоре по шахтата, ботушите му шляпаха в локвите, направени от плачещата скала.

Пътят отне доста време.

Най-сетне спря до нащърбения вход на забоя и примига на рязката слънчева светлина. Остри болки го жегнаха в кръста, щом се изправи до пълния си ръст за първи път, откакто бе станал от нара си тази сутрин. Пот се стичаше от него въпреки ледената захапка на въздуха, смесена с прах и мръсотия и рукнала надолу по голите му гърди. Усещаше как мускулите му бавно се стягат от студа и сякаш просто светлината и чистият хаплив въздух можеха да го прочистят, да изстържат кожа, плът, кост и навътре, чак до самата му душа, и с това да донесат чудото на възвръщането, на изкуплението. По дирите на тази мисъл дойде насмешливата подигравка.

Други миньори викаха, някои пееха, тичаха като деца по запрашената от сняг земя. Чу думата „свобода“ и се вслуша в смеха, който щеше да накара нормален човек да се свие от страх. Но Варет погледна към затворническите надзиратели за истината за този ден. Те все още стояха около огромната яма, приютила двора на миньорския лагер. Много от тях, вече с абаносова кожа, стояха подпрени на копията си — мрачни силуети на линията на хоризонта от всички страни. В южния край, в края на рампата, която се изкачваше до барикадираната вишка и казармените постройки, железните порти бяха затворени.

Не само той остана смълчан и загледан. Не беше сам в нарастващия си скептицизъм.

Никой не освобождава затворници, освен ако гражданска война не е съборила всякаква власт; или ако не е обявена амнистия, с нов владетел на Трона на Мрака. Но на виковете им липсваха някои специфични подробности.

— Трябва да ни освободят! Още днес! Не сме вече затворници!

— Ще има справедливост най-сетне!

Това последното беше нелепо. На всеки миньор в този лагер мястото му беше тук. Бяха извършили престъпления, ужасни престъпления. Бяха, по думите на съдията, нарушили своя договор с гражданското общество. С по-прости думи, всички те до един бяха убийци, или нещо дори по-лошо.

Пазачите си стояха по местата. Обществото, изглежда, все още не бе готово да приеме радушно затворниците. Истерията на мига бързо заглъхваше, след като и други най-сетне забелязваха стражите на обичайните им позиции и залостената порта с настръхналите ѝ железни зъбци. Въодушевлението рухна. Заръмжаха гласове, след това заругаха.

Варет погледна към лагера на жените. Застъпващите нощната смяна се тътреха от килиите, размъкнати, и се трупаха на малки групи. Никакви стражи не стояха между тях и мъжете. Можеше да долови набъбващия им страх.

„Всички животни, пуснати накуп. Дори този студ не може да потуши зверските страсти. Скоро ще дойде белята.“

Съжали, че беше оставил кирката си, огледа се и видя лопата до една количка за извозване на руда — нарушение на правилата, по-стъписващо от всичко останало днес. Отиде и я взе, а след това, сякаш не можеше да спре онова, което бе започнал, бавно тръгна към жените.

Варет беше висок, а деветте му години в шахтите като пръв каменотрошач бяха разширили раменете му и удебелили врата му. Тялото му вече беше с неестествени пропорции, мишците и торсът му — твърде широки за бедрата и краката му. Извивките и натяганията на пренатоварените му мускули бяха разтеглили раменните му плешки, като в същото време бяха присвили горната част на гръдния му кош, придавайки му леко изгърбен вид. Костите на краката му се бяха огънали, но не толкова много, колкото при много други миньори. В края на смяната, щом се нахранеше, лягаше на нара си, където бе завързал колани за желязната рамка — затягаше ги около себе си, за да изпънат краката му. А единственият мъж, комуто се доверяваше, Ребъл, идваше при него и стягаше каишите през гърдите и раменете му, за да станат плоски. Болката от тези усилия живееше с него всяка нощ, но изтощението си казваше думата и той заспиваше въпреки нея.

С нещо студено, стиснало вътрешностите му, си запробива път през тълпата, като избутваше настрана онези, които не бяха видели приближаването му. Други просто се отдръпваха от пътя му. Мръщеха му се неразбиращо лица, очи се присвиваха, щом видеха лопатата в ръцете му.

Минал беше през по-голямата част от гъмжилото, когато някакъв мъж отпред внезапно се изсмя и извика:

— Котенцата са се събудили, приятели! Вижте, че няма какво да ни спре… мисля, че това е свободата, която сме си спечелили!

Варет стигна до него точно когато понечи да тръгне към жените.

Замахна с лопатата, разби черепа му от едната страна и му прекърши врата. Звукът беше толкова стъписващ, че мъжете наблизо занемяха. Тялото падна, потръпна, кръв и нещо като вода рукнаха около счупената глава. Варет зяпна трупа, изпълнен с обичайната смесица от погнуса и възхита. Лопатата беше почти безтегловна в ръцете му.

След това нещо го отдръпна, накара го да продължи напред, да заеме мястото си в празнината между мъжете и жените. Когато се обърна срещу братята си от ямата, вдигнал лопатата на рамо, видя Ребъл да излиза от гъмжилото — носеше кирка. Следващият, който се появи, също въоръжен с лопата, беше Листар. Листар беше кротък и свенлив, престъплението му беше цял живот насилие над жена му, завършило с удушаването ѝ. Но оставаха въпроси дали връвта е била в неговите ръце. Въпроси, също така, по обвинението в насилие. Но Листар нищо не искаше да каже, нито дори да пледира за невинност. Варет така и не можеше да е сигурен в него, но ето, че беше тук, готов да даде живота си за беззащитните жени.

Ребъл беше висок и жилав. Не беше рязал косата и брадата си, откакто бе дошъл в мината, преди седем години. Тъмните му очи лъщяха сред черно настръхнало гнездо от косми и показваха на всеки, че нервите му са изпънати до крайност. Развихреше ли се, не знаеше как да спре яростта си. Беше убил четирима мъже, един от които вероятно го беше обидил. Другите трима се бяха опитали да се намесят.

Никой друг не дойде при Варет и той видя как няколко души намериха своите кирки и лопати, а след това се запровираха напред. Един посочи с лопатата си към Варет.

— Ганц така и не те видя, че идваш. Страхливецът удря пак. Ребъл, Листар, вижте го тоя, дето държи центъра ви, и когато стигна до него, гледайте как ще побегне!

Варет си замълча, но дори и той усети как мигът им на храбро рицарство бързо заглъхна. Нито Ребъл, нито Листар можеха да разчитат на него и току-що го бяха разбрали. Той се обърна към Ребъл и каза тихо:

— Разбийте бараката на жените. Нека да се въоръжат.

Усмивката на Ребъл беше хладна.

— А ти какво ще направиш, Варет? Ще ги задържиш тук?

— Той не знам, но аз — да — каза Листар. — Това е ден на справедливост. Ще се опълча и да се свършва. — Погледна Варет. — Знам, че мразеше Ганц. Устата му винаги го вкарваше в беля. Но това заставане тук, Варет? Не ти е присъщо.

Листар говореше истината, а Варет нямаше какво да отвърне.

Приятелят на Ганц се приближаваше, другарите му го следваха.

Варет се беше надявал между мъжете да избухнат някои стари вражди. Взривове насилие, които да ги разсеят — актове на мъст, като неговото налитане на Ганц. Но беше привлякъл общото им внимание. Грешка, която вероятно щеше да го убие. „Кирка между плешките ми.

Докато бягам.“

Ребъл погледна Листар с любопитство и тръгна.

Приятелят на Ганц се изсмя.

— Храбрият строй се разби!

Зноят се надигаше във Варет въпреки студа, стар, познат огън. Заливаше и поглъщаше вътрешностите му. Усещаше как пари лицето му и знаеше, че е срам. Сърцето му затуптя по-бързо и слабост завладя краката му.

Силен пукот стъписа всички, а след това зад Варет се чу изскърцването на вратата на бараката.

— Мамка му! — изруга някой. — Закъсняхме. Варет, ти ще платиш за това. Посечи го, Мерек. Хубава игра ще е гонитбата, ха!

Неколцина мъже се изсмяха.

Варет се обърна към Листар.

— Не е днес, значи. Твоята справедливост.

Листар сви рамене и се дръпна назад.

— Друг ще е тогаз. По-добре бягай.

Мерек настъпи към Варет.

— Убил си достатъчно хора в гръб. През всичките тези години. Сега стой мирно, заек.

И вдигна лопатата.

Варет се напрегна, ужас се надигна от стомаха му и го стисна за гърлото. Приготви се да хвърли лопатата и да драсне.

Последва глухо изтупване, Мерек изведнъж спря и зяпна стрелата, забила се дълбоко в гърдите му.

Някой извика.

Мерек се свлече на земята, неверието на лицето му отстъпи на болката.

Пазачите вече се спускаха от ръба на котловината, а на рампата при вишката стояха десетина войници и откъм тях долетя тънък, стенещ звук.

Варет познаваше този звук. Познаваше го добре. Потръпна и пусна лопатата.

— Това беше безчестно — каза Селтин Ригандас и изгледа с гняв Галар Барас. — С това ли мерзко убийство, с ловна стрела при това, трябва да видим прераждането на Легиона Хуст?

„Безчестие. Ето, това е дума. Суха като прахан, една малка искра само ѝ трябва, за да пламне, да се разгори ярко, да забушува жарко. Безчестие. Колът, който ни държи всички приковани към земята, и виж ни сега. Ти, Хун Раал, с твоето отровно вино, и аз, тук, гърчещи се на място.“ Галар Барас смъкна ръкавиците си и ги сгъна грижливо, преди да ги затъкне зад колана на меча си.

— Интендант. Дори честта трябва понякога да отстъпи на навременната реакция.

Отвращението, изписано на лицето на Селтин, не се промени.

— Навременна? Твърде дълго изчакахте, преди да се намесите.

Галар Барас извърна очи към небето, пренебрегвайки интенданта на легиона. Мразовитата зимна синева не бе нарушена от нито един облак, от което сводът изглеждаше още по-далечен. „Както ние виждаме небесата, смутени от всичко, което правим тук. Все едно — тези драми са по-малки, отколкото ги чувстват те.“ Обърна се към надзирателя на минната яма.

— Кажете ми за онези тримата.

Старият мъж поклати глава.

— Ако искате да ги отличите в името на благоприличието, желанието ви е неуместно. Не, обречено беше от самото начало, капитане. Нито един там долу не е достоен за великодушието на лорд Хенаралд. Вкарани са тук с основание, до един.

Галар Барас въздъхна. Изтърпял беше същите думи, същите мрачни наблюдения от надзирателите на последните две затворнически мини.

— Угодете ми тогава и говорете за тримата, които решиха да защитят жените.

Надзирателят помълча дълго. Бореше се с нещо като неохота, сякаш в подробностите, които щеше да изложи, надеждата щеше да умре многократно. Галар за миг изпита съчувствие към него, но не достатъчно, за да го разубеди от задачата му тук. Канеше се да вложи желязо в заповедта, когато надзирателят най-сетне заговори:

— Дългият като върлина, който показа съобразителност да разбие бараката и с това да даде възможност на жените да се въоръжат, се казва Ребъл.

— Продължете.

— Достатъчно храбър, предполагам. Но, капитане, Ребъл е роб на безумна ярост. Минава покрай трап и е известен с това, че ще скочи в него при най-малкия намек за неуважение.

„Безчестие, отново. Единственият език, който ни остана, изглежда, тук, в Куралд Галайн.“

— Ребъл, значи. Следващият?

— Листар, от другата страна, беше насилник за слабаците, а там долу слабаците отдавна са мъртви. Неговата позиция ме изненада, признавам. Беше обвинен по иск, заведен от фамилията на убитата му жена. Обвинен, съден и осъден. Никой не опроверга свидетелството, най-малко Листар.

— Признал е вината си?

— Нищо не каза и по този въпрос продължава да мълчи до ден-днешен. — Надзирателят се поколеба, след което добави: — Гузната съвест връзва езика му според мен. Капитане, не си въобразявайте някаква тайна добродетел в мълчанието на Листар. Не търсете нещо, достойно за изкупление — не и тук, не и сред мъжете и жените долу.

— Сега за оногова, с широките рамене.

— Най-лошият от цялата пасмина — отвърна намръщено надзирателят. Помълча, после добави: — Войник на Легиона, освидетелстван като страхливец, в сражение.

— На Легиона? — попита Галар Барас. — Сериозно?

Надзирателят се намръщи.

— Не го ли познахте? Помислих, че просто си играете с мен. Той е Варет, бивш Хуст.

Галар Барас погледна отново долу в котловината. В първия миг не можа да види Варет. След това го засече, седнал на ръба на едно корито за поене на волове, с ръце, отпуснати на бедрата, и загледан към лагера, където пазачите избутваха мъжете на една страна и жените на другата. Въпреки всичките кирки и лопати в ръцете на затворниците, никой не беше толкова глупав да се опълчи на въоръжени стражи.

— Променил се е — каза капитанът.

— Не — отвърна надзирателят. — Не е.

„Изкупление… ах, надзирателю, но какво друго мога да предложа? Каква друга стойност, освен мизерна свобода, за тези глупаци, които така са съсипали живота си? Вкусът на тази дума не би трябвало да е толкова горчив. Това желание не би трябвало да проправя такива мръсни пътеки между каквото е било и каквото предстои.“

Мисълта се зарея в ума му като знаме, вдигнато високо срещу враг на другата страна на долината. „Но и безчестието има своето знаме, своя зацапан флаг на контраобвинението. Врагове ли са те дори? Но погледни която и да е гражданска война и виж двамата противници, настъпващи в марш, упорити в избрания си път към избраното си бъдеще. За да се сблъскат на бойното поле, те трябва първо да се сблъскат в умовете си. Аргументи за праведност ще доведат всички ни, накрая, до болезнената нужда за изкупление.

И все пак на тези затворници, на тези престъпници, мога да предложа само да повървят обратно по пътеката, която всеки от тях е оставил зад себе си, разплитане на деяния, разнищване на съдби.“

Тази цел, тук, изискваше човек да помисли сериозно. Но той знаеше, че не може да прояви никакво съмнение. Моментът не беше сега. Компанията бе съвсем неподходяща.

— Сержант, вземи двама души, слезте долу и приберете Листар, Ребъл и Варет.

— Варет ли, сър?

— Варет — каза Галар Барас. — Надзирател, ако бъдете така добър, бих искал да използвам кабинета ви в порталната кула.

Мъжът сви рамене.

— Кабинетът ми. Нямам кабинет. На моята възраст, капитане, бъдещето се стеснява до един-единствен път, губещ се в незримото. Човек върви, поглежда сгъстяващите се мъгли, но никоя смъртна сила на воля или желание не може да спре тези мудно тътрещи се стъпки.

— Лорд Хенаралд няма да ви изостави.

— И аз ли трябва да надяна плачеща броня на мъртъв войник? Да надигна виещ меч? Не е моят път, капитане.

— Сигурен съм, че ще бъдете свободен да изберете от много назначения.

— Те биха ме убили с най-голяма охота, знаете го — каза надзирателят и кимна към затворниците долу. — Хиляда пъти. От толкова време съм лицето на тяхната вина — и те ще го презират до сетния си миг.

— Така е. Не съм толкова глупав да си мисля друго. Но, сър, в това да си войник на Хуст има нещо повече от просто оръжията и бронята.

— Те няма да се бият за владението.

— С това съм съгласен — каза Селтин Ригандас и скръсти ръце.

— Ако двамата сте прави — каза Галар, — то вие, надзирателю, скоро ще се върнете тук. Както и онези мъже и жени долу. А вие, интенданте, можете да се върнете при складовете си с материала, за който никой няма да претендира.

Смехът на Селтин беше глух и леко пресилен.

— Описвате чиновническия рай, капитане.

След малко надзирателят изсумтя:

— Наистина голяма радост има в това назначение.

Галар Барас се усмихна насила и отпусна ръка на рамото му.

— За това, което предстои, кое бихте предпочели, вашата задача или моята?

Надзирателят поклати глава.

— Капитане, отстъпвам ви кабинета си.

Когато тримата войници на Хуст се приближиха, Варет се изправи. Видя, че вече са подбрали Листар и Ребъл и че никой от двамата не изглежда зарадван. В доказателство на слуховете войниците Хуст сега носеха плочеста броня от същото боядисано черно желязо като оръжията в ножниците им, а когато се приближиха още, стенещите звуци преминаха в нещо като бърборене, сякаш се трупаше тълпа. Стори му се, че чу смях.

— Ела с нас — каза сержантът.

— Предпочитам шахтите долу — каза Варет. — Помолете капитана си да направи този ден като всеки друг. За мен. Все още има руда, която да се изкопае от скалата.

Сержантът трябваше да положи голямо усилие, за да не издаде отвращението си. Беше млад, но не толкова млад, за да не изпита презрение.

— Тази яма е затворена. Спести си думите за капитана.

Махна с ръка и тръгна. Двамата войници се приближиха и бутнаха Варет напред. Той закрачи с Ребъл и Листар.

— Що за игра е това? — попита Ребъл. — Ако идват за теб, мога да го разбера. Чудно е, че не са те екзекутирали на бойното поле. Но какво искат от нас?

Варет имаше свои идеи за това. Ако тези идеи кръжаха около истината, то мястото му със сигурност не беше в компанията на другите двама затворници.

— Мечът ми им се опълчи.

— Какво?

— На полето — каза Варет. — Когато посегнаха да ме обезоръжат, преди да ме екзекутират. Мечът ми се опита да ги избие.

— Значи е вярно — каза Листар. — Оръжията живеят.

— Накрая — каза Варет — се съгласих да им го предам. Междувременно командирът беше пристигнал и ме пратиха при нея във вериги. Беше пияна от… от победа — добави.

— Сметнала е, че мините са милост? — попита удивено Ребъл.

— Не. Може би. Не можах да отгатна мислите ѝ.

Знаеше, че войниците слушат този разговор, но никой от двамата не предложи коментар.

Стигнаха до рампата и започнаха изкачването. Капитанът беше оставил малък отряд войници на Хуст на пост там, а надзирателят стоеше настрана, като забравен. Варет го погледна в очите и той поклати глава.

„Ще бъда ли екзекутиран? И тримата сме осъдени, но по различни причини. Тяхната мисля, че разбирам. Моята? Е, девет години е дълга отсрочка, по всякакви разумни стандарти.“

Усещаше как страхът му се връща, познат като вероломен приятел. Шепнеше закъснелите си предупреждения, подклаждаше въображението му. Надсмиваше се на глупостта му.

„Трябваше да пренебрегна беззащитните жени. Трябваше да оставя този проклет капитан на Хуст да види какво сме всъщност всички ние. Но Ганц плюеше по мен в шахтата. Не забравям такива неща.“

Минаха през портата. От едната страна на стражевата постройка, зад заострените като бръснач решетки, имаше врата, отворена. Сержантът ги спря.

— Капитанът желае да говори с всеки от вас, един по един. — Посочи Листар. — Ти пръв.

— Някаква причина за това? — изръмжа Ребъл.

— Не — отвърна сержантът, преди да придружи Листар в коридора зад вратата.

Останалите двама войници се отдръпнаха настрани и поведоха приглушен разговор, като от време на време поглеждаха към Варет. Чак сега той забеляза, че единият от тях — жената — носи ловен лък на гърба си. „Последната целувка на Мерек.“

— Твърде много приятели имаш — промърмори Ребъл, докато дърпаше ставите на пръстите си и всяка от тях изпукваше. Правеше го в определен ред, част от навика, който се опълчваше на усилията на Варет да си го обясни, и той отново преглътна любопитството си. Доколкото знаеше, това беше тайният код за сдържаността на приятеля му, доста крехък при това.

— Преди теб имах само един — отвърна той.

Ребъл го погледна с тъмните си полубезумни очи.

— Мечът ли?

— Позна.

— Но така и не ме видя като метал за изповедите си.

— Бих казал, че може би съм научил урока си.

Ребъл изсумтя и кимна.

— Аз имам много приятели. Разбира се, как не. По-добре мой приятел, отколкото мой враг, нали?

— Съжалявам за труповете, проснати по дирята на гнева ти, Ребъл. Но когато този гняв е окован, ти си доблестен мъж.

— Мислиш ли? Съмнявам се в стойността на тази доблест, Варет. Може би точно затова сме приятели.

— Ще понеса тази рана — каза след малко Варет. — Твоят гняв, в края на краищата, ме опази, когато бях вързан за нара.

— Ако беше вързан по очи, дори това нямаше да е достатъчно.

— Изнасилвачите не живеят дълго в ямата.

— Изнасилените също.

— Значи — каза Варет — имаме код.

— На честта? Може би, ако поставиш въпроса така. Кажи ми, нужен ли е ум, за да бъдеш страхливец?

— Така мисля.

— И аз така мисля.

Сержантът се появи с Листар. Миньорът изглеждаше объркан и не искаше да погледне приятелите си. В стойката му имаше нещо, което нашепваше за поражение.

Сержантът махна на един от чакащите войници и каза:

— Отведи го при фургоните. — После посочи Ребъл. — Сега ти.

— Ако някой от вас ми поиска да си отрежа косата — каза Ребъл и се изправи от стената, на която се беше облегнал, — ще го убия.

— Ела с мен.

Варет остана сам. Погледна през рамо и видя, че жената го гледа съсредоточено. След малко му обърна гръб.

„Правилно. Ти спаси живота ми. Какво изпитваш?

Все едно. Мерек получи каквото заслужаваше. Бияч. Празнословец. Всичките жени, които е имал, всичките съпрузи, на които е сложил рога, до онзи, който го е сгащил и е станала белята с ножа в гърба. Ха, аз ли съм страхливец, Мерек?“

Огледа жената, извивката на гърба ѝ, както бе отпуснала тежестта си на единия крак, бедрото — извито настрани. Беше впила поглед на юг, над накъсания пейзаж, осеян с ровини от изтръгнати дървета. Бронята ѝ сякаш се разливаше на вълни, сама. От време на време прибраният в ножницата меч на хълбока ѝ трепваше, все едно чукнат от коляното ѝ… но тя не беше помръднала.

Хуст. Малцина бяха останали. Историята бе стигнала до ушите му в приглушени тонове — дори за свирепите убийци в ямата имаше нещо мръсно в отравянето на почти три хиляди мъже и жени. Но гражданската война, изглежда, изключваше всички понятия за престъпност, а кой между победителите — стоящи до Хун Раал — щеше дори да помисли за възстановяване на справедливостта? Удари бяха нанесени, каузата бе сигурна и вярна — връхлитащ от отворен шлюз порой, който да отмие полепналото по ръцете, зацапалото ботушите. Първите думи на триумфиращите винаги бяха за гледане към бъдещето, за възстановяване на носталгичната илюзия за ред, за каквато там се бяха борили. За такива същества бъдещето беше двусмислена игра на преосмисляне на миналото. Място, където лъжите могат да процъфтят — и Варет го знаеше добре.

Вече беше премръзнал, след като бе оставил ризата си в шахтата, далече долу под земята. Държеше гърба си изправен с помощта на стената зад себе си, въпреки че гръбнакът го болеше от усилието. Но студът бързо проникваше в мускулите му и предлагаше поне някакво облекчение.

Един страхливец гледа на съжалението като на изгубена любов, като нещо използвано настървено и бързо, само за да омръзне скоро, да се разпадне във взаимно отвращение. Тези съжаления след това умират от глад. Но труповете им осейват света, всички само на ръка разстояние. Понякога, подтикнат от нужда, Варет вдигаше някой от тях и се мъчеше да му вдъхне живот отново. Но всеки труп може да бъде подбутван насам и натам, да му се придават жестове, наподобяващи тези на живите. Едно дете би разбрало това съвсем лесно и би го сметнало за игра. Игрите, които играят възрастните обаче, съществуват в свят на вечно променящи се правила. Съжаленията са фигурите, бягството — наградата на страхливеца, и всеки път победата се оказва провал.

Живееше в свят на обърканост и нито светът, нито объркването изобщо се махаха. „Аз съм роб на живеенето и нищо не може да се направи за това. Капитанът не е глупак, ще го разбере. Достатъчно е разумен, щом е преживял Отравянето. Един от много малкото, ако слуховете са верни.“

Ако беше останал скрит между тях, сега щеше да е мъртъв.

„Но страхливецът винаги намира начин да остане жив. Това е единствената ни дарба.“

Чуха се стъпки. Водеха Ребъл. Той погледна Варет и каза:

— Половината игра е с нас. Съжалявам другата половина.

— Жените?

Ребъл кимна.

Сержантът нареди на последния войник да заведе Ребъл до фургоните извън лагера. Преди да се отдалечат, Ребъл се обърна и извика:

— Капитанът си е загубил ума, Варет! Просто да го знаеш!

Намръщен, сержантът махна на Варет да го последва.

— Не оспорваш мнението му — каза Варет, докато вървяха към кабинета.

Без да отвърне, сержантът отвори вратата и го подкани да влезе.

— Сам? — попита Варет.

— Капитанът нареди така — отвърна сержантът. — Това е в правото му. Влизай, Варет.

Но миньорът се поколеба и го изгледа с присвити очи.

— Не се ли познавахме някога?

— Не, но всички знаят кой си. Единственото петно срам върху легиона Хуст.

От кабинета капитанът подвикна:

— Стига, сержант. Изчакай навън.

— Да, сър — отвърна сержантът.

„Ако срамът беше единственото петно, можехме да се измъкнем с мечове. И война. И наказание, впрочем. Можехме да се опазим срещу престъплението да се провалиш и да изпитаме само жалост — като Ребъл — за падналите.“

Варет влезе в кабинета на надзирателя. Видя обиталище на чиновник, което правеше някак жалка омразата, натрупана у затворниците към надзирателя. После погледна мъжа, седнал зад бюрото. Нужен му беше миг, докато прониже абаносовата кожа и види чертите на лицето. Галар Барас.

Капитанът изглеждаше разсеян, може би дори раздразнен. Махна с ръка, обхващайки кабинета.

— Не е много по-различен от моя. Е, онзи, който имах в Карканас. Едва ли е нужно да казвам, приликата вгорчи настроението ми.

Варет запази мълчание.

Галар Барас въздъхна и продължи:

— Ребъл твърди, че идеята била негова. Да разбие вратата на бараката. Но видях, че му заговори миг преди това. Мисля, че е твоя идея, Варет.

— А тази разлика важна ли е, сър?

— Да. Тъй че ми кажи истината.

— Идеята беше на Ребъл, сър. Както ви е казал.

Капитанът бавно се отпусна в стола си.

— Разбирам, че искаш да се върнеш в ямата. Сам ли ще работиш?

— Не можете да вземете тези мъже и жени за Хуст, сър. Не можете.

— Така ми казват всички непрекъснато.

— Това по заповед на командир Торас Редоун ли е, сър? Вие ни видяхте. Върнете се и ѝ кажете, че е грешка.

— Заповедите на командира не са твоя грижа, Варет. Точно сега аз съм единствената ти грижа.

— Не ме екзекутирайте, сър. Девет години минаха, проклет да сте!

Галар Барас примига.

— Тази идея изобщо не ми беше хрумвала, Варет. Добре де, ти се обърна и избяга. Вероятно имаше свои основания, но това беше отдавна.

— Нищо не се е променило, сър.

— Ти застана между мъжете и жените там долу. Беше първият, който го направи. Гледах за водачи. Естествени водачи. Хора с чест.

Варет се изсмя. Твърд, горчив смях.

— И изпъкнах начело! О, горкият вие.

— Поне можем да споделим огорчението — усмихна се Галар Барас.

— Невъзможно е, сър. И не само с мен. Нравът на Ребъл…

— Да, всичко знам за това. А Листар е удушил жена си.

— Дори и да не го е направил, сър, гузен е за нещо, и каквото и да е то, готов е да нагази в смъртта при първия шанс.

— Тогава ми помогни.

— Сър?

Галар Барас се наведе напред.

— Ние сме в гражданска война! Най-мощната армия на Майка Тъма лежи заровена под могили пръст на левга южно оттук! А сега получихме вест за битка — разбиването на Стражите. В този момент единствените сили, стоящи между Карканас и Урусандер, са Домашните мечове на Големите домове.

— Тогава капитулирайте, сър.

Капитанът поклати глава.

— Не аз го решавам, Варет. Заповядано ми е да попълня Хуст. Тела ми трябват.

— И сте отчаян — каза Варет. — Разбирам.

— Съмнявам се.

— Разбирам достатъчно добре, сър. Върнете се при командира…

— Тази заповед идва от лорд Силхас Руин.

— Няма право! — сопна се Варет. — Торас Редоун…

— Лежи обезоръжена и в пиянски ступор в една заключена стая.

След миг мълчание Варет каза:

— Тя беше пияна, когато ме пощади.

— Знам.

— Нима? Как? Тя беше сама в командната палатка.

— Тя ми каза.

Варет замълча.

— Трябват ми офицери — каза Галар Барас.

— Повишете всеки войник Хуст, който ви е останал, сър.

— Ще го направя, но не са достатъчно.

— Ще изковете кошмар. Мечовете Хуст ще се извиват в ръцете на убийците от тази яма.

Галар Барас го изгледа мрачно.

— Аз бих го казал обратно, Варет.

— Вярвате във всичко това? Бездната да ни вземе! Капитане, знам границите на тези оръжия… може би повече от всеки от вас, и ви казвам: това не стига.

— Твоят меч не успя да те направи храбър.

— Молеше се в ръката ми, проклет да сте! И все пак побягнах!

— Виждам само един изход от това, Варет. Назначавам те в моя персонал.

— Вие наистина сте луд, сър.

— Значи се вписвам добре в настоящето, лейтенант.

— Лейтенант? Готов сте да повишите един страхливец? Сър, сержантите ще ви обърнат гръб. Колкото до колегите ми лейтенанти и вашите колеги капитани, те ще…

— Аз съм последният капитан, освен един — прекъсна го Галар Барас. — А той не е в състояние да поеме командване. Имаше още двама, след Отравянето. И двамата се самоубиха.

— Ще ви трябват повече.

— Ще се тревожа за това, като му дойде времето. Колкото до вашите колеги лейтенанти, те ще получават заповедите си от мен, както се очаква. О, не съм толкова глупав да си въобразя, че ти предстои нещо друго освен самотно бъдеще, но, Варет, ти ще си моят мост към тези затворници. От теб, към Ребъл и Листар, и които там жени мога да издигна в ранговете… колкото до това, можеш ли да ми дадеш няколко имена?

— Само по репутация — отвърна Варет, а в ума си вече виждаше добре бъдещето, което му предлагаше капитанът. „В неговия персонал, навъртащ се покрай командната палатка, далече от битката.“ Образът се надигна като остров сред море от объркване и страх. „Мога да понеса презрението. Живял съм със собственото си достатъчно дълго.“ — Държаха ни напълно разделени и едва се виждахме едни други. Имаше ги „мацките“, нощната смяна в шахтите.

— Знам, Варет. Не е първата яма, която съм опразвал. Ще взема тези имена, лейтенант.

— Когато казах „репутация“, нямах предвид в добрия смисъл.

— Точно сега разликата е без значение.

Варет го изгледа отгоре.

— Мисля, сър, че ще загубим тази гражданска война.

— Задръж това мнение за себе си.

— Както заповядате.

— Сега имената, лейтенант.

Миризмата на изгоряла гора пълзеше навътре през всяка пора. Вонята се просмукваше през кожата и плътта под нея. Таеше се в косата на човек, в брадата му, като закана за огън. Мърсеше дрехите и вкуса на храна и вода. Глиф крачеше през купища пепел, покрай почернели дънери и кости на нападали дървета с овъглените им корени, щръкнали голи в затаения въздух. Лицето му бе покрито с парцал, само зачервените му очи оставаха открити. Носеше кожата на сърна, обърната наопаки, в жалко усилие да се прикрие, тъй като вътрешната страна на сърнешката кожа беше светлосива. Беше натъркал шепи пепел в черната си коса.

Много надалече можеше да види вече в тази гора. В минали зими беше имало достатъчно вечнозелена растителност, която да предложи места за криене, да затули полезрението, да позволи на един ловец да се движи невидим, стига да се постарае.

Сред Отрицателите[2] мъжете бяха тези, които ловуваха. Тази традиция беше по-стара от самата гора. А Големият лов, през пролетта и отново в края на лятото, когато тръгваха всички мъже, понесли лъкове и къси копия, проправяйки си път през гората натам, където стадата все още минаваха в сезонната си миграция, вече далече на север… тези неща бяха незапомнено стари.

Традициите умираха. А онези, които здраво се придържаха към тях, които ругаеха, изпълнени с омраза, докато скъпите на сърцето им порядки биваха изтръгвани от ръцете им, те живееха в свят на сънища, където нищо не се променяше. Предсказуем свят, който нищо не знаеше за страховете, пред които всеки смъртен трябва да се изправи. Спомни си за езерото и семействата, които живееха на брега му. Във всичките им спомени, стигащи назад чак до самото начало, те ловяха риба в това езеро. Използваха копия в плитчините по време на размножителния сезон. Използваха мрежи и бентове на потоците, които захранваха езерото. А за съществата, които пълзяха по дъното на езерото, поставяха капани. Това беше тяхната традиция, начинът им на живот, и те бяха познати на всички като народа, ловящ риба в езерото.

Дойде една пролет, когато от онова място не излязоха жени да търсят мъже сред други народи. А онези жени от другите народи, които решили да идат до домовете на народа, който ловеше риба в езерото, онези жени отишли и заварили пусти биваци и студени огнища, с колиби, нападали под тежестта на зимните снегове. Намерили мрежи, гниещи по скелетата, където били навесени да съхнат. Намерили неупотребени риболовни копия сред високите купчини рибешка кост и натрошени черупки от миди. Намерили всичко това, но никъде не могли да намерят народа, който ловеше риба в езерото.

Една млада жена погледнала самотния остров в езерото, гърбица от мъх и камък, на която последното дърво отдавна било отсечено. Взела едно кану и се отправила към острова.

Там намерила народа, който ловеше риба в езерото. Накълвани от врани и съсухрени от зимата. Кожата им почерняла от слънцето като ивици риба, окачени над димящия огън за сушене. Децата, които намерила, били изядени, всяка кост оглозгана и костите след това сварени, тъй че вече били леки като сухи клонки.

А в езерото не била останала никаква риба. Никакви миди и никакви раци. Водите били бистри и празни. Когато загребала обратно през него, виждала долу безжизнено дъно от сива тиня.

Традицията не е нещо достойно за преклонение. Традицията е последният бастион на глупците. Бяха ли видели рибарите съдбовния си край? Бяха ли проумели своята орис? Глиф вярваше, че отговорът и на двата въпроса, сред тези, които все още работеха по водите, е „да“. Но старите по брега все още дърдореха за огромния улов в стари времена, когато десетките хиляди изкормени риби висели накачени за сушене и пушекът от огньовете се носел ниско и гъсто над водата, скривайки далечните езерни брегове. Скривайки острова дори. И, о, как всички ставали дебели и мързеливи в седмиците след това. Има риба в езерото, казвали старците. Винаги е имало риба в езерото. Винаги ще има риба в езерото.

А вещицата хвърляла рибешки гръбнаци на заравнената пепел и разгадавала в очертаните фигури скришните места на тази риба. Но го била правила и предния сезон, и преди него, и вече не оставали скришни места.

Старите спрели да разказват историите си. Седели смълчани, с празни кореми, костите на сбръчканите им лица ставали остри и изпъкнали. Плюели негодни за нищо зъби. Пръстите им кървели и над отходните ями се носела мръсна воня. Ставали все по-немощни, а после заспивали, втурвали се в далечните сънища за прежните дни, от които никой никога не се завръща.

Човек не може да яде традиция. Не може да дебелее от нея.

Вещицата била прокудена заради провала си. Всички мрежи били навързани на едно, в една, която да проснат над половината езеро, от тинестото дъно до повърхността. Само няколко видри се оплели в нея и няколко хранещи се с риба птици, защото повечето от тях също се били махнали. Или били измрели. Всяко кану било избутано във водата, за да дърпа мрежата през водите. Обкръжили острова, бавен кръг покрай окастрената му от дървета могила, а когато най-сетне се върнали в лагера, всички си плюли на ръцете да издърпат мрежата.

Било по-лесно, отколкото трябвало да е.

Традицията е големият убиец. Вкопчва се в своето доказателство и се дави в собствената си мрежа, от която нищо никога не се измъква…

Глиф и другите мъже напуснаха лагерите си, когато листата станаха кафяви. Поеха на север, към пустеещите земи да търсят последните, смаляващи се стада, летували в гората. Носеха лъкове и къси копия. Събраха се на ловни групи да търсят следи от копита, а нощем си разправяха истории за стари ловувания, за стотици животни, избити там, където стадата преброждаха студените реки. Говореха за вълците, които ги съпровождаха и ставаха техни другари в избиването. Вълци, които до един бяха опознали на външност — а със сигурност същото беше и с вълците — и като на стари приятели, им бяха дали имена. Кривоокия. Среброгривия. Счупения зъб.

А докато огньовете гаснеха и тъмнината се сгъстяваше със стенещия вятър, ловците се мъчеха да отгатнат имената, които вълците бяха дали на всекиго от тях.

Пръдлив вятър. Краставия. Никаквеца. Чвора.

Смях хапеше студа от въздуха в онези нощи.

Напластяването на спомени градеше високите стени на традицията, докато мястото, оградено от тези стени, се превърнеше в затвор.

Глиф вече разбираше как най-последната традиция, след като всички други са свършили мръсната си работа, е точно тази: затвор. Разказаните истории, спомените, струпани като глина и след това превърнати в нещо твърдо като камък. Точно в това се бяха вкопчили старите от езерото с кървящите си пръсти. Точно в това се бяха вкопчили Глиф и неговите спътници ловци в онези празни нощи, толкова изпълнени с празни думи.

Вървеше през овъглените кости на леса — горчивата пепел на езика му се бе превърнала в нещо като хоросан — и усети, че е започнал да гради собствената си стена. Скромни два-три камъка. Жалка стена. Но щеше да намери още, с които да работи, сигурен беше в това. Съградени от нови спомени. Тези спомени…

Току-що проваленият лов. Жестокият патос на историите, разказвани нощем на голата земя. Безнадеждното търсене на диря от копито. Вълците, които не бяха дошли и не виха на свечеряване.

Дългото връщане към леса, гладни и смълчани от срам. Димът на юг над дърветата. Внезапното разпръсване на групите, когато членове на семейства се събираха и след това забързваха към биваците на близките си. Блуждаенето между избитите. Мъртвата жена, мъртвата сестра, успяла да се измъкне наполовина от горящата си колиба, преди мечът да я посече в гърба. Мъртвият син с отсечената глава.

Отчаяното пътуване до манастирите на Йедан и Янис. Умоляването на жреците и жриците вътре. Жестоката предложена сделка.

„Доведете ни децата си.“

Ловците заридаха. Завикаха. „Какви деца?“

В онзи ден Глиф прие за себе си името, което им бяха дали хората от селата и града. Вече беше Отрицател. „Отрицател. Отрицател на живот. Отрицател на истина. Отрицател на вяра.“

Беше се смрачило, когато най-сетне намери бивака на войниците от Легиона, които бе проследил. Бяха трима, от пасмината на Урусандер, пътуваха на изток към Нерет Сор, като мнозина други преди тях. Глиф се промъкна по-близо в тъмното, безопасно извън кръга светлина на огъня от буци суха говежда тор. Все още разполагаше с всичките си стрели, половината с железни върхове. Другите бяха с кремъчни.

Притаи се до един дънер и извади безшумно три стрели, първите две с железни върхове, последната с най-добрия му кремък — дълъг и остър, вързан с жила от сухо черво за пръчката. Нареди ги пред себе си.

Двама мъже и жена. Говореха. Двамата мъже спореха кой да легне пръв с жената тази нощ. Тя се смееше и насъскваше единия срещу другия. Седяха около огъня, под ярките звезди на студената нощ. Докато изчакваше, Глиф заключи, че жената не иска никого от двамата.

Взе първата стрела с железен връх и я намести на тетивата. Надигна оръжието от черния дънер и в същото време изпъна тетивата, докато не опря на долната му устна.

После пусна стрелата.

Мъжът точно срещу него издаде задавен звук и рухна назад.

Приятелят му вдясно от него се изсмя дрезгаво, сякаш мъртвият се шегуваше. Но после жената видя перата, щръкнали от гърлото на издъхващия, и извика.

Глиф вече бе изпънал лъка. Втората желязна стрела затъна дълбоко под лявата гърда на жената. Тя изпъшка и падна настрани.

Вторият мъж издърпа меча си от ножницата и се завъртя, но беше заслепен от светлината на огъня.

Стрелата с кремъчния връх се заби дълбоко в корема му. Той изкрещя и се преви. Пръчката на стрелата се кривна и след трескавото му дращене и дърпане падна на земята. Дългото кремъчно острие остана в корема му.

Глиф се изправи и загледа.

Мъжът се смъкна със стон на колене.

Глиф поклати глава и каза:

— Бягай.

Мъжът надигна рязко глава, лицето му беше сгърчено от ужасна болка.

— Ела тука, шибано говно, за да те посека преди последния си дъх!

— Бягай — повтори Глиф. — Или ще ти набия друга стрела и няма да можеш да вдигнеш меча си. После ще дойда при теб и с ножа си ще ти отрежа кура. После мъдете ти, и ще ги хвърля на хубавия ти огън. И тебе също, и ще погледаме как се печеш бавно.

— Мамка му! — Мъжът изръмжа и се надигна, все още превит на две, а след това се изтътри извън светлината на огъня.

Бавен беше, бягството му беше безцелно. Глиф се задържа на петнайсет крачки зад него, вървеше тихо.

Видя в ума си кремъчното острие на стрелата, забито дълбоко в тялото на мъжа, режеше насам-натам с всяка крачка, която правеше войникът. И си представи болката, бушуващия огън.

Разочароващо скоро войникът се свлече на земята и се присви около раната си.

Глиф се приближи.

Войникът беше пуснал меча си рано в бягството си, не че можеше вече да направи с него каквото и да било. Глиф застана над него и въздъхна.

— Традиция е — каза — стрелата да се използва за зверове. Долно оръжие. Така трябва да мислим за нея. Да свалиш мъж или жена отдалече е присъщо за страхливеца. Но ние, Отрицателите, вече правим нова традиция.

— Върви в Бездната — изпъшка мъжът, стиснал очи.

— Ти също направи няколко свои нови — каза Глиф. — Тъй че всъщност нямаш причина да се оплакваш. Какви нови традиции, питаш? Ловът и избиването на жени и деца. На старци. Изнасилване. Пердашене на малки момчета до смърт. Гледане как една хубава млада жена изгаря наполовина, преди един от вас да прояви последна троха милост и да я прониже в сърцето. Беше ми сестра, все се смееше, все се закачаше. Обичах я повече от живота си. Както жена си. И сина си. Обичах ги всичките, повече от живота си.

Продължи да гледа надолу. И видя, че войникът е мъртъв.

Извади железния си нож, клекна и обърна тялото на гръб. Сряза в плувналия в кръв корем, направи раната от стрелата достатъчно голяма, за да се намести ръката му, а след това, внимателно, бръкна в горещата цепнатина. Кремъчните ръбове бяха остри и не искаше да се пореже. Най-сетне върховете на пръстите му напипаха острието. Беше се забило в черния дроб на мъжа, срязало го беше почти наполовина. Извади го предпазливо, като се молеше да не се е счупило в кост.

Но не, бе цяло, не беше дори нащърбено по ръбовете. Глиф го избърса в пелерината на мъжа.

След това се изправи и тръгна обратно към бивака. Там щеше да има храна, а не беше ял от седмица. Този лов бе отнел цялата му сила и се чувстваше замаян.

Трябваше да прибере стрелите си от другите тела, да провери железните върхове и да намери пръчката, изтръгната от последния.

„Ето го новия ми разказ. Преди края част от рибите бяха напуснали езерото. Тръгнаха нагоре по течението. Когато се върнаха, откриха, че всичките им близки са изчезнали. В гнева си един от тях излезе от водата, остави завинаги своя свят и, благословен от скърбящия дух на езерото, дадоха му се крака и мишци, а люспите му изпадаха, заменени от кожа. Дадоха му се очи, които да могат да виждат в този нов, сух свят. Дадоха му се дробове, които не се давеха, щом се изпълнеха с въздух. Дадоха му се ръце, с които да събира оръжия.

И тогава той тръгна.“

Хората, които ловяха риба на езерото, имаха далечни родственици, там по сухите земи.

Щеше широко да хвърли мрежата си.

И да започне традицията на клане.

Осъзна, че ще му трябва име. Тъй че се нарече Глиф, та да могат други да разчитат истината на неговите деяния, и за да могат другите риби, които излизат на сушата и им се дават мишци, крака и ръце, да тръгнат с него.

И видя пред себе си стена, там на брега, между вода и суша. Раждането на традиция, в място между два свята. „Дойдох от водата, ала вече вървя по брега. А от сушата отвъд ще има потоци кръв и те ще благословят този бряг, и ще направят от него нещо свято.“

Майката на Вренек му каза, че вече е на единайсет. Това изглеждаше доста дълго време за живеене, особено след като повечето от него беше трудно. Все работа, все грижи. Бой с камшика и ритане в пищялките от господарката и всичките други малки неща, които тя правеше, за да го нарани: тези неща като че ли запълваха безбройните дни, в които беше живял.

Изгарянията от огъня бяха оставили гладки лъскави белези на дланите му, нагоре по ръцете, раменете и на лявата му буза, точно под окото. Сигурно имаше още на главата, но косата му общо взето бе пораснала отново. Тези белези бяха като места, където грубото беше изтъркано и само когато слънчевата светлина падаше върху тях, започваха да болят отново. Белегът, където бе промушен, беше по-голям и отне много повече време, докато зарасне.

Не се беше върнал при развалините на Големия дом. Чул беше от майка си, че там имало призраци. Но знаеше, че един ден, призраци или не, ще се върне там. Щеше да обиколи изгорелите развалини. Щеше да си припомни как бе изглеждало всичко преди идването на войниците. Имаше някаква причина да се върне, но все още не знаеше каква е. Идеята за това как застава на почернелите камъни на прага на Големия дом изглеждаше като края на нещо, и този край беше правилен, някак си.

Струваше си да си напомни, реши той, че цели светове могат да умрат. Не по-различно от хората. Хората, които умираха, оставяха кости. Световете оставяха развалини.

Беше спасил едно момиче в онова имение, момиче, което бе обичал, но тя вече си бе отишла. Върнала се беше при семейството си, предполагаше, но тъй като семейството не беше от околностите, никой не знаеше кои са, нито дори къде живеят. Мама нищо нямаше да му каже за тези неща. Беше просто една истина, която трябваше да преживее, тъжна като всички тъжни истини: Джиния си бе отишла.

Много изгорени места имаше вече. Черни руини на хоризонта от всички страни на Ейбара Делак. Ограбени ферми, превърнати в почернели петна по полята. Не можеше да види много от манастира оттам, където живееше с майка си, и все пак, над всички други неща, той най-много привличаше окото му: далечен хълм, назъбен от нащърбена черна стена. Любопитство го глождеше. Чудеше се дали ще изпита същото за него, както за Големия дом, като място, заслужаващо поне едно навестяване.

Мама напоследък искаше да е близо до нея. Искаше да не ѝ се губи от очите. Но той вече беше на единайсет. И изглеждаше дори по-голям, особено с белезите от изгорено. А тази сутрин, когато най-сетне бе успял да се измъкне от ръката ѝ и да тръгне по пътеката, която водеше до пътя, който водеше през градчето, а после отново нагоре от другата страна, към стария манастир, тя беше плакала зад него, протягала беше ръце като да го притегли отново до гърдите си.

Сълзите ѝ го бяха накарали да се почувства зле и той се закле да оправи всичко, когато се върне у дома. Войниците най-сетне се бяха махнали от Ейбара Делак. Бяха поели на изток, навътре в гората, която първо беше изгорена, та преминаването да е по-лесно. Но хората в градчето бяха гладни. Напускаха, защото нямаше достатъчно храна. Когато напускаха, теглейки колите си, взимаха със себе си каквото войниците не им бяха ограбили. Вренек ги беше виждал на пътя, всички тръгнали нанякъде, но като че ли никой не можеше да реши накъде, и семействата се разпиляваха в различни посоки. А от време на време някой от тях се връщаше, само за да замине отново след няколко дни, в друга посока.

Тъй че градчето, в което влезе Вренек, беше почти празно откъм хора, а тези, които все още бяха останали, общо взето си стояха по къщите. Конюшнята беше изгоряла до основи. Също и поземлената служба. Няколко мъже и жени стояха пред кръчмата, без да правят или да казват нещо, само го гледаха, докато минаваше.

Вренек спря и надникна в тясната уличка до кръчмата, сетил се за едноръкия мъж, таен приятел на майката на Орфантал, защото точно в тази уличка живееше мъжът. Но го нямаше на обичайното му място на стъпалата към мазето. След това зърна смътно движение по-навътре в сенките на уличката, нещо малко и присвито, което се мъчеше да се опази от студа, загърнато в тънко одеяло.

Тръгна натам, като стъпваше тихо, все едно се промъкваше към свита в гнездото си птица. Не можеше да си спомни името на мъжа, тъй че си замълча.

Когато фигурата се сепна и вдигна глава, Вренек спря. Видя блеснали от едно оцапано лице очи, които познаваше добре.

— Джиния?

Момичето се присви, дръпна се назад и се притисна до каменната стена, после извърна лице. Босите му ходила се измъкнаха изпод тънкото одеяло, петите им бяха черни и напукани.

— Но защо не се върна при семейството си? Мама каза, че си се върнала. Каза, че си заминала през нощта, докато спях. Докато все още се оправях.

Тя не отвърна.

— Джиния? — Вренек се доближи още малко. — Трябва да дойдеш вкъщи с мен.

Най-сетне тя проговори. Гласът ѝ беше отпаднал и уморен.

— Тя не ме поиска.

— Коя?

Тя все още бе извърната настрани, скрила лицето си.

— Майка ти, Вренек. Ти си глупак. Върви си. Остави ме на мира.

— Защо не те поиска? Аз те спасих!

— О, Вренек, нищо не знаеш.

Объркан, той се огледа. Никой не се виждаше наоколо. Хората пред пивницата не бяха дошли на помощ, нито дори да погледнат. Изобщо не разбираше възрастните.

— Разбита съм отвътре — каза тя глухо. — Няма да имам бебета. Всичко там долу ще ме боли, винаги. Това е последната ми зима, Вренек, и така искам да бъде. Няма никакъв смисъл. Никакъв смисъл във всичко това.

— Но… аз също съм разбит отвътре — каза Вренек.

Беше толкова тиха, че си помисли, че не го е чула, но после тя изхлипа.

Той клекна до нея и сложи ръка на рамото ѝ. Миришеше лошо. Миришеше като онова, което старците бяха започнали да варят в сайвантите си, и едва сега Вренек видя купчината картофени обелки наблизо — беше ги яла.

— Виж — каза той. — Ти не искаш да умреш. Ако искаше, нямаше да ядеш това. И нямаше да се мъчиш да се стоплиш. Аз те обичам, Джиния. А онова, разбитото. То боли. То е просто каквото живее вътре. Нищо повече. Отвън ти винаги си същата. Това ще си дадем един на друг — всичко, което е отвън, разбираш ли?

Тя изтри лицето си и след това го погледна, с окото, което не блуждаеше настрани от погледа му.

— Не е така, Вренек. Това изобщо не е обич. Ти си твърде млад. Не разбираш.

— Не е вярно. Вече съм на единайсет. Направил съм си копие и ще ги изловя, и ще ги убия. Телра и Фараб, и Прил. Ще забивам копието си в тях, докато умрат. А ти ще гледаш как го правя.

— Вренек…

— Ела с мен. Ела да разгледаме манастира.

— Много съм пияна, за да ходя.

— Не, лошо ти е от онова, което си яла.

— Убива болката.

— Значи можеш да ходиш и няма да боли. — Пресегна се и ѝ помогна да стане. — Аз ще се грижа за теб.

— Майка ти…

— А след манастира заминаваме. Казах ти. Тръгваме на лов, за хората, които ти направиха онова.

— Никога няма да ги намериш.

— Ще ги намеря.

— Те ще те убият.

— Вече се опитаха. Не стана.

Тя се остави да поеме тежестта ѝ, а когато я усети, го жегна тъпа болка от раната от меча. Залитнаха в първия миг, а след това изкуцукаха от уличката.

Когато се обърнаха да поемат нагоре по улицата, един от мъжете пред пивницата подвикна:

— Губиш си времето, синко. Само локва кръв ще ти донесе това.

Другите се изсмяха.

Вренек се извърна.

— Вие възрастните ме карате да се срамувам.

Тогава те замълчаха, а той и Джиния бавно закретаха нагоре по главната улица. Тя се подпираше на него и беше тежка, но той все пак беше голям, все пак беше силен, а там, където войникът го беше промушил, вече го болеше съвсем малко, не като първия път, когато си бе помислил, че може би нещо се е разкъсало.

Всички бяха скъсани отвътре. Просто някои бяха по-скъсани от други, а когато бяха лошо скъсани, единственото, което можеха да направят, беше да опазят външното да изглежда нормално. Там беше цялата работа и точно това беше животът — работа. Вренек имаше години практика в работата.

— Потиш се — каза Джиния, когато най-сетне стигнаха покрайнините на градчето и погледнаха нагоре към хълма и билото му, където се присвиваха овъглените развалини на манастира, нащърбена стена и портал без порта.

— Горещо е.

— Не, студено е, Вренек.

— Просто работя здраво, Джиния. Свикнал съм да работя и е хубаво, и знаеш ли защо?

— Защо?

Той помисли как да каже онова, което изпитваше, после каза:

— Напомня ми, че съм жив.

— Съжалявам, Вренек — каза тя. — За изгарянията ти, когато ме изнесе през горящите стаи. Трябваше да ти го кажа преди. Но ти бях ядосана.

— Ядосана? На мен? Но аз ти спасих живота!

— Точно затова, Вренек.

— Не бяха кой знае какво — каза той след малко. — Онези стаи имам предвид. Почти нищо нямаше в тях. Тъй че, където живеят богатите… все пак са си просто стаи.

Бяха започнали изкачването, вече много по-бавно. При думите му Джиния изсумтя.

— Те ще ти кажат друго.

— Видях ги. Ония стаи. Може да се опитат да ми кажат каквото си щат. Видях ги.

— Бяхте приятели с Орфантал.

Вренек поклати глава.

— Аз бях лош приятел. Сега той ме мрази. Все едно, няма да съм повече. Благородните възрастни не ме плашат вече. Орфантал не беше като тях, но съжалявам, че ме мрази.

— Благородните — отрони замислено тя и той помириса сладкия ѝ дъх. — Май си намерих мой.

Той не разбра какво има предвид. Все още беше малко пияна.

После им свърши дъхът, с който да си говорят, защото склонът беше стръмен и пътеката хлъзгава под тънката снежна пелена. Всички монаси със сигурност бяха мъртви, иначе щяха да са го помели. Нищо живо не се мяркаше пред очите им. Дори враните си бяха отишли.

Най-сетне стигнаха билото и Джиния се отдръпна от него, застана сама, но се пресегна и хвана ръката му.

Притеснен от жеста ѝ, както и от допира на тънките ѝ пръсти и свитата ѝ длан, толкова лесно потънала в много голямата му шепа, Вренек се смълча. Но се почувства много пораснал.

— Вече не ми е толкова студено — каза тя. — Нито съм толкова пияна. Но болката се върна.

Той кимна. Да, върнала се беше, и не просто там, където го беше промушил войникът. Върнала се беше в други места също, навсякъде из вътрешностите му. Болки. Дълбоки, дълбоки болки. Когато повече не можеше да ги понася и трябваше да се раздвижи, пристъпи напред и тя тръгна до него, към корубата на портата в срутената стена.

— Носеха храна в градчето и я раздаваха на бедните — каза Джиния. — Но само веднъж или дваж в годината. В годините, когато не го правеха, всички ги мразеха. Но беше само заради лоши реколти. Когато имаха само колкото да изхранят себе си. Все пак всички ги мразеха.

Минаха под арката, влязоха в осеяния с отломки двор и ги спря гледката на покритите със сняг трупове.

Джиния го дръпна настрани и ръката му се изпъна.

Но цялата болка вътре, с която се беше борил, изведнъж се оказа твърде много и кръв бе потекла от раната му от меча, и щом тя изби навън, битката беше свършила. Тъмнината го обгърна и той потъна в нея, въпреки че в мига преди да забрави всичко чу как Джиния извика, щом ръката му се измъкна от нейната.

Когато отново отвори очи, земята под гърба му беше мокра от разтопения сняг. Джиния беше коленичила до него, беше смъкнала одеялото си и го беше загърнала с него, и той видя сълзи по страните ѝ.

— Какво става? — попита я.

— Ти припадна. Имаше кръв. Помислих… помислих, че умря!

— Не — отвърна той. — Не съм. Просто раната си спомни за меча.

— Не биваше изобщо да ми помагаш.

— Не мога да не ти помагам — отвърна той, натика болката вътре и се надигна.

Тя избърза страните си.

— Мислех, че съм сама. Съвсем сама, отново. Вренек, не мога да ти причиня това. Загубих всичко и нямам нищо, и трябва да си остане така.

Той я видя как стана, видя я как забърса замръзналия на коричка сняг от голите си кокалести колене и откри напуканата зачервена кожа и струпеи.

— Не можеш да ме караш да се надявам — каза тя. — Не е честно.

— Оставяш ли ме?

— Казах ти! Не мога да остана с теб!

— Не умирай в онази уличка, Джиния.

— Спри да викаш. Няма. Ще оцелея. Аз съм като теб. Те не могат да ни убият. Оставят ми храна. Не всички големи са лоши, Вренек. Не мисли така, иначе ще си много самотен. — Огледа се. — Мога да намеря наметала тук, може би дори истински завивки — чулове за коне може би. Има бараки, които не изгоряха. Ще претърся в тях и ще намеря нещо. Няма да измръзна до смърт.

— Обещаваш ли?

— Обещавам, Вренек. Сега, като се върнеш, заобиколи градчето. Не слизай до главната улица. Някои там са ти ядосани, заради онова, което каза. Пътят е по-дълъг, но мини през полята. Кажи, че ще го направиш. Кажи го.

Той избърса очите и носа си.

— Ще мина през полята.

— И изобщо не казвай на майка си за това.

— Няма. Но бездруго няма да съм там дълго.

— Остани с нея, Вренек. Ако си тръгнеш, ще разбиеш сърцето ѝ.

— Ще го направя по-добре.

— Хубаво. Това е хубаво. — Кимна му към портала. — Хайде, тръгвай.

Тъгата в него болеше повече от всичко, което бе изпитвал, но той се изправи. Студът захапа студената му риза на гърба.

— Довиждане, Джиния.

— Довиждане, Вренек.

Тогава, спомнил си съжаленията, когато бе видял Орфантал да си отива, той я прегърна силно, и всичката болка, която изпита, щом го направи, от раната от меча, от всичко друго, изглеждаше на място.

Тя сякаш се смали в прегръдката му, а след това вече го избутваше, хвана раменете му, обърна го и леко го бутна напред.

Той мина през портала.

Щеше да мине през полята, както бе обещал. Но не си отиваше у дома. Тръгваше, за да поправи някои неща, защото дори на този свят някои неща просто трябва да бъдат поправени. Мама все още щеше да си е там, когато се върнеше у дома, след като направеше всичко, което трябваше да направи. Тогава можеше да оправи нещата и с нея.

Но сега щеше да изчака да се стъмни, скрит от погледи, а след това да иде и да си прибере копието, което бе заровил под снега до старото каменно корито.

Беше на единайсет, а предишната година сякаш бе най-дългата в живота му. Сякаш беше вечно на десет. Но така е с порастването. Никога вече няма пак да си на десет.

Войниците бяха тръгнали на изток, в изгорялата гора.

Щеше да ги намери там. И да направи каквото трябва.

— Какво правиш? — попита Глиф кротко.

Сепнат, опърпаният мъж вдигна очи. Беше се свил до купчина камъни, измъкнати от замръзналата земя покрай блатото. Ръцете му бяха мръсни и зацапани с кръв от ожулено и счупени нокти. Носеше опърлена вълча кожа, но не беше негова. Наблизо, оставени на навятата със сняг земя, имаше легионерски меч, ножница и колан.

Непознатият не отвърна, впил очи в лъка в напрегнатата ръка на Глиф, с изпънатата на тетивата стрела.

— Ти си в бивака на семейството ми — каза Глиф. — Погребал си ги под камъни.

— Да — прошепна мъжът. — Намерих ги тук. Телата. Аз… Не можех да понеса да ги гледам. Съжалявам, ако съм сгрешил. — Бавно се изправи. — Можеш да ме убиеш, ако искаш. Няма да съжаля, че напускам този свят. Няма.

— Не е по нашему. — Глиф кимна към камъните.

— Съжалявам. Не знаех.

— Когато душата напусне, плътта не е нищо. Отнасяме мъртвите си близки в блатото. Или в гората, там, където е дълбока, гъста и тъмна. — Махна леко с лъка. — Но тук няма смисъл. Отнасяш телата далече, за да опазиш дома си чист, но тук вече не живее никой.

— Май ти живееш — каза мъжът.

— Бяха изгнили, докато се върна. Нищо повече от кокали… Лесно беше да се живее с тях — добави Глиф.

— Аз не бих имал куража за това — отвърна непознатият.

— Войник от Легиона ли си?

Мъжът погледна към меча.

— Убих един. Посякох го. Бях в отряда на Скара Бандарис — онези, които дезертираха и тръгнаха с капитана. Повървях с тях известно време. Но после убих един и заради убийството, което извърших, Скара Бандарис ме прогони от отряда си.

— Защо не взе живота ти?

— Когато разбра истината за мен, сметна, че животът е по-голямото наказание — отвърна мъжът. — Беше прав.

— Мъжът, когото уби… какво ти направи той? Лицето ти е загрозено. Нашарено с белези. Той ли направи това?

— Не. Това лице си е мое от много време. Е, винаги си е било мое. Не. — Поколеба се, после сви рамене. — Каза жестоки думи. Ряза ме с тях, много пъти. Дори другите ме съжалиха. Все едно, не го харесваха и никой не съжали за смъртта му. Никой освен мен, искам да кажа. Онези думи, макар и жестоки, до една бяха верни.

— Виждам го в очите ти — каза Глиф. — Копнееш за стрелата ми.

— Да — прошепна мъжът.

Глиф свали стрелата от тетивата и наведе лъка.

— Дебнех войници на Легиона — каза и се приближи към мъжа.

— Имаш причина.

— Да. Имаме причини. Ти имаш своя, аз имам своя. Те държат меча ти. Те насочват стрелите ми. Те карат души да напускат тела и оставят тела да гният на земята. — Посочи кърпата, криеща долната част на лицето му, пипна я. — Те са маските, зад които се крием.

Мъжът се сепна все едно го бяха ударили, после извърна очи.

— Аз не нося маска.

— Ще убиеш ли още войници? — попита Глиф.

— Да. — Мъжът се наведе, вдигна меча и го препаса. — Имам списък.

— Списък и добри причини.

Погледна Глиф.

— Да.

— Аз съм Глиф.

— Аз съм Нарад.

— Имам храна, от войниците. Ще я споделя с теб, заради добрината ти, че си погребал обичното ми семейство. А след това ще ти разкажа една история.

— История ли?

— А когато свърша с разказа си, можеш да решиш.

— Какво да реша, Глиф?

— Дали ще ловуваш с мен.

Нарад се поколеба.

— Не ме бива с приятели.

Глиф сви рамене и отиде до огнището. Видя, че Нарад е взел камъните, които ограждаха пепелта и въглените, и ги е добавил към могилата. Захвана се да събере по-малки камъни, да го загради отново и така да затули вятъра, когато почне да разпалва огъня.

— Хората, които ловяха риба в езерото — каза, щом извади огнивото и торбичката прахан.

— Това ли е историята ти?

— Не тяхната. А за Последната риба. Историята е негова, но започва с хората, които ловяха риба в езерото.

Нарад свали отново меча си и го пусна на земята.

— Малко дърва са останали за горене.

— Имам каквото ми трябва. Моля, седни.

— Последната риба, значи? Мисля, че ще е тъжен разказ.

— Не, гневен е разказът. — Глиф вдигна глава, вгледа се в кривогледите очи на мъжа. — Аз съм Последната риба. Дошъл съм от брега. Тази история ще ти разкажа, а тя стига далече. Още не мога да видя края ѝ. Но аз съм Последната риба.

— Тогава си далече от дома.

Глиф се огледа. Огледа бивака на семейството си и разчистената земя, където бе имало кости. Погледна ивицата храсти и тънкия кръг дървета, все още оцелели. После вдигна очи към пустото сребристо небе. Синьото си отиваше — Вещицата на трона поглъщаше корените на светлината. Най-сетне погледът му се върна на мъжа, седнал срещу него.

— Да — каза. — Далече съм от дома.

— Никога досега не бях чувал риба да говори — изсумтя Нарад.

— Ако говореше, какво щеше да каже? — попита Глиф и впи очи в него.

Убиецът помълча за миг, наведе очи, а после погледът му бавно обходи земята и се спря на меча, лежащ в мръсния сняг.

— Мисля… може да каже… Ще има справедливост.

— Приятелю — каза Глиф. — В тази нощ и тук, ти и аз. Очите ни се срещат.

Борбата, последвала думите на Глиф, се разкри на обезобразеното лице на Нарад. Но след това, накрая, той вдигна очи и връзката на приятелство между двамата се скрепи. И Глиф разбра нещо ново. „Всеки от нас идва на брега. В своето време и на своето място.

Когато приключим с един живот и трябва да започнем друг.

Всеки от нас ще дойде на брега.“

4.

„Доведете ми всички деца, до едно.“

Заявление толкова благо, и все пак в ума на убиеца шейк Капло Дриим то капеше, неумолимо като кръвта от малка, но дълбока рана, тежка запушалка над мислите му, не съвсем ритмично, като изтичането на противни помисли, които е най-добре да останат скрити или категорично отречени. Има места, в които едно въображение може да блуждае, и ако той можеше просто да огради тези места и да застане на пост с извадени оръжия, щеше да плаши и гони всеки, който дръзне да се доближи. А ако някой упорстваше и все пак се доближеше, щеше да го убие без никакво угризение.

Но тънките устни на стареца, навлажнени от думите, терзаеха лейтенанта. По-скоро щеше да понесе целувката на умиращ, отколкото да гледа отново как негово високопреосвещенство Скеленал процежда през зъби онази подкана в онази окаяна зала на сенки, със зимата, пълзяща под вратите и през фугите на прозорците, зимата, трупаща сив скреж по пода и первазите. С дъх, стелещ се като дим в ледения въздух, с треперещите старчески ръце, стиснали немощно облегалките на креслото, и онова алчно нещо в дълбоките ями на очите му, неприсъщо за никой храм, за никое място, провъзгласено за свято, за никоя сфера на благопристойност или приличие.

„Доведете ми всички деца, до едно.“

Можеше да си напомни, че старите са безполезни в повечето отношения. Крайниците им бяха слаби, сърцата немощни, а умовете им се плъзгаха и въргаляха, или ги завличаха мръсни потоци, които малцина биха нарекли мисъл. И въпреки това можеха да поддържат, всеки поотделно, тучни градини на страст.

Капло нямаше да се поддаде на жалост в такива места. Отвращаваше се да откъсне сочния плод, след като знаеше добре отровните сокове, които таи в себе си всеки от тях. Растежът не е доказателство за здраве, а една градина, избуяла със сласт, се подиграва с всякаква идея за почтеност.

— Изражението ти, приятелю — подхвърли магьосник Реш, — може да обърне на зимна буря. Виждам небе, изпълнено със страх, когато наведеш лицето си към пътя пред нас, а това не ти е присъщо. Не ти е присъщо изобщо.

Капло Дриим поклати глава. Вървяха по тясната камениста пътека един до друг. Денят беше сив, унил и невзрачен. Ниските хълмове от двете им страни бяха изгубили всякакъв цвят.

— Зимата — каза той — е сезонът, който изцежда живота от света, а света — от очите ми. Има нещо мръсно, Реш, в тази оголена рамка. Не съм склонен да се радвам на гледката на сбръчкана кожа и голи кости.

— Човек оформя само онова, което вижда, убиецо, и вижда само онова, което първо би искал да оформи. Не можем да помирим това, което е вътре, с това, което лежи отвън, тъй че ги подхвърляме от ръка на ръка както жонгльор подхвърля горещи камъни. Тъй или иначе, плътта ни изгаря.

— Готов съм да благословя мехурите — изръмжа Капло — и да забележа болката като съвсем истинска.

— Какво те терзае, приятелю? Не съм ли аз киселият от двама ни? Кажи ми извора на безпокойствата си.

— Апетитите на едни старци — отвърна убиецът и отново поклати глава.

— Огъваме свята хармония пред профанна нужда — каза Реш. — Голи цифри. Негово високопреосвещенство изрече само каквото е писано.

— И изричайки го, одра кожата от гибелни апетити, които са си само негови. Това ли е тайната съблазън на светите слова, магьоснико? Тяхната драгоценна гъвкавост? Виждам как се извиват и усукват като въжета. И всичко това, ни повече, ни по-малко, в името на един бог. Всъщност изпълнено като ритуално умилостивяване. Как тогава да си представя погледа на този бог като доволен или одобряващ? Признавам ти го, на този път: вярата ми вехне със сезона.

— Вяра, каквато не знаех, че имаш. — Магьосникът прокара ръка през буйната си брада. — Нетърпеливи сме, вярно е, да объркаме спасението с прераждането и да си представим душа, съживена в черупката си. Но такива пламвания са кратки и лесно пренебрежими, Капло. Скеленал и неговите апетити скимтят в самота — всички сме се уверили в това. Нито едно дете няма да припари до него.

Капло поклати глава.

— Хайде натисни през столетията и погледни още веднъж нашата вяра. — Махна с ръка, макар жестът му да се разколеба, след като пръстите му се вкочаниха като птичи нокти във въздуха. — Гъвкави слова за гъвкавия ум на детето, което по предписание ние месим и ръчкаме, и така правим нови форми от стари. И с тази бъркотия заявяваме подобрение! — Дъхът му излезе на облак. — Природата налага своите познати шаблони — онези разгръщащи се гънки, криещи се под всеки череп, било то черепът на мъж, жена, дете или звяр. Виж нашите потомци, Реш, натежали в халати и пищен брокат. Виж тържествените им процесии на мигащата светлина на факлите. Монотонните им химни, които са изгубили всякакъв смисъл. Чувам копнеж във всеки нечленоразделен гърлен стон.

— Чуй ме! Открил съм една истина. От мига на прозрение, на изумителното раждане на една религия, всяко следващо поколение само се отдалечава, стъпка след отминаваща стъпка, и това пътуване през вековете бележи едно жалко престъпване. От свято към светско, от свещено към профанно, от блясък към маскарад. Ние завършваме — религията ни завършва — в имитация, кикотът едва е сдържан и сред енориашите хор подредени лица гледат, безпомощни и скръбни. Докато в сенките зад олтара мъже с мръсни пръсти посягат към деца. — Замълча и се изплю на земята. — Под очите на един бог? Наистина, кой ще им прости? И още по-вярно, приятелю, колко сладък е нектарът на тяхното унижение! Подозирам всъщност, че тази жажда е в сърцевината на тяхната слабост. Да се насладят в непростимата вина е самовъзнаграждението на душата им.

Реш помълча дълго. Десет крачки, после петнайсет. Двайсет. Накрая кимна.

— Шеканто лежи все едно вече е умряла. Скеленал тресе парализираните си крайници в трепетно очакване. А убиецът и шейките обмислят отцеубийство.

— Бих отрязал сбръчканата патка от корена ѝ — каза Капло. — Да притъпя прецедента в бликналата кръв.

— Изповедта ти не е за моите уши, приятелю.

— Тогава ги запуши с блажено невежество.

— Твърде късно. Но мнозина скърбящи до гроб в мълчание ще таят оправдани мисли за заслужено наказание на покойника, без никой да разбере разликата.

Капло изсумтя.

— Носим скръбта като саван и се молим тъканта да е достатъчно плътна, за да скрие доволните ни изражения.

— Точно така, приятелю.

— Тогава няма ли да ми се противопоставиш?

— Капло Дриим, възникне ли такава нужда, ще ти пазя гърба от самата нощ.

— В името на вярата?

Манастирът и Скеленал вече бяха зад двамата, притулени от стоманеносивата светлина на деня. Напред, на ниско възвишение, което сякаш свързваше като мост два обрулени от ветровете хълма, ги чакаше вещицата Рувера. Ритуално обвързана с магьосник Реш, приела ролята на съпруга за своя съпруг, лицето ѝ бе като студен камък и чертите му станаха още по-сурови, когато впи погледа си в Капло Дриим. Щом двамата мъже се приближиха, тя заговори:

— Назови ми компанията, която посреща с радост убиец.

Реш въздъхна и отвърна:

— Скъпа съпруго, Майка Шеканто може да е заглъхнала до немощен шепот, но все пак чуваме желанията ѝ.

— От мен ли се бои старата вещерка вече?

Дъхът излезе на съсък от Капло.

— Май не ти трябва убиец, за да развъртиш ножове тук, вещице. Майката се побоя от риска, който ще поемеш този ден, и ми възложи да те защитя.

— Иска да узнае повече за силата, която съм намерила — изсумтя Рувера. — Компанията, която няма да назовеш, е онази, където доверието лежи удушено на прага, а събранието шумоли като змии в сламата.

— Каниш нежелани приятели — каза Капло с лека усмивка, — спящи в плевници. Отпусни въображението си, вещице. Аз съм само един бранител днес.

— Бранител на лъжи — изръмжа Рувера, преди да се обърне. — Последвайте ме. Не е далече.

Реш сви рамене, когато Капло го погледна озадачено.

— Някои бракове не си струва да се консумират — каза магьосникът.

Рувера се изсмя горчиво, но не се обърна да ги погледне.

— Като си го представя само, дори аз бих избягал в прегръдките на мъж — каза Капло. — Разбирам най-сетне обрата на мотивите ти, и всъщност желанията ти, приятелю Реш. Вечно ли сме заклещени в подигравките на семейството? Съпруг, съпруга, син, дъщеря… тези названия утвърждават, дръзки като плюнка срещу вятъра.

— Сбърках ги за сълзи — отвърна с гримаса Реш. — Някога.

— Когато не беше повече от дете, нали?

— Ще призная на Рувера едно: тя ми даде лицето на объркването и всяка негова черта направи отказа му по-категоричен.

Вещицата пред тях отново се изсмя.

— Лице, и опипваща ръка, която не събуди нищо. Но това беше мое разкритие, не негово. Сега — добави тя и пристъпи на билото на възвишението — наблюдавайте тази нова осветена земя.

Реш и Капло стигнаха до нея, спряха и смълчани погледнаха надолу.

Падината беше с овална форма, пет разтега на ширина в най-широката си част и осем на дължина. Страните ѝ бяха подкопани под огънатите дълги стръкове трева, което правеше стъпването долу несигурно, но самото дъно беше равно и без камъни.

Странният белег бе разположен на плоска ивица, част от която беше разорана и засадена от монахините преди няколко десетилетия — без голям успех, — а отвъд нея се издигаха ниски хълмчета, от много от които бликаха извори. Водата бе врязала дълбоки дерета в склоновете и се сливаше в един поток, който отново се накъсваше между браздите с изсъхнали бурени. Но самата падина оставаше суха и тази особеност накара Капло да се намръщи.

— Осветена? Това благославяне не е за теб.

Рувера сви рамене.

— Речният бог е мъртъв. Изгубен под проклятието на Тъмата. Предаден всъщност, но все едно. Жената на трона в Карканас не гледа добре на нас и най-добре е да се свием да не ни забелязва. Мъжо, подири и ми кажи какво ти отвръща?

— Ти ли направи тази дупка, със собствените си ръце? — попита Реш.

— Разбира се, че не.

Капло изсумтя и заговори преди Реш да е успял да отвърне на жена си.

— Да разсъдим тогава за нейното създаване, с логичен ум. Виж дренажните дерета в хълмовете. Стигат до басейна и ако не беше напояването, белези щяха да плъзнат навътре в земята и да продължат напред, невидими. Но тук, под кората на повърхността, е имало пласт от навят от вятъра пясък и наноси. Тъй. Пролетите са захранвали водата и водата е намерила своята скрита пътека, прорязала е през пласта, оттекла се е и така се е стигнало до пропадане на кората. — Обърна се към Рувера. — Нищо свещено в това. Нищо свято. Било е същото скрито просмукване, което е надвило монахините, опитали се да засеят зърно тук.

— Чакам думите ти, съпруже — каза вещицата, с безизразно лице, сякаш отхвърляше присъствието на Капло и всякакви думи, които той можеше да изрече.

— Аз… колебая се — призна след малко Реш. — Обяснението на Капло е логично, но си остава банално, ако не и плитко. Още нещо вирее под повърхността. Никакъв дар на речния бог. Вероятно изобщо не е свещено.

— Но е мощно, съпруже! Кажи ми, че можеш да го усетиш!

— Чудя се… Денъл ли е това?

— Ако магията тук се изцерява — заговори с тих глас Рувера, — от студения вид е. Втвърдяването на белези, зацапването на кожата. Отхвърля съчувствие.

— Не усещам нищо — каза Капло.

— Мъжо?

Реш поклати глава.

— Добре, Рувера. Събуди я. Покажи.

Тя вдиша дълбоко.

— Нека вземем този израз на сила и да го превърнем в бог. Трябва ни само волята да го направим, да изберем да оформим онова, което чака в обещание. Кацнали сме тук на стръмнина, но остава издатина, достатъчна, за да вървим по нея, достатъчна, за да стоим. И от тази тясна ивица можем да се пресегнем на двете страни, към двата свята.

— Измисляш от сенки — каза Капло. — Никога не съм вярвал на въображението… а и да вярвах някога, вече не. Хайде, направи своя идол, вещице, и ми покажи, че заслужава скърцане на лъка. Или паралитично преклонение. Накарай ме да коленича окаян и смирен. Но ако видя отпечатъка на дланите и пръстите ти в глината, жено, ще откажа да го почета и ще те нарека шарлатанка.

— Дъртата, която все още наричаш Майка, най-сетне показва зъбите си.

На това Капло само сви рамене.

— Рувера — Реш я изгледа накриво, — виждам, че се колебаеш.

— Посегнах долу преди — отвърна тя — и забърсах… нещо. Достатъчно, за да почувствам силата. Достатъчно, за да усетя заканата му.

— Защо осъждаш тогава присъствието на убиеца?

— Може би тази сила — отвърна тя, без да откъсва очи от падината, — иска жертвоприношение. Кръв. Моята кръв. — Обърна се рязко към Капло. — Не брани живота ми. Изгубили сме своя бог. Нищо нямаме, а нуждата ни е огромна. Готова съм.

— Бурята на Куралд Галайн връхлита за мирска война — каза Капло. — Гражданска война. Можем да останем извън нея. Никаква жертва не е необходима, Рувера. Може да не те харесвам, но не искам да видя как жертваш живота си.

— Дори за да останем настрана, нужна ни е сила. — Тя маха вяло на север. — Те ще настояват да изберем страна, рано или късно. Капитан Финара Стоун остава като гост на отец Скеленал и моли да се посветим в името на Майка Тъма. Но фамилията ни остава непокорна. Патриархът ни се двоуми. Той няма сила. Шеканто е още по-зле. Трябва да изберем друг бог. Друга сила.

Реш се почеса по брадата, после кимна.

— На нас се пада, да. Капло…

— Ще го реша в момента — каза убиецът. — Един нож се въвлича само веднъж.

Рувера изсъска безсилно и махна отсечено с ръка да го пропъди. Обърна се отново към падината и затвори очи.

Капло зачака, раздвоен дали да не изпуска от вниманието си вещицата или напълно безопасния пропад пред тях. Облечените му в ръкавици ръце под тежкото вълнено наметало се свиха около дръжките на ножовете.

Резкият дъх на Реш привлече вниманието на убиеца към плиткото дъно и той видя как изсъхналите треви се раздвижиха, след това се снишиха и сплескаха от ръба все едно бяха остри венчелистчета на огромен цвят. Напуканата пръст в центъра на ямата странно се замъгли и принуди Капло да примига в усилие да се съсредоточи… но усилието пропадна, а мътилката потъмня, цветовете се сляха и размесиха в неясно петно. И ето, че нещо започна да се надига отдолу. Тяло някакво, легнало на гръб. В мига на появата си приличаше само на кости, зацапани с торф и лъскави; в следващия скелетът изчезна под месо — мускули и изпънати жили и сухожилия. После кожата се хлъзна над фигурата, надигна се отдолу като тиня и цветът ѝ бе тъмен. Косми пораснаха от кожата, покриха цялото тяло, най-гъсти под мишниците и на слабините.

Изправено, съществото щеше да е само малко по-ниско от среден на ръст тайст.

Капло пристъпи напред, притеглен от любопитство. Огледа странното зверско лице на привидението… как устата и челюстта се издаваха напред, разпъвайки и сплесквайки широкия нос. Затворените очи лежаха в дълбоките орбити, челото почти ги закриваше, дебело и изпъкнало. Плъзгаше се косо назад под черната гъста коса на скалпа. Ушите на съществото бяха малки и сплескани.

Забеляза надигането и спадането на тясната, но мощна гръд миг преди съществото да отвори очи.

Устните се изпънаха назад и оголиха големи зацапани зъби, от гърлото се изтръгна глух накъсан звук. След това привидението потръпна, замъгли се и изведнъж се разпадна.

Рувера извика и Капло чу ругатнята на Реш. Ножовете на убиеца вече бяха извадени, но не даваха отговор на объркването му, след като там, където допреди няколко мига само беше лежало тяло, сега се появиха десетина същества, мазни и черни, подобни на невестулки, но по-големи, по-тежки. Зъби лъснаха и очи засвяткаха.

А след това от ямата изригнаха цели двайсет звяра.

Капло чу как вещицата изкрещя, но не можеше да направи нищо за нея, понеже три от съществата се хвърлиха към него. Той отскочи и засече с ножовете. Едното острие посече козина, но дръжката се заплете в косми и свирепи челюсти се впиха в ръката му. Изпращяха през кости и зъбите започнаха да трошат и разкъсват. Капло изкрещя и откъсна ръката си от устата на съществото.

Друг звяр се натресе в корема му, ноктите задраха, за да пробият през дрехите му. Той залитна назад. Зъбите на третото чудовище се впиха в лявото му бедро. Тежестта го събори на земята. Все още държеше единия нож. Изви се, заби острието под черепа на звяра, изтръгна ножа и го заби в хълбока на животното, вкопчило се в гърдите му. Челюстите на съществото, което посягаше към гърлото му, изщракаха на косъм от него. Влажен хрип плисна кръв от устата на звяра. Капло се превъртя настрани, удари отново и смъртта отнесе нападателя му.

Първото същество скочи и захапа чукана на ръката му. Натискът на челюстите разтроши костите като сухи пръчки. Капло го придърпа и разпра гърлото му до прешлените.

Превъртя се отново и издърпа ръката си от вече отпуснатите челюсти. Надигна се със залитане на крака и приведен, с кървясали очи, се приготви да посрещне следващата атака. Но сцената пред него беше замръзнала. Чу лая и воя на съществата, но някъде отдалече — и бързо заглъхваше. Магьосник Реш беше на колене на земята само на няколко крачки, труповете на два звяра бяха проснати пред него. Наметалото му беше разкъсано и под него се виждаше ризница. Тук-там остри нокти бяха натрошили брънките и те висяха и се полюшваха като талисмани.

Точно зад магьосника Капло видя откъсната женска ръка. Въздухът вонеше на изпражнения и след като се извърна, той видя дълга ивица черва и карантии, явно влачени. А в края им — малко, свито на кълбо тяло, краката му изпохапани и раздрани.

— Реш…

Магьосникът се пресегна и изтръгна една от брадвите си с къси дръжки от по-близкия труп.

— Реш. Жена ти…

Приятелят му поклати глава и се изправи. Олюляваше се.

— Ще я погреба тук. Върви. Върви да докладваш.

— Приятелю…

— Остави ни, Капло. Просто… Остави ни веднага, става ли?

Убиецът се изправи. Не знаеше дали ще издържи толкова път. За разлика от Реш, не беше носил броня и ноктите бяха раздрали ребрата му.

Тръгна.

„Докладът ми. Благословени Майко и Татко, вещица Рувера е мъртва. Същество се пробуди, превърна се в много същества. Те… те не искаха да преговарят.

Изглежда, Майко и Татко, че на тази земя, която искаме да наречем своя, всички ние сме просто деца. И това е урокът ни. Миналото чака, но не кани. И влизането в стаята му носи само смъртта на невинността.

Вижте ме, Майко и Татко. Вижте своето дете и се вслушайте в знанието в очите му.“

Кръвта му изтичаше. Главата му се въртеше и светът около него се променяше. Пътеката изчезна, тревите станаха по-високи… бореше се с тях, докато вървеше, бореше се да издърпа краката си от сплетените стръкове. Зимата бе изчезнала и той усещаше тежестта на слънчевия зной на гърба си. Навсякъде около него животни вървяха из равнината… животни, каквито не бе виждал никога. Високи, изящни, някои на шарки, други — на ивици или на сиво-кафяви петна. Видя същества не много по-различни от коне, докато други бяха с невъзможно дълги вратове. Видя маймуни, които приличаха на кучета, ходеха на четири крака, с опашки, щръкнали високо зад тях. Това беше свят на сънища, измислен свят, който никога не бе съществувал.

„Въображението се връща да обсеби душата ми. Идва в проклятие, с нащърбен ръб и болезнено остро. Разумът кап-кап-капе и пръска тревата. И какво остава? Нищо освен жестоко, зло въображение. Свят на заблуда и каприз, свят на измама.

Няма никакъв рай — не ми се подигравай с тази гледка! Светът е непроменлив — признай го, глупако! Вдигни високо тежките истини за това, което наистина те обкръжава — голите хълмове, жестокия студ, неопровержимата безсърдечност на всичко тава! Ние знаем тези истини, знаем ги: злостта, жестокостта, безразличието, безсмислието. Глупавият патос на съществуването. За това няма причина да се сражаваш, да продължиш да се бориш. Опразни душата си от каузи и тогава — само тогава — ще позная мир.“

Ругаеше и се бореше с този мираж, но тревите все така го притегляха и той чуваше как корените им се изтръгват и дърпат прасците му.

Вече беше в сенките, навлизаше в гората. Заплетени храсти запушваха поляните… а след това се озова сред рехави борове и смърчове, въздухът стана по-хладен и в сумрака под гъсти горички видя бедерини, изгърбени и тежки, малките им уши потръпваха и зачервените им очи се впиваха в него, докато залиташе покрай тях.

Звяр някъде наблизо дереше ствол на паднало дърво. Чу как ноктите дращят и цепят гнилата сърцевина.

Миг след това се натъкна на съществото — беше същото като онези в падината. То вдигна широката си глава, кривна оцапаната си муцуна към него, а след това оголи в ръмжене здравите си зъби, преди да побегне. Задницата му беше цялата в кръв.

„Показваш ми това? Ще те запомня. Заклевам се. Не съм приключил с теб.“

Земята под нозете му стана корава; а миг след това пресичаше плоска ивица скална твърд, повърхността ѝ — остъргана и оголена. Кръвта, капеща от ръката му, издаваше глухи звуци, щом всяка капка плеснеше на камъка. „Четка ли нося? Боя ли капе? Не. Не четка — това одрано, тежко нещо е каквото е останало от ръката ми. Все едно. Следващият дъжд ще го отмие.

Вече е пробудено. Това нещо от миналото, този непознат, който може да се превръща в много. Изтръгнат от земята, прероден. И толкова гладен.

Рувера. Ти усети дремещата му сила. Докосна го с треперещи ръце и искаше да го направиш свое. Но миналото не може да бъде опитомено, не може да бъде променено по твоята прищявка. Единственото възможно робство е в настоящето и обещанието му дебне сред амбициите — глупците, които така се тълпят в настоящето и все се бутат, сякаш само с воля могат да изместят беззащитните деца, децата още неродени… Те ще поставят останалите от нас на мястото ни, разбира се, и ако не съм между тях, тогава ще се тътря в прангите, просто поредният роб. Още едно беззащитно дете.“

Въображението беше врагът, но здравият кривак на волята можеше да го надвие, здравата глупост на всеки самообрекъл се реалист, неспособен да сънува, можеше да го задуши, като възглавница върху лице. „Прикован към желанията си, ще смъкнеш света до своето жалко ниво. Хайде, направи го гол и безжизнен, безцветен и сив. Аз съм с теб. Виждам проклетата долна страна на разума. Разбирам стойността на това осакатяване. Миналото е там, където обитава въображението — а ние няма да търпим това. Не предавам нищо и като обездушавам света, ставам негов господар. Ставам негов бог — вече е ясно, ясен ми е пътят, който ни чака…“

Тръсна глава и всичко около него се разлюля. Той залитна, падна на коравата земя, усети острото жулене на зимни треви, набити в лицето му, ледената захапка на замръзнала пръст, впила се в бузата му.

„Целувката на реалността.“

Някой викаше. Чу тупането на бързо приближаващи се стъпки.

— Откровение — прошепна Капло. — Чувам как миналото зове. Зове.

„И мърмори, ближе сбръчкани устни. Доведете ми всички деца. Откровение.“

А след това всичките жени бяха около него и той усети нежни ръце. Усмихна се и се остави да го понесат в тъмното.

Но не до края.

Финара Стоун, капитан във войската на Стражите, гледаше Капло Дриим. Вдигнатите капаци на прозорците пропускаха колебливата светлина на унилия облачен ден и тя изпълваше килията и хвърляше сива патина на лицето му. Потта от треската придаваше на това лице вид на зацапан порцелан. Финара го гледа дълго, след което извърна очи.

Бяха отрязали натрошената дясна ръка до лакътя, запечатали бяха чукана с нажежено желязо и с някаква смола с цвят на мед. Миризмата, която изпълваше стаята, беше на изгорели косми и гной от инфекция в другите рани на убиеца.

Финара Стоун помнеше своята битка срещу същия гибелен враг, не толкова отдавна. Но тогава лорд Илгаст Ренд беше там, с дара на Денъл.

Никой не очакваше Капло да преживее деня.

Тя погледна магьосника Реш, който седеше със зачервени очи, измъчен, на един стол до нара.

— Видях следи от ухапване — каза му. — Като на Джеларкан, но по-малки.

Той изсумтя.

— Едва ли. Вълчи кучешки зъби в устата на невестулка. Дори мечка би побягнала от такъв звяр.

— И все пак те избягаха, магьоснико.

Той облиза напуканите си устни.

— Убихме пет.

Финара сви рамене и пак погледна Капло.

— Нямало е да е устои и на един повече. При което оставаш само ти, обкръжен от всички страни. С бронята или без нея, магьоснико, щяха да са те свалили.

— Знам.

И след като той не добави нищо повече, тя въздъхна.

— Прощавай. Натрапвам се в скръбта ти с въпросите си.

— Натрапваш се с присъствието си, капитане, но не това е причината за горчивината в устата ми.

— Казват, че джхеките на юг са по-дребна порода.

— Не са джхеки — каза Реш. — Те са както ги описах. Някакво животно, отдавна изчезнало от света.

— Защо казваш това?

Той разтърка лицето си с юмруци.

— Махни от ума си самата сцена, ако искаш да разбереш значението ѝ. Рувера, жена ми, откри нещо древно, погребано. Спеше, както спи мъртвото. Вярваме, че този сън е вечен, нали? — Вдигна глава, малките му очи примижаха.

— Кой може да каже? — отвърна тя. — Кой може да знае? Слушали сме приказки за призраци, магьоснико, и за духове, които някога са били плът.

— Това е свят на много була — каза Реш — и очите ни могат да пронижат само едно от тях. Зрението ни се цели в това, което изглежда сигурно място, стабилно и реално и, над всичко, изцяло предсказуемо… след като загадката е разгадана, а уверявам те: никоя загадка не е неразгадаема.

— Това не са думи на магьосник — отбеляза Финара.

— Нима? Със своите изкуства не търся ли ред, капитане? Правилата, които лежат извън видимото, извън досегаемото? Намери ми отговори на всички неща и най-сетне умът ми ще се смири.

— Не бих сметнала това за пътуване навън.

Той сви рамене.

— Да. Има симетрия. Навън, навътре, изминатото разстояние съвпада и така се удвоява, и все пак, странно, и едното, и другото търсят същата крайна цел. Интересно, нали? Тази подкана към невъзможното и вярата, че дори невъзможното има правила.

Тя се намръщи.

Реш продължи:

— Жена ми говореше за нужда от кръв, за цена, която трябва да се плати. Мисля, че тя не разбираше смисъла на това дори наполовина. За да издърпаш нещо обратно, от дълбините на смъртта в живия свят, трябва — може би — да поискаш същото измежду живите. Ако магьосник реши да пропътува и навън, и навътре, в търсене на единственото място, където те се срещат, то изводът ще е за свиване, за сблъсък на същото място, в същото съществуване. За да се върне мъртвото в живота, живото трябва да влезе в смъртта.

— Значи животът на Рувера е разменната монета за възкресението на този дух?

Той въздъхна.

— Възможно е. Капитане, булата са… възбудени. — Кривна глава, без да откъсва поглед от нея. — Монета? Чудя се. Би могло да е… не монета, а храна. Енергия, погълната, предлагаща силата да се раздере булото между живото и мъртвото и така да се опълчи на законите на времето.

— Време ли, магьоснико? Не място?

— Възможно е да са едно и също. Мъртвите обитават миналото. Живите се тълпят в настоящето. А бъдещето чака за все още неродените, но в раждането си те биват хвърляни в настоящето и така бъдещето остава вечно обещание. Те също са була. С мислите си ние се стремим да разтворим пътя си към бъдещето, но тези мисли идват като мъртви неща — въпрос на перспектива е, разбира се. За бъдещето и настоящето, и миналото са мъртви неща. Ние напираме и ни се ще все още непознатият свят да е по-добър вариант на собствения ни. Но с нищо друго, освен безжизнени оръжия в ръка, правим безжизнени жертви от все още неродените.

Тя поклати глава. Изпитваше странна смесица на отрицание и несигурност. Доколкото можеше да прецени, умът на Реш беше съкрушен, разбит от шока и смъртта. Не виждаше никаква ясна цел и посока в разсъжденията му.

— Върни се на тази идея за енергия, ако обичаш — каза му.

Той въздъхна уморено.

— Капитане, имало е порой от възможности. Не знам как иначе да опиша чародейството — магията, която се появява сега. Говорех за три була, през времето. И говорих за булото между живот и смърт, което би могло всъщност да е само една разновидност, или особеност, на булата на времето. Но вече вярвам, че съществуват много, много була и колкото повече ги съдираме в притеглянето си на такива сили, в непохватните си дирения, толкова по-безплътни стават те, и толкова по-слаба става преградата между нас и непознатото. И онова, което може да дойде от него, ме плаши.

Финара извърна очи.

— Прощавай, магьоснико. Аз съм само един Страж и нищо повече…

— Да, разбирам. Не проумяваш предупреждението ми, капитане. Новородената магия е груба сила без никакви явни правила.

Тя си помисли за жена му, Рувера. Казали бяха, че зверовете са я разкъсали на парчета. Имаше шок в това, и ужасна загуба за шейките.

— Говорил ли си с другите магьосници и вещици сред вашия народ?

— Ето, че започваш да долавяш кризата сред нас — отвърна Реш. Бавно вдигна ръце и ги огледа. — Не смеем да посегнем вече. Никакви мисли не могат истински да пронижат това ново бъдеще.

— А Майка Тъма?

Той се намръщи, впил очи в ръцете си — не ръце на художник, а на войник, нашарени с белези, загрубели.

— Тъма, светлина, нищо освен була? Какво значат даровете, дадени ѝ от лорд Драконъс? Какъв е смисълът на онова ваяние на пода в Цитаделата? Този Терондай, който властва сега в Цитаделата?

— Може би — колебливо отвърна тя — лорд Драконъс се стреми да наложи правила.

Той се намръщи още повече.

— Тъмнина, лишена от светлина. Светлина, прочистена от мрака. Прости правила. Правила, които различават и определят. Да, Страж, браво, наистина. — Реш се надигна. Хвърли поглед към лежащото в безсъзнание тяло на своя приятел. — Трябва да видя този Терондай. Той крие някаква тайна. — Но не помръдна.

— Няма да чакаш дълго — каза тихо Финара.

— Размишлявах за друг вид пътуване — каза Реш. — По пътищата на изцеряването.

Тя хвърли поглед към Капло Дриим.

— Предполагам, че изкушението е неутолимо, магьоснико, но не говори ли ти току-що за опасностите, които включва то?

— Да.

— И какво ще направиш?

— Ще направя каквото би направил един приятел, капитане.

— Това позволено ли е?

— Нищо не е позволено — изръмжа той.

Финара го изгледа и въздъхна.

— Ще помогна по всякакъв възможен начин.

Шейкът я погледна намръщено.

— Шейките отказват исканията ви. Непрекъснато ви блокират. Намирате ни ту за неотстъпчиви, ту за уклончиви — и въпреки това оставате тук. А сега, капитане, предлагаш да ми помогнеш да спася живота на Капло Дриим.

Тя смъкна кожените си ръкавици.

— Стените ви са твърде високи, магьоснико. Шейките малко разбират какво има отвъд.

— Виждаме касапница. Виждаме фанатизъм и преследване. Виждаме, също така, убийците на нашия бог.

— Ако виждате само тези неща, магьоснико, значи наистина никога няма да разберете предложението ми.

— Как мога да му повярвам?

Тя сви рамене.

— Мисли за целта ми като за изключително глупава, магьоснико. Търся подкрепата ти. Стремя се да спечеля благоволението ти, за да можеш да добавиш своята тежест, когато следващия път говоря с негово високопреосвещенство Скеленал.

Той бавно се отпусна на стола.

— Няма смисъл. Въпросът вече е решен. Няма да направим нищо.

— Тогава ще напусна при първа възможност. Но засега, кажи ми с какво мога да помогна, за да изцериш своя приятел.

— Никой бог не гледа отгоре, за да добави към списъка ти на добри дела, капитане.

— Аз ще меря делата си, магьоснико, добри и лоши.

— А как се претегля балансът?

— Строг съдия съм на себе си — отвърна тя. — По-строг, отколкото би дръзнал да поиска от мен който и да било бог. Не ми трябва жрец, който да лицемерничи в моя полза.

— Това ли е задачата на жреците?

— Ако не е, бих искала да чуя повече.

Той поклати глава и се надигна с тихо охкане.

— Моите лицемери са станали кротки напоследък, капитане. Вече не търся никакво позволение в това, което правя. А за шейките… никой бог не наблюдава, никой бог не съди и в това отсъствие — простете ни — ние сме облекчени.

Тя отиде до вратата на килията и дръпна резето, после се обърна към магьосника.

— И сега?

— Извади меча си, капитане.

— Срещу кого?

Той се усмихна криво.

— Нямам представа.

Влачеха го по каменист склон. Макар очите му да бяха отворени, не можеше да види много. Бляскава светлина размътваше взора му, може би от огън, а мръсната ръка, стиснала глезена му, го теглеше все едно не тежеше нищо. Можеше да види странно щръкналите пръсти на краката си, мазолестата длан на непознатия жулеше космите по краката му, а острите камъни дращеха голия му гръб.

В пещера след това, вмирисана, воняща на животни, мърша и пушек. Каменният под под него беше мазен. Никаква сила не беше останала в тялото му и усещаше ръцете си като дебели изопнати въжета покрай лицето си, докато го влачеха за тях. Студеният влажен камък се разтвори в цепнатина, в която тялото му се хлъзна лесно, все едно беше минавало по този път хиляда пъти. Някъде от по-надълбоко в пещерата отекваше глух монотонен звук.

Проходът се стесни, наклони се надолу и след това се заиздига. Дъхът на онзи, който го влачеше, беше хриплив, накъсан. Плясъкът на ходилата му ехтеше като удари на барабан.

Всичко се замъгли, а когато се проясни, влаченето беше спряло и пространството от всички страни беше изпълнено с мърдащи тела, едва видими на светлината от въглени, запълнили купи от черепи, наредени на издатините на стените. Имаше и рисунки по тези стени. Зверове и щрихи, отпечатъци на длани и изпънати нагоре пръсти, всичко в червено, жълто и черно.

Понечи да се надигне, но откри, че е вързан за китките и глезените. След това дебелите въжета се изпънаха и го надигнаха. Главата му се отпусна назад, чукна се веднъж в камъка под него, но след това нечии ръце го хванаха за тила, повдигнаха го и той можа да види тялото си.

Но тялото не беше неговото. Покриваха го твърди косми. Гърдите му бяха изпъкнали, издути като на птица. Ставите му пареха, мятаха болка по крайниците му дотам, където се впиваха стегнатите въжета. Не можеше да усети дланите и стъпалата си.

„Бягащи псета на лов. Бях заспал на едно дърво, с пълен корем. Над обраслите с шубрак земи, отвъд низините с техните плитки корита с едва процеждаща се вода, която прави глината хлъзгава. Животни ближеха водата с подути езици. Умираха в горещината, а имаше храна за всички.

Бягащи псета на лов. Никаква слава в забиването на копие в издут труп. Искаха леопард, заради козината му, зъбите и ноктите. Нищо за ядене на един леопард. Черният дроб убива. Сърцето е горчиво. Леопардите мразят умирането. Умират в гняв. Умират изпълнени с жлъч. Бягащи псета ловят леопард, с очи на дърветата, фигури, излегнати лениво на дебели клони. Дири от кръв, драскотини нагоре по прашни стволове, наперени сблъсъци на лешояди и кани в танц около дървото. Леопардът гледа надолу, заинтригуван, но сънен. Мухи кацат да се хранят по зацапаната му муцуна, гъделичкат мустаците му.

Всичко това е извън времето, изцеждането на дневната горещина, идващата нощ. Никаква промяна не настъпва на тази сцена. Все едно е нарисувана на стената на пещера.

Бягащи псета на лов. Бях заспал на едно дърво. Само един от мен. Видяха и помислиха, последния от Ересал в хълмовете, в горите, в шубраците, които вече са техни. Млад мъжкар, обречен да скита в търсене на женска, на група, но беше сам вече. Никой друг Ересал, а как пищяха другите, когато умираха! Пищяха, докато огромните зверове, с които тичаха, бягаха от копията на Бягащите псета или умираха в неистова ярост.

На много младите бяха разбили черепите, плътта им беше опечена, дробовете им бяха изядени сурови.

Бягащи псета на лов.

Камъни от прашки ме свалиха. Зашеметен от падането. Нахвърлиха се върху ми, пребиха ме до несвяст.

Дух на леопард. Нокти белязаха дървото. Не се вслушаха.

Ние, които живяхме, отпаднахме. Ние, които живяхме, се върнахме във високите треви, в тъмните нощи, отекващи със скимтежа на хиена и ръмжене на лъв. Промъкнахме се отново в невидими реки, когато светът беше безвременен. Пресегнахме се към духовете. Докоснахме сърцата им и тези сърца се отвориха за нас.“

Въжетата се изпънаха с жестоко дръпване, паническо движение, издаващо внезапно стъписване. Отнякъде отвън вече се носеха писъци, отекваха ужасно, все по-близо и по-близо.

„Пипни леопарда, тичай с леопарда, живей като леопарда.

Те ловуват сами.

До нощта, когато дойдоха Ересал. В подвижните треви окото лесно се мами. Но това не е слабост на взиращия се, нито грешка на гледащия. Това е размътването на магията. Кой ни даде този дар? Това бягство от унищожението? Имаше приказка за майка, готова да се въргаля с всичко пред очите ѝ. Събирачка на семена, жив съсъд на надежда.

Мхаби.“

В пещерата неговите родственици идеха, носеха страховита касапница в оплисканите с кръв зали.

Беше сам, вързан тук. Беше много и много вече идеха.

Дрезгави викове се извисиха около него, кехлибарена светлина изригна, когато един череп бе съборен на пода. Връхлитащи, блъскащи се тела, дрънчене на оръжия, а след това родствениците бяха сред тях.

Въжетата се разхлабиха, спуснаха го на пода.

Нечие тяло падна тежко отгоре му, една ръка се сви в юмрук, стиснала косата му. В обезумялата полусветлина нещо блесна. Бягащото псе го възкрачи и той погледна нагоре, погледна го. Светлосините очи бяха грейнали от ужас. После ловецът вдигна пред очите му кремъчен нож и го заби в гърдите му.

В сетния си дъх той се изсмя.

Защото беше твърде късно.

Килията беше станала неестествено гореща. Финара Стоун се потеше в бронята си, увитата с кожа дръжка на меча в ръката ѝ беше хлъзгава. Магьосник Реш бе коленичил до Капло Дриим, отпуснал ръце с длани нагоре на бедрата си. Не беше помръднал от много време.

Оставането ѝ в манастира се беше проточило от дни в седмици. Новини за ставащото извън стените му нямаше. Въпреки това тя намираше нещо почти утешително в това натрапено незнание, сякаш с оставането ѝ тук, свидетелка на жалкия им живот, обвързан във всичките им жалки жестове на жречески тайнства, можеше да задържи света навън… сякаш всъщност можеше да спре самата история. Вече вярваше, че разбира отчасти какво привлича мъже и жени към места като това. Съзнателна слепота, предизвикваща съблазънта на простотата, това беше като че ли най-милостивият ритуал, с едва капка-две пролята кръв.

Ако боговете наистина можеха да предложат един простичък свят, нямаше ли всяка тленна душа да падне на колене? Докато рухваха здания, докато нивя оставаха на угар, докато несправедливости избуяваха в благословено безразличие. Виждала беше в храмове и свещени паметници жестове на несигурност, каменни обещания за дълговечие, но дори камъкът се пропуква. Нищо просто няма в отминаването на живота, в отминаването на цели векове. И все пак, въпреки всичките ѝ убеждения — които граничеха с култа към сложност — нещо дълбоко в сърцето ѝ все още плачеше за детска увереност.

Но местата за преклонение на шейките вече бяха безжизнени. Бяха се превърнали в гробници на техния убит бог. Вярата на тези хора тук беше безсилна, като юмруци, блъскащи по залостена врата. Простотата, която бяха намерили, осъзна тя, не беше добродетел и ако едно детско лице можеше да бъде сътворено от това, щеше да е мрачно и упорито.

Щели да изберат страна, бе казал Реш. Но тя знаеше, че тази позиция е съмнителна. Изобщо нямаше да се окажат на една страна, а по средата.

Този магьосник, който рискуваше живота си за своя приятел, беше последният войник на разположение на Скеленал и Шеканто, макар че „войник“ може би беше погрешната дума. Тези мъже и жени бяха обучени за битка. Но от водачите си вече имаха само един. Един скърбящ мъж, мъж, прояждан от съмнения.

Трудно беше да прецени отминаването на времето, но стоенето започваше да ѝ дотяга, а напрягането да остане нащрек изпъваше нервите ѝ. Остави върха на меча си да се отпусне на дървените дъски на пода.

— Бездната да ме вземе!

Ревът на Реш я сепна и тя залитна назад. Магьосникът беше скочил на крака и се хвърли към Капло Дриим, сякаш искаше да задържи лежащия в несвяст мъж неподвижен.

Удивена, уплашена, тя пусна меча и скочи към тях.

Капло Дриим не се съпротивляваше — изобщо не се бореше… и въпреки това тя видя как тялото му се замъгли, все едно всеки миг щеше да изчезне. Магьосникът сграбчи дясната ръка на убиеца и се наведе над него.

— Дръж другата ръка! — извика ѝ. — Не го пускай да замине!

„Да замине?“ Изумена и объркана, тя мина от лявата страна на нара и сграбчи ръката на Капло с две ръце. Чуканът под лакътя беше кървил през дебелия пласт превръзки. С ужас видя ноктите, промушили се през марлята.

— Магьоснико! Какво става?

— Смесване на кръв — изсъска Реш. — Старата в него все още се подиграва на детето… той го влачи със себе си. Няма оставяне. Няма убийство. Ще обитават заедно… чувам как детето се смее.

— Магьоснико, какво е развихрила магията ви тук?

Ноктите бяха прорязали през превръзките, пръсти се изпъваха и растяха. На плувналата в пот ръка на Капло Финара видя пъстра шарка, оформяща се по кожата, потъмняваше и очертаваше карта от сиво-кафяви петна, които сякаш заплуваха по искряща повърхност от златно и жълто. Плътта под шепите ѝ сякаш се разтапяше.

— Не е моя работа — изръмжа Реш. — Не можах да проникна. Дори с пробудената магия не можах да вляза!

От устата на Капло се изтръгна гърлено ръмжене и тя видя, че е оголил зъби, макар очите му да оставаха затворени.

— Не трябва да се превърне — каза Реш.

— Да се превърне? Значи наистина са били джхеки…

— Не! Джхеките са като деца пред това… това нещо. Старо е, капитане… богове, старо е! Ах, Рувера…

Петната завяхваха. Тя видя как ноктите се превърнаха в пръсти. Ръката на Капло под лакътя бе израснала отново, лепкава от кръв и парчета раздрана опърлена плът. Раните на бедрото вече бяха само смътни белези, всички признаци за инфекция бяха изчезнали.

— Той отстъпва — ахна едва чуто Реш. Погледна я над тялото на Капло с облещени и изплашени очи. — Капитане, нищо от това не е мое дело! Те вече само изчакват.

— Те?

— Казах за привидението от отвъдното, пробудено от жена ми — как едно стана много.

— И това сега заразява Капло Дриим?

— Да.

— Болест ли е? Треска?

— Мисля… не. То е… — Поклати глава. — Не съм сигурен. То е… спасение.

— От какво? — Тя пусна ръката на Капло и изгледа магьосника. — От самата смърт? Той щеше да умре…

— Вече не. Но нищо повече не мога да кажа, капитане.

— А когато се събуди? Твоят приятел… ще бъде ли както беше преди?

— Не.

Страхът в очите му не изчезваше. Очите му ѝ напомняха за зверове в клетка.

— Нека изчакаме — каза той. — Докато се събуди.

Тя се изправи, огледа се, наведе се и взе меча си. Ръката ѝ стисна влажната студена дръжка.

Някой удари с юмрук по вратата и стресна и двамата.

— Махай се! — изрева Реш.

Хълмистата верига свършваше със стръмни склонове, голи. Пръстта бе камениста, с ръждив цвят, и оформяше в подножието ветрила, които се разтваряха надолу към равнината. Острозъби скали бяха осеяли тези ветрила и блещукаха като скъпоценни камъни на бледата зимна светлина.

Кагамандра Тюлас стоеше извърнат на изток, загледан над низините към далечната ивица тъмни треви. Под него червените ветрила от тиня наподобяваха рани, кървящи през тъмносивите глини на равнината.

Беше направил бивака си точно зад този последен накъсан низ от хълмове, подслонен от жестоките ветрове, които фучаха надолу от североизток. Беше си вдигнал малък заслон до една надвиснала скала. Десетина крачки надолу по оврага имаше процеп от едната страна, водещ до затворена падина, където бе вързал коня си.

Някъде между заминаването му от Нерет Сор и тук вълната на решимост и воля беше замряла. Някой по-добър мъж щеше да е продължил упорито напред, напук на собствените си жалки провали. Най-малкото щеше да е приключил пътуването си до зимното укрепление на Стражите или може би още по-натам, до шейките, обитаващи манастира Янис или Йедан. А от тези места Карканас не беше далече, изобщо не беше далече. След всяка стъпка идва следващата — нещо, което разбират дори мулетата.

Възпяваните от поетите героични странствания никога не се препъват в липсата на духовна сила у героя. Вътрешният пейзаж на такива мъже и жени е нещо странно и чуждо за публиката, а такова е намерението винаги, тъй като целта на един поет не е нито проста, нито невинна.

Никой смъртен не може да се изпречи на пътя на такъв герой. Може би това е тайният урок в такива приказки. Но Кагамандра отдавна бе зарязал романтиката на героизма, все едно че животът може да бъде изживян само от разстояние, като самият ти си онази фигура, вечно отдалечена на хоризонта, прекосяваща сух и унил пейзаж, при което всяка стъпка е спечелена битка, където всяка война е война, заслужаваща да се води. В тази сцена не съществува обещание за приближаване. Подробностите отстъпват пред необходимостта от цел.

Някога беше вярвал, че такива приказки ще се затъкат и за собствения му живот, за подвизите му на бойното поле. Някога беше копнял за вниманието на поети — в дните, когато песните не показваха горчива обратна страна, преди светът да се пресити със самия себе си.

Шаренас — братовчедка на Хун Раал и жената, която най-вероятно беше откраднала сърцето му — го бе подтикнала да препусне към годеницата си. Не беше ли това героичен жест? Не подканяше ли това създаването на песен или поема? Нямаше ли такова пътуване да му спечели неугасващата любов на Фарор Хенд? Но на излизане от Нерет Сор, докато оставяше зад гърба си онази окаяна, преродена армия, наистина ли вярваше във всичко това? Ако я намереше, ако най-сетне застанеше лице в лице с Фарор Хенд, какво щеше да види тя? Един отчаян жалък старец, който щеше да се вкопчи в нея, както се вкопчват всички старци: сякаш тя въплъщаваше отдавна изгубената му младост. Как можеше да не потръпне от идването му? Как можеше да не се усъмни във всичко, което имаше да ѝ каже?

Клетвите за свобода бяха като куче, захапало опашката си. С обещанието между зъбите му то може да тича в кръг вечно.

Небето на изток бе натежало от облаци, лъскаво желязно и обещаващо сняг.

Храната му бе на изчерпване, а тези хълмове бяха общо взето голи, освен малкото зайци, които все още избягваха поставените от него клопки. Зобта, която беше взел за коня, почти беше привършила и животното слабееше от ден на ден. Необходимостта да се оцелее би трябвало вече да го е принудила да поднови пътуването си, но дори тази подбуда все още не го беше измъкнала от бърлогата му.

Баща му го беше смятал за разглезено дете и ако духът му все още витаеше в този свят, нямаше изобщо да се изненада, видеше ли единствения си оцелял син. Привилегията на умирането, макар и все още изпълнена с обещание, беше за братята на Кагамандра. Някъде на левги на юг три гробни могили стърчаха като острови в равнината; около всяка растяха тучни треви, а дойдеше ли пролет, цветя разцъфваха в пъстроцветно обилие около камъните.

Години наред си беше казвал да не завижда за свободата, която бяха намерили братята му: онова блажено освобождение от очакването и жалките разочарования, които го следват.

„Не я обичам. Това поне е ясно. Нито желая любовта ѝ. Аз съм призрак. Бавя се тук заради липса на воля.“

В далечината, от стената черни треви, бяха излезли конници. Някои водеха коне, натоварени като че ли с трупове. Беше наблюдавал отряда от доста време — водеха конете покрай острия ръб на Блещукаща съдба. Вече бяха точно срещу него и скоро щяха да отминат и да продължат на юг.

Баща му често повтаряше една древна мъдрост, размахваше думите като оръжия, с които пердашеше децата си. „Името на един герой живее вечно. Умри забравен и изобщо не си живял.“ Когато Кагамандра се завърна у дома от войните, единственият оцелял от децата на баща си, се беше оказал прочут герой, воин, издигнат високо на щита на благородството — дарен с титла и почести. Баща му го зяпна с безжизнени очи и не каза нищо.

През следващата година старецът реши да се остави да залинее и повехне, държеше се все едно всичките му синове са умрели. Никога повече не изрече името на Кагамандра. „Сигурно го беше забравил. Тъй че аз, който живеех, не живеех изобщо. Любимата ти мъдрост, татко, се оказа лъжа, когато най-сетне я поставих в нозете ти. Или ти я провали?

Все едно. Една награда нямаше, чийто вкус да не беше горчив, когато се върнах у дома. Не се върнах, за да заваря невястата си да ме чака. Не се върнах при своя баща, защото новината бе изпреварила пристигането ми, а когато най-сетне дойдох, той вече стоеше в сянката на смъртта.“

Не обичаше Фарор Хенд. Не я искаше дори. Щом се свиеше нощем под кожите, заслушан в далечните крясъци на гущерните вълци на Блещукаща съдба, мислеше не за онази млада жена. Мислеше за Шаренас.

Колко фатални избори може да направи човек? „Много, защото дори смъртта не е нужно да е внезапна. Може да бъде измерена като глътки отрова. Всеки ден може да бъде посрещнат все едно, че и той е умрял и само е чакал идването ти.“ Колко смърти може да понесе човек? „Все още вървя през поле от трупове и нито един няма нещо добро, което да каже, но съм се научил да ги гледам в очите и да не трепвам. Благодаря на баща си за това.“

Отдръпна се от издатината и тръгна надолу по тясната крива пътека към бивака си.

Даде последната зоб на коня, а след това събра и навърза кожите за постелята си, запаса меча и провери останалото си снаряжение.

Скоро след това, яхнал коня, Кагамандра излезе от дефилето и пое надолу по червения тинест склон към суровата замръзнала равнина. От небето закръжиха снежинки. Той смуши коня в бавен тръс, за да вкара малко топлина в краката на животното.

Бурса се върна и докладва:

— Кагамандра Тюлас е, командире.

Калат Хустаин продължи още малко напред, после дръпна юздите. Останалите от отряда се струпаха около водача си.

Ветеранът сержант се намести в седлото. От деня на брега на Витр не спеше добре. Всяка нощ го притегляше в един трескав свят, където високо горе кръжаха дракони, докато той бягаше през огромна безлика равнина. Носеше странни предмети: сребърен потир, корона, скиптър, малко сандъче, от което се изсипваха златни монети.

В този кошмар той беше единственият пазител на тези съкровища, но драконите не го нападаха. Само кръжаха високо като лешоядни птици. Чакаха го да грохне и да падне, а той продължаваше да тича, потръпваше от огромните им сенки, които играеха по земята напред. Монетите все падаха, подскачаха и се пръскаха след него — сякаш край нямаха. А когато скиптърът се изплъзна от хватката му и падна, друг, същият като предишния, се появи в ръцете му.

Короната беше счупена. Разкривена. Потирът беше очукан.

Елейнтите високо горе бяха търпеливи. Той не можеше да бяга вечно и нямаше място, където да се скрие. Земята под краката му беше твърде корава, за да изкопае дупка и да зарови ценното си имане.

Когато на разсъмване се събудеше, очите му бяха зачервени от изтощение; непрекъснато се улавяше, че оглежда небето през дневния преход.

Не бяха видели повече ужасните същества. Елейнтите се бяха гмурнали в този свят през зейнала цепнатина във въздуха над Витр — и бяха изчезнали. Някак си това беше по-лошо и през деня Бурса почти копнееше да види един, нищожна резка от нокът чернота в далечината. Но това желание така и не продължаваше в пътуването насън.

По заповед на Калат Хустаин беше препуснал назад, за да установи самоличността на самотния ездач, който ги следваше. Сега като че ли щяха да го изчакат. Бурса хвърли поглед към Спинок Дурав и го жегна нещо близко до негодувание. Младите можеха да понесат всичко, а сред тях имаше някои, които изпъкваха дори между равните си, и Спинок Дурав беше такъв мъж. Дали съвършените му черти укрепваха темелите на самоувереността му, или някаква утайка на отприщено самочувствие се просмукваше и засядаше в лицето му, създавайки илюзията за равновесие и хладнокръвно самообладание?

На Бурса бе възложено да защитава младите Стражи не от кого да е, а от капитан Финара Стоун. Но точно предупредителния вик на Спинок беше спасил всички, там край брега. Или може би Бурса грешно си спомняше… беше тревожно време. Но върнеше ли онзи вик в паметта си, той идваше с гласа на Спинок.

„Започвам да се поддавам на натрапчиви мисли. Отново. Целият ми живот, същата тази игра. Просто скачам от едно на друго. Никакъв мир, никаква надежда за отдих. Бягам като глупак в сънищата си, понесъл последните съкровища на Мъдрия Карканас.

Елейнти.

Спинок Дурав. Тя изобщо не трябваше да ми възлага тази задача. Изобщо не трябваше да ме подканя да съсредоточа вниманието си върху него. Изобщо ли не се досети за завистта, криеща се в мен, и как тя ще намери Дурав? Обсебването тича по същата пътека, отново и отново. Всеки път същата камениста пътека. Завистта е остро чувство. Има цел и има власт. Все трябва да мразиш някого — и изглежда, съм го намерил.“

Спинок Дурав улови погледа му и се усмихна.

— Още два дни, сержант, и сме си у дома.

Бурса кимна, дръпна каишката на шлема си, където бе започнала да жули гърлото му. Въздухът беше студен и беше сух, а кожата му не се справяше добре в този гаден сезон. Вдигна глава и огледа сивото небе. Кръжащият във въздуха сняг като че ли не успяваше да стигне до земята.

— Студено е там горе, а? — каза Спинок и подкара коня си до Бурса. — Дори за дракон.

Бурса се намръщи. Разбира се, че беше забелязал навика му, и сега го дразнеше заради него.

— Костите ме болят — каза на Дурав. — Казват ми, че иде буря. Опитвам се да я преценя.

Спинок отвърна с още една усмивка и кимна.

— Мислех, че бихме могли да я изпреварим, сержант. — Извъртя се назад, за да погледне приближаващия ги Кагамандра Тюлас. — Но изглежда, че няма.

Едва сега, проследил погледа на младежа, Бурса видя издуващия се фронт на бурята, обхванал хоризонта на север. Изсумтя и поклати глава. Мислите му се препъваха в умората, градяха безразсъдни мостове в ума му.

Калат Хустаин обърна коня си и се откъсна от отряда; спря точно зад последните коне с вързаните на тях трупове, когато Кагамандра Тюлас най-сетне ги настигна.

— Капитане — каза Калат. — Далече сте от пътя между Нерет Сор и зимния ни лагер — мен ли търсите? Що за ужасно решение на Легиона ми предстои да чуя?

Сивобрадият воин беше размъкнат, тежкото му наметало — мръсно и опърпано. Конят му беше измършавял. Кагамандра вдигна облечената си в ръкавица ръка, сякаш за да спре въпросите на Калат.

— Никаква вест от Урусандер не нося, командире. Пътувам по своя лична работа, не на Легиона.

— Значи нямате новини?

Кагамандра се поколеба, после сви рамене.

— Зимата е ярем на всички амбиции. Но бих казал, пази се от пролетта, Калат Хустаин.

— Трябва ли всеки войник на Легиона да ме заплашва?

— Вече не съм капитан, сър. Старата ми преданост е приключила.

Калат Хустаин помълча за миг, после каза:

— Отрежи крайника. Още кърви.

Кагамандра присви очи и тихо изръмжа нещо. Гневът му бе явен.

— Ако моето предупреждение за предстояща война ви боде като трън, тогава, командире, чудя се що за пущинак расте буйно в черепа ви. Заради Стражите, съветвам ви да се откъснете. Заплахата за война виси над всички ни. Или ще претендирате за специална привилегия пред лицето на трагичната ѝ закана?

— Все пак търсиш Стражите — каза Калат. — Кагамандра, няма да намериш Фарор Хенд в зимния ни лагер.

— Тогава ми кажи къде ще я намеря.

— Не мога, извън това, което вече казах. Тя не те чака в края на този път.

Бурса знаеше, че командирът му би могъл да е и по-вежлив. Не можеше да реши дали нищожеството на Калат го засрамва, или го прави доволен. Нищо привлекателно нямаше в поздрава на Калат, а сега, с разбирането на причината за пътуването на Кагамандра, командирът на Бурса като че ли стоеше пред затворено в клетка куче и мушкаше между решетките с остър прът.

„Всички сме уморени. Разнебитени. Жалостта расте рехава този сезон.“

Кагамандра кимна, подръпна юздите и пое към хълмовете на запад.

— Достатъчно разумен да намери подслон — измърмори Спинок. — Чудя се дали не трябва да направим същото.

— И да последваме Тюлас ли? — прошепна хрипливо Бурса. — Ами предложи тази идея на командира ни.

Макар Спинок да отвърна с усмивка, Бурса най-сетне видя в това намек за уязвимост и след като младият Страж запази мълчание, когато Калат махна с ръка и отрядът продължи по пътя си на юг, заобикаляйки по ръба на Блещукаща съдба, сержантът се улови, че изпитва известна наслада от тази скромна победа.

„Това си струваше дебненето, нали? Не се прави на глупак пред командира си, Спинок Дурав. По-добре говори първо с мен, като междувременно вярваш в непринудеността между нас и в това, че съм сигурен приют за глупавите ти думи. А ако аз ги събирам, е, това си е моя работа.“

Видя, отново, безкрайната пуста равнина, по която тичаха сенки, докато драконите се рееха в небето, а той бягаше задъхан с тежкия товар в ръце.

Бурята ги застигна с жесток студен вятър и вихър от ледена киша.

Нарад седеше присвит до огъня и гледаше другите, дошли в отговор на призива на Глиф, макар да не знаеше естеството на поканата. Сякаш имаше гласове в тази опустошена гора, гласове, които не можеше да чуе: замаян, оглушал сякаш от жалкото си съществуване, беше изгубил всякакъв усет. Беше се отдал само на унило и безразлично наблюдение; малкото звуци, които чуваше, не бяха нищо повече от досадните лагерни звуци на събиращи се ловци; в устата му горчеше от късове спарена храна и солена вода. С този затвор, който бе тялото му, можеше да усети замръзналата земя под краката си и крехката чупливост на пръчките и клоните, които хвърляше в пламъците. До това, прочее, се свеждаше той. Не по-различен от няколкото мършави псета, тръгнали с импровизираното им племе.

Отрицателите, които го обкръжаваха, бяха чужди, в толкова много отношения, че Нарад едва можеше да ги проумее. Движеха се в почти пълно мълчание, рядко говореха и като че ли бяха обсебени от оръжията си — лъковете и объркващия набор стрели, всяка някак си с особено предназначение, всяка направена уникално в извивката на перата или острието, дължината на пръчката или използваното дърво, или материала, от който бе изработен върхът. С еднакво усърдие тези мъже и жени, и дори младите между тях, се трудеха също така над ножовете си с дълги остриета, с масло, със слюнка, с различни видове пясък и зърниста глина. Развиваха и увиваха отново дръжките от еленов рог или от кост, с кожа или жилави треви, или зелен камък — изкусно изваяни в извити, змийски шарки, които напомняха на Нарад за вода в потоци.

Обсебванията търсеха шаблони, начини на движение, които се повтаряха без варианти. Рутината правеше излишни думите и ничии пътеки не се пресичаха, никоя задача не се прекъсваше, нямаше нищо, което да промени един ден от следващия. От това Нарад бе започнал да усеща начина на живот на тези хора на гората. Кръгов в привидното си безсмислие, не по-различен от сезоните, не по-различен от собствения му жизнен кръг.

И все пак, в целта си, племето на Глиф клонеше към задачата да убива. Всичко това сега беше подготовка, предлагаща един измамен ритъм, който можеше да приспи човек, непривикнал с търпението.

„Човек като мен. Твърде тромав да танцува.“ Легионерският меч, който носеше сега, като че ли щеше да върши работа. Някой се беше погрижил да го наточи, да оглади грапавините и нащърбеното. Ножницата се нуждаеше от поправка. Кожата на колана беше протрита и захабена, но никъде разтеглена. Нитовете бяха здраво на мястото си, токата и халките — здрави. Огледът му бе отнел само двайсетина дъха.

А сега чакаше, бдителен, но безчувствен, и си помисли, че повече му допадат безпризорните псета, отколкото тези ловци, тези заклети убийци.

Шаблоните бяха нещо, което разбираше. Всичко, което беше той, или беше доскоро, или щеше да бъде, вечно кръжеше около нещо, някоя сила… представяше си го като железен прът, забит дълбоко в земята и със закрепена за него здрава дебела халка. Каквото и да правеше, каквото и да замисляше да направи, беше вързано за тази халка, с възли, които никой смъртен не можеше да развърже. Понякога въжето се оказваше дълго, навито, нетърпеливо да се развие и да го остави да бяга и да бяга далече, но никога толкова далече, колкото си е представял или е сънувал, че би могъл. Тъй го дърпаше, надясно или наляво, и макар да продължаваше да бяга, просто обикаляше в кръг. Прътът стоеше на една поляна, с всичката пръст около него утъпкана, тревите повехнали, а дирите кръжаха и кръжаха.

Беше убивал и щеше да убива отново. Беше се оказал откъснат от компанията на други, белязан, презрян и унизен, и подигран. Всяко обещание за братство се бе оказало илюзия. Нямало беше жени, достатъчно силни, за да срежат въжето или да разхлабят самия прът. Вместо това той просто ги влачеше в намотките си, притискаше ги, взимаше каквото му трябваше, но никога — „никога, никога иначе. Телата ни са близо в привидна интимност, но истината е жестоко нещо. Онова, за което копнея… онова, за което копнеех, беше нещо по-нежно.

Но онзи език така и не беше ми даден. Придай форма на безсилието ми тогава, в жестоко насилие, в празен триумф на сила. Мога да взема хиляда жени така, в прегръдката ми, където тревите са повехнали и прах щипе окото, и никога да не намеря каквото търся.

Шаблони. Обикалям и обикалям в кръг, прикован на място, заклещен, правя отново каквото правех преди, и отново и отново.“

Чакаше само отпадането, първия жесток коментар, раждането на бодливи думи, запокитени към него. Не стигаше ли, че не беше от тази гора? Че ловците го търпяха, защото Глиф им беше казал така? Колко скоро негодуванието щеше да пробие през тази тънка любезност?

По-добре Глиф да беше забил стрела в гърдите му, с връх от кремък, желязо, кост или рог, свистяща в полет, дължината на пръчката съвършено пригодена, дървото изящно в гъвкавия си отклик на тетивата на лъка.

В лагера вече имаше трийсетина Отрицатели. И да имаше всеки от тях да разкаже история, тя се нашепваше в онзи глас, който Нарад не можеше да чуе, устата се движеха зад маски и през цялото време тихите, влудяващи подготовки продължаваха. „Кръжат и кръжат, и кръжат…“

Глиф дойде до него и седна.

— Наричам те Бдящия. На нашия стар език: Йедан.

Нарад изсумтя.

— Почти нищо друго не правя.

— Не. За времето на нощта, когато се будиш. Когато ставаш и обикаляш лагера. Времето на нощта, когато духовете се върнат при теб и те обсебят. Нервите ти тръпнат. Нещо неспокойно те завладява, нещо, което не можеш да назовеш, освен ако не го облечеш в най-дълбоките си страхове. Будиш се и стоиш, когато другите се борят в съня, в поредното си изгубване. Това е ужасно бдение, самотно бдение. Това е бдението на човек, който е сам.

Нарад бутна с ботуша си един клон по-навътре в огъня. Не можа да измисли какво да каже. Другите имена, които си беше спечелил, жилеха. Но това не. Зачуди се защо.

— Моите ловци те почитат — каза Глиф.

— Какво? Не, те ме пренебрегват.

— Да, точно така.

— Наричаш това почитание? Вие Отрицателите… не ви разбирам.

— Бдящия винаги е сам. Историята им го прави така. Виждаме в очите ти, приятелю, че никога не си познавал любовта. Може би това е необходимо за задачата, която те чака.

Нарад се замисли над думите на Глиф. Беше си възложил задача. Това поне беше вярно. Но се беше съмнявал в чистотата на целта си: в края на краищата отрядът на Легиона бе свидетел на срама му и лицата, които виждаше нощем — онези, които го стряскаха и будеха, с черното небе горе, — бяха тези, които искаше да отреже, да ги посече, да ги смачка под петата си. „Моят срам. Всеки от тях. Всички те.“ Можеше да извиси клетвата си, да изрече името ѝ като молитва и да се самопровъзгласи за оръжието на нейната мъст. И дори тогава щеше да чуе собствената си нашепната жажда, с наранено сърце и жалък, копнеещ за нещо като изкупление.

Имаше мини, където работеха пропадналите и провалилите се, непростимите глупци, които носеха със себе си своите непростими деяния. Пропълзяваха в земята, заравяха се под тежкия камък и пластове скала. Прокопаваха пътя си през своя непрощаващ свят и смятаха това за някакъв вид наказание. Трябваше да отиде в такова място. „Макар и само за да разбия скалата, държаща онзи железен прът, да я пръсна — виж как изригвам на воля! — да затичам по права пътека — права като стрела, право към най-близката пропаст.“

На Глиф каза:

— Моята задача е мъст. Срещу собствения ми срам. Други взеха… късове от него. Трябва да ги изловя и да си ги върна. Ако мога да направя това… ако мога да стигна до онова… онова място…

— Тогава ще бъдеш изкупен — каза Глиф.

— Което не бива да става, Глиф. Не трябва изобщо да се позволи да стане. За онова, което направих… никакво изкупление не е възможно. Разбираш ли?

— Значи Бдящия трябва да пази мост, обречен да падне. Бдящия, който стои, и стои здраво, е предвестник на провала.

— Не. Какво говориш? Това… това мое престъпление… то няма нищо общо с вас, Отрицателите. Вашата кауза е справедлива. Моята не е.

— Двете трябва да се припознаят взаимно, приятелю, и след това заедно да погледнат деянието помежду им. Да видят как то е, в края на краищата, едно и също.

Нарад го изгледа.

— Ти май вече си ме измислил, Глиф. Намерил си как, ами, да ме вклиниш в твоето виждане за света. Лошо се вмествам, не мислиш ли? По-добре намери друг, някой с по-малко… по-малко биография.

Но Глиф поклати глава.

— Не се боим от това… твое лошо вместване. Защо да се боим от такова нещо? Един гладък свят не допуска гонитба. Нито път към него, нито извън него. Затворен е в себе си. Сам дава отговора си и така лъже, несмутен от съмнение.

Нарад се намръщи към огъня.

— За какво чакаме, Глиф? Има войници, които трябва да намеря и да убия.

Глиф махна с ръка и се изправи.

— Идват посетители. Скоро ще са тук.

— Откъде идват?

— От свято място. От един олтар, почернял от стара кръв.

— Жреци? За какво ни са жреци?

— Вървят през гората. Вече от дни. Проследили сме пътя им и изглежда, ще ги доведе тук, до този лагер. Тъй че чакаме, за да видим какво произтича от това.

Нарад потърка лицето си. Порядките на Отрицателите оставаха загадка.

— Е, и кога пристигат?

Глиф отпусна ръка на рамото му.

— Тази нощ, мисля. В твоето време за бдение.

В съня си Нарад вървеше по бряг от огън. Държеше меч, но влачеше върха му през пясъка, а пясъкът мяташе искри и пламтеше с разровените въглени по лъкатушещата бразда, оставена от върха на оръжието. Кръвта по острието бе спечена на черна кора. Беше изтощен и знаеше, че някъде зад себе си е оставил много по-голяма диря, от трупове, струпани от двете страни.

Пламъци го обкръжаваха, издигаха се високо като горящи дървета. Валеше пепел.

До него имаше жена. Може би винаги беше била там, но той нямаше усет за време. Имаше чувството, че върви вечно по този бряг.

— Няма да намериш любов тук — каза жената.

Не се обърна към нея. Все още не беше моментът да я види, да срещне погледа ѝ. Вървеше до него като сестра, не като любовница, или може би просто спътник, но не приятел. Когато ѝ отвърна, тръпка на изненада последва собствените му думи.

— И все пак тук ще стоя, моя кралице.

— Защо? Това не е твоя война.

— Мислил съм над това, ваше величество. За войната. Мислил съм, че е все едно къде е войната или кой я води. Или кръвни връзки ни свързват с убийците, или не. Като нищо би могла да е на другия край на света, водена от чужди, по причини, които ние дори не можем да разберем. Всичко това е без значение, ваше величество. Въпреки това е наша война.

— Как така, Йедан Нарад?

— Защото, в крайна сметка, нищо не ни разделя. Нищо не ни различава. Извършваме същите престъпления, отнемаме живот, държим земя, завладяваме земя, прехвърляме прогизнали в кръв граници — черти в пясъка, не по-различни от тази тук. С пожари зад гърбовете ни и пожари напред — мислех си, че разбирам това море, ваше величество, но сега виждам, че изобщо не съм го разбирал. — Вдигна меча и насочи върха му към искрящата, изкована от пламък повърхност отвъд брега. Оръжието потрепери в ръката му, сякаш по своя собствена воля. — Онова, моя кралице, е владението на мира. Мечтаем да заплуваме в него, но когато най-сетне го направим, просто се давим.

— Тогава, о, братко, не ни даваш надежда. Щом война определя съществуването ни и мирът е нашата смърт.

— Всички извършваме насилие над самите себе си, ваше величество. То е повече, отколкото просто брат срещу брата, сестра срещу сестрата или всякакво друго съчетание, което бихте измислили. Мислите ни нанасят жестоки поражения в черепите ни, безспир. Борим се с желания, веем знамена на надежда, разкъсваме пряпорците на всяко обещание, което сме дръзнали да изречем. В главите ни, моя кралице, е свят без мир и с това описание определяме самия живот.

— Поставяш под въпрос намерението си, братко — каза тя. — След всичко това. Не е изненада.

— Бях любовник на мъже, Здрач…

— Не. Онова не си ти.

Обзе го объркване и той едва не залитна. Изправи се замаян, отпусна меча, върхът вдигна облак искри, щом заора в пясъците. Продължиха да вървят. Той поклати глава.

— Прощавай, наближава моментът.

— Да. Разбирам, братко. Нощта пълзи. Дори да лежим в сън и така да не видим нищо от нея, все пак пълзи.

— Бих искал, моя кралице, да изтръгнеш пръта.

— Знам — отвърна тя тихо.

— Лицата им бяха моя срам.

— Да.

— Тъй че ще ги посека всички.

— Бели лица — промълви тя. — Несподелящи нашата… нерешителност. Ние сме единствената им сянка, братко, и в това никога няма да ги излъжем. Ти направи каквото трябваше. Направи каквото те искаха от теб.

— Умрях в прегръдката на сестра ми.

— Не ти.

— Сигурна ли си, моя кралице?

— Да.

Той спря, изгърбил рамене и навел глава.

— Ваше величество, трябва да ви попитам… кой подпали този свят?

Тя се пресегна към него, мека, зацапана с кръв длан докосна брадичката му, вдигна очите му към своите. Насилниците бяха свършили своята работа. Нямаше да се забрави това. Спомни си усещането за прекършеното ѝ тяло под себе си, дрипите, останали от разкъсаната ѝ сватбена рокля. С мъртви очи, тя го погледна и мъртвите ѝ устни се разтвориха, за да изрекат мъртвата дума:

— Ти.

Очите на Нарад примигаха и се отвориха. Беше нощ. Огньовете бяха догорели и овъглените стволове на дървета се издигаха тънки и черни около лагера. Другите спяха. Той се надигна, отметна сивите кожи на постелята си.

Приемаше идването ѝ в сънищата му, но не и илюзиите, които носеше. Не беше нейният брат. Тя не беше неговата кралица — макар че може би, в някои отношения, той я беше направил такава — но онази почит, както я усещаше в онова място, не беше само негова. Беше нещо заслужено. Тя водеше народа си, а народът ѝ беше армия.

„Войните вътре правят войни отвън. Винаги е било така. Нищо не е останало, освен всичко, за което да воюваш. Все пак кой смее да си въобрази, че това е почтено?“

Вдигна ръце към обезобразеното си лице. Болките никога не угасваха. Все още можеше да усети плувналите ѝ в кръв пръсти по брадичката си.

Някакво движение привлече погледа му. Бързо се изправи и се загледа натам. Двама души влизаха в лагера.

По-едрият от двамата изпъна ръка, за да спре спътника си, и след това закрачи към Нарад.

„Не е Тайст. Облечен е като дивак.

Но другият зад него е Тайст. Андий.“

Грамадният непознат спря пред Нарад и каза с нисък буботещ глас:

— Прости ми това. Зной има в земята под нас. Пари жестоко под краката ти. — Замълча и кривна глава. — Ако това те успокоява, смятай приятеля ми и мен за… нощни пеперуди.

Другите в лагера се бяха разбудили, надигаха се, но оставаха по местата си. Всички очи бяха вперени в Глиф, който беше станал и идваше при Нарад.

Непознатият се поклони на Глиф.

— Отрицателю, ще ни приемете ли във вашия лагер?

— Не аз решавам — отвърна Глиф. — Аз съм лъкът, опънат за стрелата. По този въпрос, азатанай, Йедан Нарад говори от наше име.

Нарад се сепна.

— Не съм заслужил такава привилегия, Глиф!

— Това време на нощта е твое — отвърна Глиф. — Не е до това къде стоиш, а кога.

Вниманието на Нарад се върна към непознатия. „Азатанай!“

— Ти не си наш враг — каза той бавно и трепна, щом усети въпросителната нотка в тона си. — Но онзи зад теб… войник легионер ли е?

— Не — отвърна азатанаят. — Той е лорд Аномандър Рейк, Първи син на Тъмата.

„О.“

Лордът пристъпи напред, впил очи не в Нарад, а в Глиф.

— Не е нужно да се задържаме, ако не е предложено гостоприемство. Отрицателю, моят брат броди из тази гора. Бих искал да го намеря.

Нарад залитна назад, коленете му изведнъж се подкосиха. Миг след това се смъкна на колене, щом думите от току-що изтеклата вечер се върнаха в ума му.

„Откъде идват?“

„От свято място. От един олтар, почернял от стара кръв.“

Усети ръка на рамото си — стисна го леко, но здраво. Беше дращил лицето си с ръце, но сега цялата сила го напусна и ръцете се отпуснаха, нямаше зад какво да се крие. Разтреперан, забил мрачен поглед в земята, заслуша бурята в черепа си, но тя беше безсловесен рев.

— Знаем го — отвърна Глиф. — Търсете на север.

Но тогава азатанаят се намеси.

— Аномандър, още не сме приключили тук.

— Сме — отвърна Синът на Тъмата. — Тръгваме на север, Каладън. Освен ако този Отрицател не лъже.

— О, едва ли — отвърна Каладън. — Все пак не сме приключили още. Опънат лък, вашия Бдящ го мъчи неизвестно страдание. Отказва ли ни гостоприемство? Ако отказва, трябва да напуснем тази гора…

— Не! — отсече лорд Аномандър. — Това няма да направим, Каладън. Виж този… този Йедан. Той не е от обитателите на гората. Носи легионерски меч, в името на Бездната! По-вероятно сме се натъкнали на един от прочутите разбойници на Урусандер — самата му причина да завземе гората. Вече мога да си ги представя толкова безбожни, като онези на Урусандер, пакт, сключен между тях.

Нарад затвори очи.

— Чудесна хипотеза — отвърна Каладън, — но уви, пълна глупост. Милорд, разберете ме… тук стъпваме внимателно или никак. Ще изчакаме думата на Бдящия, все едно колко ще отнеме.

— Съветът ти обърква — изръмжа Аномандър. — Като всичко, което ми се трупа сега.

— Не съветът обърква, милорд, а волята, която му се противи.

Ръката на рамото на Нарад не беше мъжка ръка. Само заради това отвори очи. „Гостоприемство на тези двамата? Как мога, без да изрека признанието, което се мъчи да се изтръгне? Брате на бъдещия съпруг, аз бях последният, който насили бъдещата невяста на твоя брат. Само аз видях светлината, напускаща очите ѝ. Ще ми позволите ли, сър, да потърся облекчение?“

Тогава заговори Глиф, гласът му дойде от няколко крачки разстояние.

— Терзанието му не е заради теб, азатанай. Нито заради вас, лорд Аномандър. Сънища проправят път към събуждането, за времето на Бдящия. Нищо не знаем за онзи свят. Само това, че се оформя от изтерзани ръце. И един от вас, азатанай или лорд, сега смущава това нещо в душата му.

— Назови тогава престъпленията ни — каза Аномандър. — За себе си ще го приема и няма да отрека нищо от онова, което съм сторил.

Нарад вдигна глава, но отказа да отвори очите си. „Ах, това.“

— Азатанай — каза. — Ти си добре дошъл тук.

И ето, че ловците се размърдаха, надигнаха се от всички страни, с оръжия в ръце.

— На мен ми е отказано, значи — каза Аномандър.

Нарад поклати глава.

— Първи сине на Тъмата, все още не е време за… за гостоприемството ни. Но ще ви обещая това. Когато сме нужни, призовете ни.

Най-сетне Нарад чу гласовете на спътниците си ловци, мърморенето им, ругатните. Дори Глиф като че ли изсъска, внезапно стъписан или от безсилие.

Но Аномандър отговори пръв.

— Йедан Нарад, тази гражданска война не е ваша. Макар да разбирам, че на вашите приятели може би ще им хареса да видят какво възмездие мога да нанеса в името на убитите хора от тази гора.

— Не — каза Нарад, а затворените му очи не предложиха нищо освен един сребрист свят, подвижен като живак и пламтящ като от невидими огньове. Изглеждаше съвсем на място. — Това не е наша битка, прав сте. Не… как ще се бием с нашите… нашите врагове. Говоря за нещо друго.

— Запъваш се…

Каладън прекъсна рязко Сина на Тъмата:

— Затваряй си устата, глупако!

— Когато огньовете завладеят морето — каза Нарад, видял отново онзи ужасен бряг, където беше вървял. Ръката на рамото му сега го държеше дивашки здраво и болката го пронизваше целия. — На брега. Там ще стоим, когато ни помолиш.

— В чие име? — попита Каладън.

— Нейното — отвърна Нарад.

Отрицателите завикаха гневно.

Но Нарад отвори очи и срещна стъписания поглед на лорд Аномандър. И повтори:

— Нейното.

Видя как Каладън се пресегна, сграбчи лорд Аномандър за лявата ръка и задърпа Сина на Тъмата извън лагера. Сякаш една-единствена дума можеше да разбие всичко. Скоро двамата се стопиха в тъмното между изгорелите стволове.

Глиф пристъпи към Нарад.

— Вричаш ни на Майка Тъма?!

— Не — отвърна Нарад.

— Но… аз те чух! Всички те чухме! Думите ти към Първия син на Тъмата!

Нарад го изгледа и нещо в изражението му стопи гнева на Глиф.

— Тя не беше в съня ми — каза тихо и усмивката му накара ловеца да потръпне.

— Тогава… — Глиф замълча и се огледа, сякаш искаше да види за последен път двамата, дошли при тях. Но вече ги нямаше. — Тогава, братко, той те разбра погрешно.

— Но другият — не.

— Азатанаят? Откъде можеш да знаеш?

Нарад отново се усмихна, макар че този път бе много по-трудно.

— Заради онова, което направи той, Глиф. Колко бързо… колко бързо отведе Аномандър. Без обяснения, разбираш ли? Никакъв шанс за… за изясняване.

— Азатанаят реши да заблуди Сина на Тъмата?

„Да. Но това… е, то си е между тях.“

— Не е наша грижа — отвърна и се обърна на колене да потърси постелята си.

— Когато лорд Аномандър ни призове, ще се отзовем ли?

Нарад го погледна.

— Няма да му се наложи, Глиф. Онова място, което описах… Боя се, че ние вече ще сме там.

„И ще стоим здраво, на бреговете на мира. В нейно име.“

— Глиф?

— Йедан Нарад?

— Старият ви език. Имате ли име за бряг?

Ловецът кимна.

— Да.

— Какво е?

— Емурлан.

„Да. Там.“

5.

И тук тонът на разказа трябва да се промени.

Война до смърт? Своенравните приключения на азатанаите? Глупави млади и озлобени стари, вдигнете, прочее, скептично вежда и нека да се гмурнем в нелепостта на невъобразимото и невъзможното.

Няма да отрека храбростта на азатанаите, нито ще се опитвам да омаловажа значението на тяхната намеса. Драконъс не беше сам в главоломния си устрем към погибел. Въпросът, за който не остава отговор, е следният: богове ли са те? Ако да, то те са детински. Препъват се в могъществото си, безотговорни към своите повереници. Достойни за преклонение? Досещате се добре за отговора ми.

Любопитни сте, разбирам, и всъщност сте объркани от това как оформям своя разказ. В ума ви, сигурен съм, на мястото на началата му липсваше формалността на територии, брегове, намекът за един дискретен и различим свят, в който обитават митове и легендарни същества. Смея ли да предположа, че този конфликт е вътре във вас, не в мен? Дълбокото минало е свят на въображението, но смътен и неразличим със своята загадъчност. И все пак не е ли тъкмо тази загадъчност, която тъй разпалва огъня на удивлението? Но неоформеният свят е рехава среда и малко материалност може да се съгради над непознатото.

Давам ви места, твърдите скали и прашна земя, повехнали треви и изгорени лесове. Градове и лагери, руини и скромни обиталища, твърдини и манастири — достатъчно, за да се стъпи на твърда основа, достатъчно, за да се очертае драмата и с това, уви, загадъчността се отвява.

Ако ви заговорех сега за безчетни светове, блъскащи се в ефирната пустош, и може би да разположа всеки от тях като остров сред мъглите на забвението, дали въображението би се разгоряло отново? Приближете се, тогава. Островът, който е Куралд Галайн и Мъдър Карканас, допира до селения полувидими, рядко усещани, сред които загадъчността избуява. Нека разгърнем света, приятелю, и видим какви чудеса се разкриват.

Война до смърт. Своенравните приключения на азатанаите. Глупави млади и озлобени стари…

В място на вечния сумрак се простираше равнина брулени от ветрове наноси. Полузаровени в пластове сивкава ситна прах, отломките от безчет цивилизации затулваха всяка възможна гледка, достигайки до хоризонтите. Идоли на божества се присвиваха с гръб към несекващия вятър, подпрели високи дюни, които се извиваха, за да очертаят празни котловини в скутовете си. Статуи на крале и кралици стояха кривнати, затънали до бедрата в прахта, с вдигнати нагоре или изпънати като в благослов ръце. Високи гърбове на тронове стърчаха като надгробни камъни от низините. Тук-там основни стени от рухнали дворци и храмове очертаваха хребети и линии; стаи извайваха кухини и пропукани куполи се надигаха на лъскави гърбици.

Сгънал криле, азатанаят Скилен Дро тръгна по дирята, лъкатушеща през този зловещ и унил пейзаж. Полетът бе изключен, тъй като въздухът над равнината разяждаше, а да яхне високите ветрове, наситени със зърниста прах, беше твърде изтощително дори за такъв като него.

Вместо това високият изгърбен азатанай газеше до прасците през сухите безжизнени наноси, змийските му очи бяха вперени в раздрания ров, оставен от онзи, който бе минал пред него. Загадъчният му предшественик влачеше нещо, което само се хлъзгаше над дълбоките бразди, разорани от дебелите му криви крака.

Много време бе минало, откак Скилен Дро за последен път бе посетил това селение. Оттогава отломките и развалините се бяха умножили. Повечето идоли не можеше да разпознае. Много от статуите, изобразявали императори, крале, кралици и деца богове, разкриваха черти, които бяха чужди и понякога смущаваха острите сетива на Скилен. Той можеше да усети напора и притеглянето на капризните течения невидима енергия, които знаеше като Проривите, макар че не азатанаите бяха скалъпили тази дума.

Проривите носеха забравени монументи от други селения. Като плавеи, фрагментите се изхвърляха тук, сякаш единственото предназначение на тази равнина бе да служи като хранилище на пропаднали вери, изоставени мечти и нарушени обещания. Може би тя беше, както вярваха някои от родствениците му, кътчето на ума, а въпросният ум бе самата вселена.

Трудно му беше да реши дали тази представа му допада, или го дразни. Ако вселената наистина притежаваше ум, то той беше претрупан. А ако в този ум вирееха такива кътчета, то пазителят бе заспал или, може би, пиян. Тази ръка на полусъзнателност изобилстваше с разсъдливи вихрушки и въртопи, спирали от непреклонни възгледи и безмилостни представи, кръжаха и кръжаха, докато се погълнеха сами. Идеи връхлитаха и отстъпваха от канарите в потока, закъдряха се покрай тях и се разпадаха в кипящ въртоп. Не, това беше ум в зимен сън, където само смътни спомени и проблясъци на вдъхновение правеха водите неспокойни.

„Но не моят ум ще наложи ритми над космичната буря. Тази плът е неподатлива пред онова, което чака отвъд нея. Само играя с думите на други, някакъв въображаем инстинкт гъделичка гърлото ми и плюе огризките от безчет поети, които съм погълнал.

Тази равнина е безмълвна, най-вече. Тези статуи, боядисани някога, сега се накланят, обрулени и уморени. Боговете клечат и се молят за молитва, копнеят за шепот на почитание и неполучили това, биха се примирили напълно с гълъб, кацнал кротко на главата… но дори този скромен благослов им е отказан тук, в този кът на ума, този склад на Проривите.“

Успя да различи нещо напред. Здание, като че ли от камък, се издигаше над общата разруха, оградено с ниска стена. Наносите, които го обкръжаваха, изглеждаха свръхестествено равни. Скилен успя да види нещо, което приличаше на портална вишка, пищна арка с изящна каменна облицовка. Но подхождаше отстрани, следвайки дирите, които водеха към каменната стена право пред него.

Разперил жилавите си криле, Скилен плесна във въздуха и вдигна облаци прах. Плъзна се напред, издигна се по-нависоко с резки плясъци и бързо се понесе натам. Видя, че дирите продължават в двора от караулката… а там, свита на високото стълбище на входа на зданието, самотна фигура сякаш изтупваше от себе си облачета прах.

Скилен се плъзна над стената и кацна леко на пътеката. При появата му седналата фигура вдигна глава, но лицето ѝ остана скрито под тежка гугла от груба вълна.

— Скилен Дро, не мислех, че ще дойдеш.

Все още не решил какво да отвърне, Скилен се обърна към караулката. Подмолно течение се изливаше през нея, макар пороят енергия да не раздвижваше нито зрънце прах или пясък. След миг, усетил как силата отърква люспите на челото му, страните и муцуната с острите като игли зъби, Скилен отново се извърна към къщата. Потокът профуча покрай него и потече през огромната дървена врата зад седящия на стъпалата.

Качулатият мъж може би кимна, тъй като качулката леко помръдна.

— Знам. Отговор е, един вид. — Една бяла длан посочи към къщата зад него. — Утайки. Хранилища. Бездънни сякаш. Възможности, вечно връхлитащи. Изчезват ли? Кой може да каже? Някои мисли — продължи той с разсъдлив тон — бягат от специфичното. Избягват особеното. Откъсват се и така прекъсват тайните си пътища. А реката се издува и издува все повече. Скилен, стари приятелю, какво си намислил?

— Рисковано е — осмели се да отвърне Скилен, на вълна от миризми и ухания.

Седналият закачулен мъж въздъхна.

— Предполагам. Всичко това, което предлагаш, докато си в онзи страховит поток… ще напълни ли то просто къщата, как мислиш? Начинът ти на говорене тук, изливащото се покрай мен и през тази нелепа дървена врата — думите ти: боиш ли се от тяхното безсмъртие, щом се просмучат в хоросан и камък?

— К’рул. Защо тук?

— Без причина — отвърна К’рул. — По-скоро без моя причина. Видя ли дирите? Един Строител ме намери. Аз… проучвах. — Помълча за миг, а когато продължи, тонът му бе променен, търсеше повече непринуденост. — Общо взето, пренебрегнат съм. Но не този път и не с тогова. — К’рул махна замислено. — То ме довлече тук. Е, отначало ме влачеше из двора, сякаш искаше да ме остави там, или там, или може би ей там. Нито едно място като че ли не го задоволи. Накрая ме остави на стълбището, а после? Ами, изчезна. — К’рул стана и изтупа още прах от халата си. — Скилен, може би беседата ще е по-лесна, ако не стоиш на пътя му. Този Прорив е изключително мощен, нали?

Скилен огледа двора. Забеляза петната, където Строителя беше оставял К’рул. Нямаше никакво различимо очертание в тази карта. След малко се отдръпна от каменната пътека.

— Какво чака вътре?

К’рул поклати глава. Качулката се смъкна назад от движението и откри изпито, обезкървено лице.

— Като другите, предполагам. Стаите… преобърнати. Вървиш по неравен таван, бъркотия от подпори и стръмни рампи, които водят надолу… или е нагоре? Да бродиш вътре е като да те споходят преобърнати мисли. Преобръщането на перспективата като нищо може да съдържа послание, но ми се губи.

Но Скилен едва чу думите, толкова ужасѐн беше от състоянието на К’рул.

— Какво те измъчва?

— Аа, далече си стигнал, значи. Такова утешение ли е изолацията? Прости ми за този въпрос, Дро. Разбира се, може да се намери мир в незнанието, в несъществуването, в не-чуването и в не-намирането. Мир в това да забравяш, докато за другите си общо взето забравен. — К’рул се усмихна унило. — Но все пак бих искал да знам: ако си бил, то къде? А ако не, тогава защо?

— Намерих свят в спор със самия себе си. Заблудата на разума, К’рул, е мизерно нещо.

— А тази извисена фигура, която сега ми представяш? Предрешил си се като тези… същества?

— Една от породите им, да. Играх убиеца — отвърна Скилен. — Не познават изтънчеността. Градят цивилизация на функция, на механична цел. Подтикнати са да обяснят всичко и така да не разберат нищо. Отказват художествеността. Но изкуството се крие в многото оттенъци на един свят. Отхвърлили са стойността на общия дух във всички неща. Придържат се към един цвят и обръщат внимание само на един оттенък. Рационалният ум може да играе само рационални игри: това е капанът. Но забелязах, К’рул, присъщата наглост и ирония в техния култ към доказуеми истини. — Замълча, после добави: — Те идват.

К’рул се изсмя, толкова грубо, че въздухът потрепери.

— Помниш ли, веднъж говорих за възможности? Е, направил съм дар от тях. Или по-скоро дарове. Магия, която не изисква спазаряване с такива като теб или мен. И вече се злоупотребява с тези дарове.

Скилен изчака, като сдържаше всеки мирис, всеки аромат. Имаше магия в пролятата кръв на азатанаите. Самият К’рул беше кървил до почти пълно пресъхване. Жестът беше на неуравновесен ум.

Мъжът пред него махна неопределено с ръка и каза:

— Ерастас се опитва да наложи власт над тези дарове. — Кривна глава и изгледа Скилен, после добави: — Не. Сега мисля, че власт не е подходящата дума. Позволи ми да ти предложа такава, която ти, в сегашното си състояние, би могъл по-добре да разбереш. Стреми се да наложи мириса си над моите дарове и чрез това — някакъв вид влияние. Скилен, не мисля, че мога да го спра.

— Какво още?

— Старвалд Демелайн — каза К’рул. — Драконите се завръщат.

Скилен Дро продължи да гледа втренчено К’рул, докато той не извърна очи. Загубата на кръв, толкова голяма и дълбока, беше прекършила нещо у него. Тази мисъл събуди болезнено любопитство у Скилен Дро.

— Чух твоя зов, К’рул, и ето, че съм тук. Предпочитах те като жена.

— Дните ми за раждане приключиха, за известно време.

— Но не и кървенето ти, изглежда.

К’рул кимна.

— Въпросът е кой пръв ще ме намери. Ерастас или — ако излезе от Старвалд Демелайн — Тиам? Скилен Дро, трябва ми пазител. Виждаш ме най-уязвим. Не можах да се сетя за никой друг освен теб — никой друг толкова решен да остане настрана от нашите светски грижи. И все пак, какво ми предлагаш ти? Само едно признание. Къде си бил? Другаде. Какво си правил? Залагал си капани. Все пак… наистина питам, Скилен.

— Аз съм виновен за драконите…

— Едва ли!

— … и не се боя от Ерастас, нито от който и да е друг азатанай.

К’рул отвърна на това с насмешка:

— Разбира се, че не се боиш.

Скилен не каза нищо.

К’рул поклати глава.

— Моля да ме извиниш за това, Скилен. Най-малкото, трябва да ти кажа какво е направил той.

Скилен Дро въздъхна тежко и с безразличие.

— Както желаеш.

— Ще ме защитиш ли?

— Да. Но знай това, К’рул. Все пак те предпочитах като жена.

Беше започнало с разговор, в който думите, изричани на един лек дъх, покълваха като семена, израстваха и след това узряваха в умовете на всички, които по-късно щяха да твърдят, че са присъствали. Разговор, помисли Ханако, който да осветли нелепостта на всичко последвало. Това беше проклятието сред Тел Акаи, където само мълчание можеше да спре връхлитащия потоп на онези неща, безчетни на брой, към които разбитите оцелели можеха да погледнат през рамо, да кимнат на знаците, ужасните предзнаменования и всички онези небрежни слова, хлъзнали се напред и назад.

Но мълчанието беше рядко животно сред Тел Акаи и от тази трагична истина животът на цял народ тръпнеше от хиляда рани. Разбира се, много скоро то щеше да се разкъса. Още докато той и събратята му падаха от безпомощен смях.

Твърде често сред неговата раса смехът — безхитростен и откровен — беше единствената реакция на болка и тази мисъл отново извърна Ханако към ясното потвърждение на абсурда.

Седеше на наклонената страна на една канара и ръсеше кръв от повече рани, отколкото смееше да помисли. Повдигащата му се гръд бе забавила отчаяните си хрипове. Кръвта, която беше глътнал — собствената му, — тежеше в стомаха му, кипеше като развален ейл. От другата страна на огромната канара и извън полезрението му Ерелан Крийд пореше с ножа си през дебела кожа, тананикаше тихо същата онази монотонна и немелодична гама от ноти като планински певец, разбуждащ гласните си струни, каращ звуците да се изпъват и стягат, да се огъват и звънят. Глупакът Крийд беше прочут с това, че влудяваше селските псета всеки път, щом се залисаше с някоя работа.

Ръката с ножа имаше глас. Другата ръка, която обелваше вмирисаната кожа от козината, му отговаряше със свой глас. Хлипът на отпуснат мускул и гънки мазнина образуваха влажен хор. От всички твари, известни на Ханако, само мухи можеха да танцуват на тази песен, стига да имаше достатъчно дръзки или достатъчно отчаяни, за да се осмелят да долетят в този мразовит планински въздух.

Пред Ханако, на общо взето равната тераса, която бе очертала бивака им, Ласа Руук едва сега се надигаше на ръце и колене, след като пристъпът ѝ смях най-сетне отстъпваше. Когато вдигна глава и погледна към него, той видя блясъка на сълзи в очите ѝ, мокрите вадички, които се стичаха през калта по закръглените ѝ страни, и мръсната вече слуз, стичаща се от ноздрите ѝ.

— Какво? — попита тя ведро. — Още ли няма какво да кажеш? Изявление, моля! Мигът проси за дума, ако не и две! Умолявам те, Ханако! Бяха само един-два шамара от Господаря на гнева, а ти все още си настръхнал!

— Мога само да потръпна — въздъхна той, — като виждам намушкания ти хълбок.

— Привидното ти търпение е това, което толкова ме порази — отвърна тя и прокара мускулестата си ръка по устата, за да забърше слузта и мръсотията, и те лъснаха в тънките, почти бели косми на китката ѝ. После се вдигна и забърса назад буйната си вълниста руса коса. — Но това е проклятието на младостта в края на краищата. Сгълчи ме за нечувствителността ми, Ханако, и можем да се свием отново в познатите си роли.

Зад канарата вероломната песен на Ерелан Крийд внезапно спря. Камъни изскърцаха под краката му и след това воинът се появи, повлякъл зад себе си кожата на пещерния мечок.

— Оплакваше се от нощния студ, Ханако — рече той. — Но сега, в идващите месеци и може би години, ще можеш да се топлиш нощем… докато дъвчеш кожата на господаря, та да стане по-гъвкава.

Ласа изсумтя и се наложи да почисти носа си отново.

— Гъвкавост, която господарят добре позна. Както и кожата му. Но години ли, Ерелан? По-скоро десетилетия. Проявата на господаря тук, Ханако, е несравнима с нищо, което помня. Чудо е, че е успял да намери достатъчно голяма пещера, която да го приюти.

— Още по-чудно е, че изобщо не я видяхме — каза Ерелан, — след като е на няма и двайсет крачки над нас.

— И тъй, канарата, която щеше да скрие сутрешния тоалет на Ханако, поднесе на господаря най-мизерния дар, на самия праг на дома му. — Още докато казваше това, тя поднесе на Ханако спиращата си дъха усмивка, която вече бе впримчила трима съпрузи.

— Не съм поднасял такъв дар — отвърна Ханако. — Онзи невтасал самун сега пребивава в левия ми ботуш.

Думите му накараха Ласа Руук отново да се превие на две, смехът ѝ бе толкова силен, че едва дишаше.

Ерелан мина покрай Ханако и плесна кървава длан на рамото на младия воин.

— Другия път като решиш да се отдалечаваш, поне си носи оръжие. Нямаш ноктите или зъбите на мечка. Все пак въргалящата се прегръдка беше хубав маскарад като за начало на тоя ден. — После тикна нещо пред лицето на Ханако и той се дръпна назад. — Ето, виж долната челюст на господаря — само дето не падна. За малко да я отпориш толкова, че да накара един дерач да се поколебае да вземе парата.

Ханако въздъхна и взе трофея. Зяпна щръкналите предни зъби, спомнил си усещането, когато бяха остъргали по черепа му. Тънките бели пръстени на гнездото на езика, изпънати в успоредни редове, бяха деликатни като морски раковини.

— Колкото до езика — продължи Ерелан, — е, имаме си закуска. — Воинът продължи напред, заобиколи проснатото тяло на Ласа Руук и се наведе до огнището. Беше затъкнал дебелия отрязан език под колана си и сега го издърпа, сложи го на един камък в огнището и той зацвърча. — На Господаря на гнева му свършиха нещата, които да каже, ха-ха.

Имаше много нещастия, които придаваха облик на живота на един Тел Акаи, но хилавите остроумия на Ерелан Крийд бяха между най-жестоките проклятия. Стигаха да задушат смеха на Ласа и тя отново се надигна, зачервените ѝ очи се впериха в парчето месо, което вече цвърчеше на камъка, и лицето ѝ се поотпусна.

Ханако потисна стона си и се изправи.

— Отивам да се измия.

— После ще видим какво има за кърпене — отвърна Ласа и кимна.

„Нетърпелива младеж. Да, разбирам го, Ласа Руук. При намерението ни и при това забавно решение, което така ни стъписа в този поход, мечокът като нищо можеше да ми спести пътуването.“ Ханако въздъхна отново, заобиколи покрай терасата и стигна до малкия водопад и езерцето, запълнило купела, който водата беше изровила в скалистата плитчина. Малкото му дрехи бяха вече прогизнали дрипи и той ги остави на земята, щом се съблече.

Водата беше бистра, чиста и изумително студена. Шокът от разкъсванията, покриващи повечето от тялото му, бързо отстъпи на блажена изтръпналост, щом застана под падащата вода. „Ханако, който толкова мрази студа напоследък. Толкова бързо смразен от ранния дъх на вятъра. Ханако, който някога пълзеше по замръзналите езера, какво е станало с теб? Като в онази поговорка: «Родена в планините, копнее за долините. Родена срещу морето, копнее за равнините. Родена в долината, а очите ѝ вперени в заснежените върхове…» И тъй нататък, сякаш вече казаното никога няма да стигне до съвършенство, а брадвата вечно замахва срещу дървото, докато сипещите се листа ни погребат. Там стоим, безчувствени за трепета в ръцете ни, слепи за торта пред очите ни.

Тел Акаи, вие сте скотове сред цветя.“

Студената вода отми кръвта, забави капките, процеждащи се от раните. Гол и премръзнал до схванатите си натъртени кости, Ханако се върна при бивака.

Завари Ерелан и Ласа свити при огъня: режеха късове от опърления език. Ласа повдигна вежди, щом го видя.

— Обичам език — каза и облиза пръсти, после кривна глава. — Но все пак предпочитам истинска мръвка.

Ерелан го погледна намръщено.

— Нямаш ли други дрехи?

— Имам… няколко парцала — отвърна Ханако. — Но ми трябва шиене.

Ласа стана и пристъпи към него. Заоглежда раните, опипваше ги, стоеше твърде близо… толкова близо, че накара нещо да се забърше в бедрото ѝ. Тя погледна надолу и си затананика тихо. После вдигна очи и вдигна и вежда.

— И най-студеният планински сняг не може да сбръчка храбрия ни Ханако. Обявявам те за здрав и без нужда от шило и черво.

— Подиграваш ли ми се? — попита той.

— Ако един белег възбужда — каза тя и отстъпи назад, — то твоите хиляда ще ти спечелят буйна страст, каквато светът никога не е виждал. Виждаш ли как едва се сдържам, млади воине? И то аз, жена с трима съпрузи!

— Искаш да ме държиш до коляното си, Ласа Руук.

Очите ѝ се разшириха.

— Аа, сега пък! Прав си да ме кориш. Наистина си пораснал… ами, от бедрото до коляното, бих казала, че и повече.

Ерелан Крийд се засмя, но беше неуверен смях.

С ведра усмивка, Ласа го изгледа косо и се обърна.

— Трябва да вървим. Ще превърна този капризен импулс в преднамерена игра и ще тръсна юздите на двамата ми работни коня.

Намръщен, Ханако клекна до пътната си торба и извади малкото резервни дрехи, които се беше сетил да вземе. Утринното слънце вече грееше раздрания му гръб и всяка рана щипеше. Да, права беше да ги нарича „свои“, въпреки че досега нито той, нито Ерелан се беше осмелил да претендира за ласкава милувка. Трима съпрузи бяха оставени и Ласа Руук все още не беше издала някаква лакомия да добави още в нощта си под кожите. Работни коне, как не.

Извади внимателно тъканата си конопена риза, а после и гамашите от същата груба тъкан.

— Не забравяй да вземеш кожата — каза Ерелан Крийд, докато Ханако стягаше багажа си. — Воински обичай е мъжете да носят завоеванията си и да приемат дарове от Господаря и Господарките на Дивото. С това наметало, Ханако, почиташ убития.

Ласа разрита въглените на огнището, после започна да ги тъпче.

— Ваш обичай, Крийд, и на никой друг. Носите честта все едно ви приляга, макар и да се изпъва и къса от надутата ви гордост. Убитите се трупат след вас и светът им е ни повече, ни по-малко негодувание. Че дишате вместо тях. Че сърцата ви все още туптят в гърдите ви. Че се движите в плът и кръв и призраците, които ви терзаят, не са нищо за вас. Всичко това гложди душите им без покой.

Но Ерелан само си тананикаше, докато навиваше походната си постеля.

Ласа Руук се доближи до Ханако и сниши глас.

— О, вземи кожата, Ханако. Ти пребори Господаря все пак. И то въпреки липсата на приличен нощен сън.

— Щях да побягна — отвърна Ханако. — Ако ми беше дал избор.

— Казват, че страхът изяжда душата, но аз бих казала друго. Страхът яде изборите пред теб, Ханако, докато не остане само един. Господарят на гнева позна този страх.

— Появи се и видя, че съм преградил изхода му от пещерата, Ласа Руук.

Тя кимна.

— А по природа не е по-различен от нас. Ние не разбираме идеята за отстъпление. — Обърна се и загледа пътя напред и надолу. Планинският склон се спускаше надолу на стъпала до обрасла с гора долина. Блещукащо езеро се пробуждаше от издигащото се слънце в дълбокото корито на долината. — Дори този поход — продължи тя — е нелеп. — Мисълта донесе ярка усмивка на лицето ѝ и тя се завъртя към Ханако засмяна. — Коя посока? Къде лежи смъртта, о, храбри млади воине? На изток, където слънцето се преражда всяко утро? На запад, където гасне с всеки здрач? Дали на юг, където плодът гние на клона и насекоми без отдих гъмжат по земята в ежедневния си труд да я разчленят? Или в жестокия север, където една спяща жена се буди, за да открие, че трупното влечуго е откраднало половината ѝ тяло? Или изобщо не се буди, а лежи неизменна? Във всяка посока смъртта триумфира. Искаме да тръгнем редом с „джагъта с пепел в сърцето“. Крачим тук, за да закрачим в неговия поход там… но къде е там?

Ханако сви рамене.

— Това бих искал да узная и аз, Ласа Руук. Бих искал да видя как отговаря този джагът.

— Струва ли си тази война?

Той извърна очи към пищната долина, към сребърния резец на езерото, спомнил си разговора, който бе започнал това пътуване. Приказката, дошла на невидими криле, за един скърбящ джагът, възбунтувал се срещу смъртта, която отнела жена му, и ужасната клетва, която дошла от това. Не е ли съдбата на живите да се борят с чувството на безсилие, което идва при виждането на смъртта? Нищо ли наистина не може да се направи, нищо освен да носиш бремето, глождещата мъка, свирепия гняв? Колко дързък можеше да е този джагът, та да обяви война на самата смърт?

Имало беше подигравателен смях, сякаш всички присъстващи бяха готови да се изпитат едни други, да бият като с мечове по куража на Тел Акаи и извратеното им одобрение на една сладка, влудяваща нелепост. И все пак. Колко бързо насмешката отстъпи на онова тъмно течение в душите им, щом напомнената скръб се надигна като призраци в нощта и всеки един случай на безсилие закърви наново. И тъй, разговорът се загърна в себе си, изгубил всякакъв хумор, а на негово място изникна почернялото, овъглено ликуване. Радост, по-сладка от всяка друга. Разцъфваща възхита към бляскавата дързост на джагъта.

Много блянове се предложиха, примамливи, подканящи една душа да ги последва. Малко бяха земни. Още по-малко — изобщо възможни. Но във всеки от тях, знаеше Ханако, имаше вкус на нещо като надежда, достатъчно, за да примами човек по онази пътека, макар и само в света на желаното. Бляновете щяха да се търпят, година след година вкусът се притъпяваше от жал и се смаляваше от горчив опит, докато изрови дупки в корема. Знаеше всичко това твърде добре, макар да му се подиграваха за младостта му — откога, в края на краищата, бляновете бяха само за старите и мъдрите, които ги познаваха единствено по останалото им разочарование? Не беше ли тъкмо светът на децата който все още примамваше, както бе препълнен до небесата с блянове — блянове все още ненакълцани на ивици, все още неразкъсани или изгнили отвътре?

Смъртта е жътварят на амбицията, гълтачът на надеждата. Тъй мърмореха старите във всяко село около нощните огнища, а пламъците оживяваха смъртните маски на лицата им. Само спомени можеха да живеят в такива лица, когато нощите напред предлагаха толкова малко.

Все пак… родени с амбиция и познаващи само надеждата, децата не знаеха нищо за смъртта.

Разговори като онзи, на който Ханако бе станал свидетел в селото си, несъмнено бяха лумвали като горски пожар в поселенията на Тел Акаи, от планината до морския бряг и във всички селища на долината, сгушени между двете. Джагътът бе призовал за армия в името на една война, която не можеше да спечели.

Тел Акаи бяха дали отговора си с барабанния тътен на тежък, горчив смях, и рекоха: „Това е война, която можем да водим.“

Патосът на такова твърдение стигаше, за да те опияни. Ханако усети как онзи волен, див порив отново се надигна в гърдите му, докато премисляше въпроса на Ласа Руук. Вкусът му бе като на триумф на глупак.

— Дали си струва тази война? Тя е, мисля, единствената война, която си струва.

Смехът ѝ бе тих, с някаква интимност, от която кожата на Ханако настръхна с потта под дрехите му.

— Ще говориш от мое име — каза тя. — В моя защита.

Той се намръщи.

— Не разбирам. Твоя защита от кого?

— Ами, от съпрузите ми, разбира се, щом разберат накъде тръгвам. — Обърна се и присви очи нагоре към планинската пътека в очакване, преди отново да го стрелне с бляскавата си усмивка. — Но хайде да ги поведем в честна гонитба! Какво ще кажеш, храбри убиецо на Господаря на гнева?

Ханако погледна към Ерелан Крийд. Грамадният воин изглеждаше стъписан от откровението на Ласа Руук.

— Проклета да си, Ласа Руук! — изръмжа той.

А тя повдигна вежди.

— Какво пък съм направила сега?

— Кой друг, ако не ти, ще усложни дори тази война — каза Ерелан.

Изведнъж разбрал, Ханако се усмихна на Ерелан Крийд, а след това избухна в смях. И като видя грейналите пламъчета на гордост в очите на воина, смехът му стана още по-неудържим.

Война на смъртта? Ами че какво сложно можеше да има в това?

— След мен, мои храбри бранители! — викна Ласа Руук. — Искам да плувам в онова езеро още преди обед!

Дори след векове, в които хаосът на любовта между тях проблясваше в диви отливи и приливи, треската на страстта можеше да ги завладее за миг. В съскаща ярост нокти дращеха дълбоко и изтръгваха люспи, които кръжаха надолу към земята. Челюсти щракаха и впиваха зъби в дебелите мускули на врата. Крилете биеха объркано и Далк Тенес, стиснал здраво, току усещаше ужасната ѝ тежест, която повличаше и двамата към планинските зъбери далече долу.

„Любима съпруго, усетих как се изви и откъсна — щом яростта у двама ни се изтощи. Видях как се хлъзна по силно течение, намерила най-сетне тяга, която те отпрати нагоре и далеч от мен. Мигове след това, Искари Мокрас, ти беше не повече от точица, но аз все още тръпнех от твоя зной и знаех, че и ти тръпнеше от моя, затаил се в теб.

Ние сме късчета от Тиам. Нещо като деца, но твърде мъдри, за да сме деца. Гиздим се с осанката на древни, но оставаме твърде глупави, за да я съхраним. Ветровете, които яхаме — това море от безкрайни небеса, — ни държат извисени, нито много високо, нито твърде ниско. Ние сме в средата на живота си, във века на връщането назад.“

От онова отваряне на портала, от онзи внезапен порой, който беше или избавление, или призив, на който не можеше да не се отзове, Далк се беше понесъл в бесен полет, устремен да се отдалечи от събратята си. Имало беше сблъсъци, безразсъдни както винаги, докато всеки дракон се бунтуваше срещу собствената си раздробена същност. Историите и родословните линии, които ги обвързваха, по-тежки от всяка верига, по-стегнати от всяка кожа, превръщаха приятелството в треска.

И все пак той беше обладал своята любима, високо над тези планини и след седмици дебнене. А след това я беше оставил да отпадне, заситена и наранена, искаща само да заспи в някое самотно място. Където можеше да се изцери и да размисля за ръмжащото потомство изчадия, които щяха да дойдат.

Беше ли инстинкт това, тази потребност да се завладее един нов свят? Тъй че скалите и земята да тръпнат от резките им викове и да станат дом за непознатото? Или всяка страст бе равносилна на пленена в клетка душа, оглушала от собствения си хаотичен глас? Инстинктите можеха да компенсират орда от съжаления и Далк все още не можеше да реши що за вкус ще придобие това деяние. Гласът в ума му беше говорил за някой друг и този друг беше самият глас. В кръжащ диалог на безкрайно убеждаване цели селения можеше да бъдат погълнати, обгърнати, очертани със заблуди и така — присвоени.

„И все пак, въпреки всичко това, вратата на клетката не се отваря.

И тъй, ние владеем каквото сме владели винаги, и всяка граница отвъд границите на черепа ни е само илюзия. Виж само как се бием за тях. Виж как умираме за тях. Не величие изпълва гробищата, а извъртане.

Ние сме нови в този свят и въпреки това нямаме какво ново да му предложим.

Очите ми ме водят, от едно познато място на друго, но не мога да се спася от мястото между очите ми, тази клетка на самия мен и тези думи… тези безкрайни думи!“

Бягство или призив. Въпросът тепърва щеше да се реши. Магия гореше ярко в това странно селение, но течеше необуздана. Течения връхлитаха безпосочно, сблъскваха се без цел.

В съскаща ярост нокти дращеха дълбоко и изтръгваха люспи, които кръжаха надолу към земята. Челюсти щракаха и впиваха зъби в дебелите мускули на врата. Крилете биеха объркано и стиснал здраво, току усещаше ужасната ѝ тежест…

Щеше да ловува отново.

„Ще направя тази магия моя.“

Скоро след това, щом се понесе на високите ветрове, издигащи се от зъберите на планините срещу западното море, Далк Тенес улови миризмата на прясно пролята кръв. Обърна се, зави и пое по ленива спирала надолу към земята. Изчерпването на страстта носеше свиреп глад.

— Нещо вещерско има в мълчанието на една съпруга — каза Гарелко.

— Беше съблазънта на още няколко мига в леглото — отвърна Раваст и кимна. — Забравила ли ни е тя? Градината ли плевеше, забравила как се проточи утрото? Защо осъжда този сън — тъй радостно откраднат — с проклятието си, което е нашата вина? Бях неспокоен в дрямката си.

Татенал се изсмя зад Раваст.

— Но не дотолкова, че да отвориш и едно око! Да се огледаш, да се зачудиш, да трепнеш от студеното огнище, да чуеш — с нарастващ ужас — хъркането на Гарелко.

— А, с него съм свикнал — каза Раваст. — Не е по-дразнещо от твоето зверско пухтене. Все пак това, което казваш, е съвсем вярно. Отхвърлихме признаците, че нещо не е наред.

— Съпрузите живеят под този облак с непрестанен трепет — каза Гарелко, щом поведе малката група надолу по стръмната камениста пътека. — Като по замръзнало езеро, ледът под нас е с неизвестна дебелина. Като по горска пътека, с миризмата на котка наблизо, където всяка трънка бляска с котешки очи към превъзбуденото ни въображение. Като на ръб на стръмнина, със злокобната сянка на някое крилато чудовище, плъзгаща се над нас.

При това последно наблюдение Раваст изсумтя тежко.

— И продължаваш за това — събитие, което нито аз, нито Татенал видяхме. Небето беше ясно, утрото свежо и ако наистина е имало някаква сянка, то някой кондор ще да е сбъркал темето ти с гнездо на съперник. Но при по-внимателен оглед сянката, която те е стреснала — умната птица, не е видяла яйца, заслужаващи някакво внимание.

— Ние сме мъже — изсумтя Гарелко. — Яйцата са за чупене.

— Ние сме съпрузи — поправи го Татенал. — Яйцата са да ги дръгнеш.

— Така си е — въздъхна Раваст.

— Говорех за вещерството в мълчанието на една съпруга, мои изтерзани братя. Не сте ли я виждали как стои на вратата, с гръб към вас? Не са ли потрепервали коленете ви, докато умът ви подскача като скакалец назад през деня — или беше миналата седмица? Как сте могли в сляпото си блаженство да ѝ нанесете някоя обида?

Раваст сви рамене.

— Сърцето, съмняващо се в собствената си любов, ще къкри и в най-кроткия сезон. Коремите ни куркат вече от месеци.

— Пак ли за това, Раваст? — Татенал плесна Раваст по рамото — онова, на което не беше окачена острата бойна брадва. — Любовта ѝ към нас си е отишла. Стоновете ти ще направят плъст от шепа въ̀лна и ще задушат същата тази ценност, от чиято смърт се боиш.

— Ще ми се да не беше споменал въ̀лна — отвърна Раваст с ръмжене. — Стап малко прекалено охотно обеща, че ще се грижи за стадата ни. Не вярвам на този човек.

— А когато тя стои до теб — подхвана отново Гарелко, — но не казва нищо? Това ли е топлината и утехата на близостта? Ще се къпем ли в нейния миг на сантиментална щуротия? Онова ревящо невъзможно мигновение, когато тя забравя всяко наше минало престъпление? С мълчанието си тя владее зверилница от власт. Колкото до мен, ами, бих предпочел камшика на думите ѝ, тирадата на гнева ѝ, трясъка на грънци по черепа ми.

— Ти си едно пребито псе — каза Татенал и отново се засмя. — Гарелко, първият от съпрузите ѝ, първият в постелята ѝ. Първият, който ще запърха и ще се присвие пред най-лекия ветрец на недоволството ѝ.

— Хайде да не говорим за ветровете на недоволството ѝ — предложи Раваст.

— Защо не? — попита Татенал. — Тема, която тримата можем да споделим в изблик на взаимно съчувствие! Същинското проклятие на нашия съюз е нейната любов към готвенето, толкова обезсърчаващо несъответна на таланта ѝ. Не сме ли яли по-добре тези три нощи по дирята? Нали за това никой от нас не е предложил да забързаме крачки и да я догоним? Не се ли наслаждаваме, всъщност, на великолепието на добре приготвена вечеря? Стомахът ми е твърде преситен, за да лъже, и, ох, колко спокоен е точно сега!

— Жените — каза Гарелко — трябва да се държат настрана от всяка кухня. Ентусиазмът на съпругата ни е това, което я поддържа слаба, когато по-добре е да се валя в тлъстина, с мас, лъснала на меките ѝ устни.

— Ха — изръмжа Татенал. — Дори Ласа не може да понесе твърде много от сготвеното от Ласа. Това не е нищо друго освен нейния заговор, който гарантира изящния ѝ вид. Тук си прав, Гарелко. Ако изобщо я хванем, ще променим правилата. Ще я вържем и ще я държим окована много далече от кухнята. Ще ѝ дадем свястна храна и ще гледаме как дебелее под грижите ни.

— Изглежда достойно отмъщение — съгласи се Раваст. — Ще се закълнем ли за този курс на действие?

Гарелко спря на пътеката и това принуди другите двама да направят същото. Той се обърна рязко към тях и ги изгледа презрително.

— Чуйте се само, храбри палета! Клетва, как не! Курс на действие! Че с такава решимост ние тримата бихме могли да отблъснем хиляда връхлитащи джеларкани. Но виж как погледът ѝ се плъзга по нас и всичката решимост се разпада като добре изпечен пай! — Завъртя се отново и продължи напред, като клатеше глава. — Куражът на съпрузите е правопропорционален на близостта на съпругата.

— Не е нужно да е така, Гарелко.

— Ах, Раваст, ти си глупак. Как е нужно да са някои неща изобщо не важи пред това как са. Оттам — сервилното ни поведение, тревожните ни разсъждения, плашливите птици на очите ни.

— Да не споменаваме оскубаната ти коса.

— Определено и това, Татенал. И е чудо, че ми е останала поне малко.

— Не толкова чудо, колкото кошмар. По-хубавичък ли беше в младостта си, Гарелко? Така трябва да е било, след като все още чакам да видя единствен миг на жалост в съпругата ни.

— Преди брака — каза Гарелко — бях желан на длъж и шир. Привличах погледите и на майки, и на дъщери. Дори нашият крал мъжелюбец не можеше да се сдържи да не ми пусне ръка — а кой сред нас би могъл да отрече, че има око за красиви мъже?

— Той е късметлия — измърмори Раваст. — Или поне беше. Прочути любовници никога не бива да остаряват прекалено. По-добре да умрат от пръснати сърца, с мятане на гъвкави крайници и капещи масла. Такива лебеди се тътрят в мизерия.

— И още се перчи, и така ни смущава всички — каза Татенал.

Гарелко махна пренебрежително с ръка.

— Съдбата на всеки застаряващ крал. Или кралица, впрочем. Или, за да сме честни, на всеки герой.

— Ба! — възрази Татенал. — Това е съдбата на всеки млад, който престава да е млад. Тъй че е съдба на всички ни.

— И това ли терзае сега съпругата ни? — попита Раваст. — Толкова ли я плаши загубата на дивата ѝ красота, че ѝ се ще да накара смъртта да замести остаряването?

— Самоубийствено непокорство? — разсъди Татенал зад Раваст. — Има определен чар в това.

— Чар и Ласа Руук не се връзват добре — каза Гарелко. — Небрежни изблици на страст? Да. Съблазън и обещанието за мъжки разпад? Разбира се. Манипулация и внезапно отмъщение? Абсолютно. Онази усмивка и онези очи, които могат да накарат дори крал мъжелюбец да потръпне? О, виждали сме ги самите ние, нали? Ами, не си представям…

В този момент Гарелко заобиколи острия завой на пътеката и гледката пред него замрази думите на езика му. На стъпка зад него Раваст погледна нагоре и спря.

Пред тях, на една широка издатина, чудовищно влечуго ядеше грамаден кървав труп и сега вдигна глава и ги изгледа. Зверският му съсък опръска тримата Тел Акаи със ситна мъгла от кръв.

Щом дългият врат на съществото се изви и главата се извиси, Гарелко издърпа обкования си с желязо кривак, стегнат на гърба му, и скочи напред.

Челюстите на влечугото се разтвориха широко и главата връхлетя отгоре.

Гарелко отскочи настрани и заби края на кривака си в дясното око на чудовището.

То изрева и дръпна главата си назад.

С бойна брадва в ръцете, Раваст затича нагоре по стръмнината, за да набере височина. Видя как съществото замахна с огромната си ноктеста лапа и се хвърли от склона. Острието на брадвата посече между два пръста, вряза се през стегнатата плетеница от жили и след това дълбоко между костите.

Ужасено, съществото залитна назад, като изтръгна брадвата от ръцете на Раваст, и се превъртя върху леша, с който се хранеше. Ребрата на леша се скършиха като съчки.

Татенал се втурна между Раваст и Гарелко, развъртял двуръчния си меч, и посече дълбоко мятащото се ляво бедро на чудовището.

То се затъркаля надолу и се натресе в една канара. Сблъсъкът я надигна и я отпрати надолу от издатината. Миг след това чудовището я последва и изчезна от поглед, последно видяха люшкащата се дълга опашка. Грохот разтърси земята, когато канарата се стовари далече долу.

Последва рязък, гръмовен звук и тримата видяха как съществото се понесе на широките си криле и се плъзна над горския покров. Полетът му беше нестабилен, тъй като главата му бе странно килната настрани. Брадвата на Раваст блестеше ярко на слънчевата светлина, вклинена между ноктестите пръсти.

Татенал вдигна меча си, за да покаже на другите трите люспи, полепнали по острието.

— Добре, Гарелко — каза Раваст. — Не са просто сенки.

— Ласа е лагерувала тук — заяви Гарелко, след като огледа издатината. — Вижте как е разритала въглените на огнището, също както го прави у дома. Навиците на съпругата ни оставят диря, за която не ни трябва хрътка да я проследим. — Стегна отново кривака на гърба си и тръгна надолу по пътеката. Другите го последваха.

— О, не — продължи Гарелко, — както казвах, малко чар има в скъпата ни съпруга. Гибелна съблазън? О, да. Онази възбуждаща до хленч извивка на бедрото ѝ, когато седи със сгънати крака, толкова неустоима покана за мъжка ръка! Как бихме могли да отречем това? А какво да кажем за…

Разговорът продължи, докато тримата съпрузи вървяха надолу към леса.

Наближаваше пладне.

— Моите съпрузи май изобщо не бързат — каза Ласа Руук, — и затова ще платят скъпо. Не съм ли достатъчно възбуждаща? Достатъчно привлекателна? — Доближи се до Ханако, докато раменете им се опряха. — Е?

— Разбира се, че си, Ласа, че и повече — каза Ханако, докато се мъчеше да задържи очите си на пътеката.

— Разбира се — продължи тя, — те са ми сърдити, и с основание.

Ерелан зад тях се обади:

— Ти дори не им остави бележка.

— Ах! Не мислех точно за това, честно казано. Вече три пъти едва не подпалих дома ни. Има едно безгрижно дяволче в мен… о, не гледай толкова стъписано, Ханако! Ще си призная слабостите си, все едно колко мили и привлекателни може да са! Все едно, дяволчето също има нерви и всяка нощ двамата с него трябва да гледаме — всяка нощ — как тримата ми простаци съпрузи се тъпчат с мизерното ядене, което съм им сложила на масата. Никакъв вкус ли нямат?

— Трябва да имат — възрази Ерелан, — щом се ожениха за теб!

— Ха-ха! Хвана ме натясно. Тогава ще го кажа така: в годините след светлите им мигове на ясна преценка те са се оставили да затънат в тъпа нечувствителност, в блудкаво користолюбие. Небцата им са като на кучета, грухтенето им е като на прасета… чудно ли е тогава изобщо, че дяволчето ръмжи и рита въглените, докато чергите не затлеят?

— Каква е причината за това твое отмъщение? — попита Ханако.

Тя го бутна с рамо толкова силно, че той залитна.

— Нищо не знаеш за брака ти, девственико!

Ерелан се изкиска и Ласа му изръмжа:

— И ти! Воинът, който носи всичко, което завладее! Къде е жена ти? Какво? Ничия ръка никога не ти е махвала подканящо? Как тъй ние, гъвкавите отражения, не сме изпоприпадали в отговор на вялото ти мъжество? Бляскавата ти гордост и гниещите трофеи, които си накичил по себе си?

Ханако не посмя да погледне назад, за да види ефекта на тирадата ѝ върху Ерелан Крийд. Беше благодарен, че вече го е оставила на мира.

— Остроумието ти е песен за ушите ми, Ласа — каза Ерелан. — Затова се засмях.

— Не си срещал остроумието ми — предупреди го сопнато Ласа. — И би трябвало да благодариш на древните скални богове за това. — Извърна се отново. — Ба, имам нужда от баня. Ханако, мили младоко, като стигнем до езерото — освен ако не е било само мираж, предназначен единствено да терзае нуждата на една жена от приличен тоалет — би ли поглезил тялото ми със сапун и мазила?

— А съпрузите ти?

— Ами, те не са тук, нали? О, не! Глупаците вероятно са много далече назад по дирята, която им оставих. Берат къпини, навярно, с насинени устни, докато дрънкат безкрайно за всичко и нищо. Или са си намерили място да лежат на слънце — както правят често, когато пазят стадата. Като си помисля, въобразяват си, че не мога да ги видя горе по хълмовете! Аз имам най-острите очи, Ханако. Най-острите! Те са лениви и самодоволни, мърляви и мързеливи.

— Е, значи ще те обслужа при езерото — каза Ханако.

Тя го бутна отново с рамо.

— Наистина ли?

— Дразниш ме неоправдано, Ласа Руук.

— Дразня само онова, дето се крие в теб.

— Чудно ли е изобщо, че оставам нащрек?

Тя махна с ръка.

— Ще подмина дързостта ти, Ханако от Стръмнините, Убиецо на Господаря на гнева. Съпрузите ми живи да гният. Аз ще си взема любовник, напук и на тримата. Бих могла теб да избера, Ханако, какво мислиш за това?

— Разбирам, че ме очакват три смърти, след като явно умирането ми веднъж няма да е достатъчно.

— Какво? О, те ли? Помисли над това малко повече, момченце. Те вече знаят, че пътувам с компания — о, Ерелан не би им дал повод за ревност, след като единствената му любов е воинската суета. Но ти, Ханако?! Млад, чаровен, и не си ли най-високият храбрец в селото? Най-силният? Не отпра ли тази сутрин долната челюст на Господаря на гнева? А после прекърши врата му? Не, скъпи кандидат-любовнико, май дори ти не можеш да подпалиш огън под краката им. Но виж — блясък ли е онова напред, през онези клони? Слънцето не е ли точно над нас?

— Няма как да…

— Шшт! Благословена съм да преживявам синхрон в живота. Съвършенства се срещат където и да направя своя остров. Усмихни се сладко и покажи сигурни ръце в разтриването на сапун и масло, Ханако, и бих могла да ти позволя да повървиш на моя бряг.

„И да повърна там като полуудавен.“

— Боя се, че езерото ще е толкова студено, колкото беше и потокът.

— Предизвикателство към мъжеството ти, значи. — Малко след това тя спря и вдигна ръка.

„Група напред? Е, езерото изглежда прилично. Може би Бягащите псета са си направили лагер на брега му.“

Ерелан се приближи до тях, след това смъкна боздугана си с дългата дръжка и тръгна напред, ниско приведен.

Ханако се обърна към Ласа Руук. Погледите им се срещнаха и тя завъртя очи. Застъпваха предпазливо след Ерелан Крийд.

Горската пътека свърши десетина крачки напред, запушена от стена ниски балвани, затрупани с наноси от силни порои. Ерелан се беше изкатерил по този вал и надничаше през рехавата завеса голи клони. В езерото точно пред него нещо се мяташе в плитчините и ако можеше да се съди по звука, беше голямо.

Ханако посегна за бащиния си меч — който глупаво беше оставил в постелята си, когато бе тръгнал за сутрешната си среща с Господаря на гнева. Измъкна го от ножницата и огледа затъпеното му нащърбено острие. Историята на това оръжие говореше за поредица от провали. Нищо чудно, че се бе поколебал да го извади.

Ласа Руук отпусна длан на раздраната му подута ръка.

— Остави това за Ерелан — прошепна му. — Виж как с радост се натоварва сам.

Доближиха се и застанаха до спътника си. През плетеницата клони на храстите пред Ханако се очерта туловището на крилато люспесто чудовище. Беше свило единия си преден крайник до туловището си и кървеше от едното бедро, докато се тътреше тромаво в плитчините. Грамадната глава в края на дългия му жилав врат се клатеше и се кривеше на една страна.

Нетърпеливите думи на Ерелан излязоха на шепот.

— Сляпо е с дясното око. Чакам само да тръгне към брега.

— Защо не го оставим на мира? — попита Ханако.

— Виждаш ли оная брадва — там на брега? — изсумтя Ерелан. — Измъкната от оня преден крак?

Ласа ахна.

— Олеле! Брадвата на любимия ми Раваст!

— Виж и кръвта по муцуната му — продължи с ръмжене Ерелан. — Съсиреците между зъбите му!

— Съпрузите ми са били изядени, и не от мен!

Ерелан внезапно се надигна.

— Този воин отмъщава за теб, Ласа Руук!

Метна се на една канара, след това скочи на каменистия нанос и се втурна напред.

Чудовището, което шляпаше във водата, не чу нищо. Сляпото му око беше извърнато към брега, тъй че изобщо не видя свирепия щурм на Ерелан.

Тежкият боздуган се стовари върху главата на звяра. Ударът се оказа достатъчно силен, за да разбие костта до окото, широката скула и едната страна на черепа.

Кръв швирна от ноздрите на съществото и то залитна замаяно.

Ерелан удари отново, този път високо отгоре и право върху плоското теме. Боздуганът потъна дълбоко в черепа, спрян само от обкованата с бронз дръжка. Издъхващият звяр се люшна на една страна и избълва дебела струя кръв. Краката му заритаха колебливо, щом Ерелан изтръгна боздугана. Воинът се изкатери по гърба на чудовището, стъпи на рамото му и замахна за трети път. Пукотът на костите на врата беше рязък и отекна над езерните води.

Съществото се свлече треперещо и издъхна.

Ханако и Ласа излязоха на каменистия бряг тъкмо когато Ерелан извади ножа си за кормене и го заби в гърдите на трупа.

— Търси сърцата — каза Ханако. — Според воинските му…

— Побрал е в себе си всяка мъжка треска — каза Ласа Руук с горчивина. — Странностите му ни смразяват. Съпрузите ми! — Падна на колене до брадвата. — Раваст, толкова млад, толкова свеж за леглото ми! Виждам яростта на вашата битка! Храбростта на упорството ви! Кой от вас първи скочи в пастта на изчадието? Гарелко, твърде муден както винаги, твърде стар, кокалите му вече пукаха! Татенал! Отметна ли назад главата си звярът, за да те глътне наведнъж? Като парче месо? Като риба в гърлото на чапла? А ти мърмореше ли недоволно както винаги? О, как сърцето ми скърби! Раваст!

Ерелан — вече беше изрязал дълбока дупка в кървящата гръд на съществото — изръмжа победоносно, докато се мъчеше да изтръгне огромна плувнала в кръв грамада от мускули, която все още тръпнеше.

— Виж, държа първото! Ха!

Скочи на чакъла, вдигна сърцето високо над главата си, отвори уста и остави капещата кръв да потече по лицето му и да я напълни.

Лицето, което извърна към Ласа Руук, беше ужасно.

— Аз съм твоят герой, Ласа…

И изведнъж очите му се разшириха сред море от червено.

— Искари Мокрас! Арак Рашанас, моят безчестен брат, те иска с неистова страст! Аз го преследвам! Твърде много обиди, твърде много измени! Смачкани яйца правят пътека към високото ти гнездо! Оставя те да копнееш и да се съмняваш в силата на моето семе! Ще го убия! — Ерелан се надигна, сърцето на звяра падна от ръцете му, той залитна и стисна главата си с ръце. — Взех я отново, Арак Рашанас! Тя ще донесе моето потомство в този нов свят! Родени са с омразата към теб в сърцата си — в това се заклевам!

Залитна във водата.

— О, този огън! Тази болка! Латал! Майко! Изцери ме!

Падна като в несвяст и водите го покриха в мътилка от кръв.

Ханако се хвърли в ледените плитчини. Стигна до Ерелан и го надигна… и с ужас видя розовата вода, бликнала от отпуснатата му уста. Раните на Ханако се отвориха наново, докато извлече Ерелан на брега.

Ласа не беше помръднала — беше все така на колене пред брадвата на Раваст. Погледна задъхания от усилие Ханако и попита:

— Мъртъв ли е?

Ханако не знаеше какво да отговори, тъй че превъртя мълчаливо Ерелан на една страна. Притисна длан до шията му и усети глухо тътнещите панически удари на сърцата му.

— Жив е, но се боя, че гърдите му ще се пръснат, Ласа!

Ерелан се сгърчи в спазъм. Ботушите му изритаха и изровиха бразди в чакъла. Ръцете му замахаха слепешком и избутаха Ханако настрани. Воинът се превъртя на гръб, опули очи и зяпна в небето.

— Тя пее името ми… в болката вътре в нея… моята обич пее името ми!

— Какво значи това? — попита Ханако. — Ерелан?

— Далк!

— Ерелан!

Живот блесна в очите на Ерелан и те изведнъж се впиха в Ханако. Страх и ужас се бореха в този дивашки поглед.

— Ханако! — прошепна той. — Аз не съм сам!

Раваст дремеше на слънцето, с пълен с диви плодове корем. Бяха на една поляна, която бяха зърнали край пътеката, където лежаха разпръснати огромни каменни плочи, следи от някой паднал храм навярно, или изровени останки от плячкосана гробница. Все едно. Обедното слънце къпеше поляната със сладка топлина и мъките на света изглеждаха далечни.

Татенал се шляеше из менхирите, а Гарелко хъркаше на каменното си легло.

— Раваст, обявявам тези за азатанаи.

— Очарователно.

— Ти все още си твърде млад — каза Татенал. — Нищо от дълбочината на древността не може да се намери в скимтящото кутре, каквото е душата ти. Докато аз, който съм познал множество окаяни десетилетия — не толкова много като Гарелко, несъмнено, — аз, прочее, съм израснал до проумяването на нашия мимолетен живот посред този мачкащ, тъпчещ, едва тътрещ се ход на безсмисленото време. Казах ли безсмислено? Да, и се вслушай добре, Раваст.

— Думите ти са като песен, унасяща това дете в сън — каза Раваст.

— Като птица пърха мъдростта ми около черепа ти, отчаяна, че изобщо ще намери път навътре. Азатанаите са изключително древен народ, Раваст. Загадъчен също. Като чичо, който се облича странно и няма нищо, което да ти каже, но ти намига разбиращо от време на време. Да, те може да са влудяващи в своята загадъчност и такъв един разбиращ поглед безсловесно би ни разказал за чуждоземни приключения и видени гледки, които да отнемат дъха на по-низшите.

Раваст примига срещу слънцето, надигна се и присви очи към Татенал. Той седеше на един долмен и с показалеца на дясната си ръка проследяваше непознатите думи, изваяни на каменната повърхност.

— Говориш за Канин Трал…

— Който след това замина отново! Години минаха вече, откакто за последен път сме го виждали или знаехме местонахождението му. Но сега, най-сетне, вече ми е все едно. Той просто послужи като дразнещ пример. Говорех за азатанаите и тяхната обсебеност от камъка. Статуи, монументи, каменни кръгове, гробници със зали — винаги празни! — а тяхното безумство стига още по-далече, Раваст! Каменни мечове! Каменна броня! Каменни шлемове, които ще вършат работа само на каменни глави! Предполагам, че те и серат камъни…

— Е, виждали сме достатъчно подозрителни камъчета по тая пътека…

— Подиграваш ми се, но ти казвам, няма нито едно място по целия свят, което те да не са видели, да не са проучили, в което да не са се намесили. Джагътите бяха прави, като прогониха онзи, когото намериха, че се крие между тях. Може би си мислиш, че ние, Тел Акаи, сме неуязвими, но няма как да се разбере дали някой азатанай не се крие сред нас — избират си плътта, която да носят, знаеш ли…

— Е, това са глупости, Татенал — каза Раваст, отпусна се отново на гръб и затвори очи. — Ако бяха както казваш, нямаше да са смъртни — щяха да са богове.

— Богове? Ами, защо не? Ние почитаме скалите богове…

— Не, не ги почитаме. Само ги обвиняваме, когато нещата се объркат.

— А когато сме благословени с късмет им благодарим.

— Не. Когато нещата вървят добре, поздравяваме себе си.

— Ох, цинично дете, този свеж свят толкова ли те отегчава? Изтощен ли се чувстваш, след като разкриеш всичките истини на света? Ще плъзнеш ли вяло преситеното си око над всички глупци, чиято компания си прокълнат да изтърпиш?

— Подиграваш се на търпимостта ми. Само младежката ми жизненост ме поддържа.

— Азатанаите са построили това само за да го съборят — дори Тел Акаи не би могъл да бутне така тези камъни, да ги изкорени така. Виждам около нас ехото на стара ярост. Доколкото знаем, самите наши скали богове са били азатанаи.

— Значи е добре, че сме загубили вяра.

— Тя не е.

Раваст се намръщи и се надигна.

— Бих казал обратното! Не вяра кара някого да гледа към смъртта и само към смъртта. Това, ако не друго, е пораженчество. Падение. Няма да се намери глупак, който би почитал смъртта.

— А, но тя върви не за да коленичи пред Господаря на Каменните купчини, а за да воюва срещу него.

— Все едно да бие по планински склон.

— Точно така — отвърна Татенал, загледан в отломките наоколо.

— Никакъв азатанай няма да има в компанията на джагътите — каза Раваст. — Подозирам не повече от шепа глупаци. Други джагъти, обвързани само от някаква вярност към скърбящия си брат. Може би няколко Бягащи псета, жадни подвигът им да бъде възпят. И ние, Тел Акаи, разбира се, за които такъв призив е твърде скандален, за да му се откаже.

— Отказахме.

— В името на стадата, които да пазим, градините, които да копаем, мрежите, които да плетем. И все пак, Татенал, виж ни, тук, по тази диря.

— Следваме я, за да си я върнем. С оръжия на разума ще я убедим…

— Ха! Идиот! Тя само е отпуснала каишките ни и има търпението на господарката. Виж ни тук, как си играем на свобода! Но скоро ще тръгнем отново по тази диря и тя ще ги стегне отново.

Гарелко извика нещо. Обърнаха се към него и го видяха как рязко седна и се ококори.

— Ах! — извика той. — Сънувах дракон!

— Не беше сън, глупако — рече Татенал. — Срещнахме дракон тази сутрин и го прогонихме.

Гарелко примижа към Татенал.

— Тъй ли? Значи всичко беше истинско?

Раваст зяпна Татенал.

— Онова дракон ли беше?

— Че какво друго да е?

— Ами… не знам. Гигантски гущер. Крилат. С дълъг врат. Змийска опашка. И люспи…

Другите двама съпрузи го гледаха безизразно. Раваст се намръщи и измърмори:

— По описание всъщност сравнението е уместно.

Гарелко изпъшка и се протегна.

— Това сливане на сънища и истина ме дразни. Доколкото знам, още не съм се събудил и проклятието ми е да видя как вие двамата ме терзаете дори в дрямката ми. Дано да дойде ден, когато сред Тел Акаи се раждат толкова момичета, колкото и момчета. Тогава един съпруг ще може да стои сам, лице в лице с жена си, и ще има мир и вечна радост на света.

Татенал се засмя.

— Глупости дрънкаш, Гарелко. Тайстите сключват такива бракове и не са по-щастливи от нас. Проклятието на сънищата ти те кара да копнееш за лудостта, която те са възприели.

— Тогава ме събуди, моля те.

Раваст въздъхна и се смъкна от плочата.

— Усещам как каишката се изпъва, а бой с камшика не би ме зарадвал.

— Отдавна не си бит хубаво — каза Татенал.

— О, хайде стига.

Тримата приготвиха отново багажа си, а междувременно Раваст отново си припомни за изгубеното си оръжие. Срещу дракон, ни повече, ни по-малко. Малцина изобщо щяха да му повярват, а уверенията на двамата му колеги по брачно ложе нямаха голяма стойност. Тъй или иначе, беше неприятна мисъл, това доказателство на стари легенди и полузабравени сказания.

Изчерпали за момента думите, мълчаливо продължиха спускането си.

— Имам нужда от съюзници освен теб.

Скилен Дро погледна тътрещата се до него загърната фигура.

— Ще намериш малцина.

— Има едно разяждащо море, есенцията на което е хаос.

— Знам го.

— Маел не го иска — каза К’рул. — Всъщност никой от нас не го иска. Ардата бе решила да слезе там и обмисляше пътуване в дълбините му. Има известен риск.

— Сама ли е?

К’рул се поколеба, после отвърна:

— Не мога да съм сигурен. Ардата пази ревниво владението си. Мисълта ми е, че бихме могли да се позовем на това нейно собственичество.

— Аз ще те защитя, К’рул. Но не сме съюзници. Ти глупаво си се направил уязвим.

— Ясно.

— Това ще ѝ го изясня.

— Разбрано, Дро.

Вървяха по ръба на огромна яма. Стръмните ѝ стени бяха напукани, разбити като от ударите на някакъв гигантски чук. По прашното дъно на кратера се виждаха кристални издатини, които блещукаха със синкава светлина. Стръмна рампа беше прорязана на противоположната страна на стръмнината и завиваше, докато се изгубеше от поглед, някъде срещу ръба, който заобикаляха. Оттук Скилен Дро не можеше да види къде води рампата. Имаше някаква странна променливост в размерите на тази яма и в пейзажа, който я обкръжаваше. Обикаляха покрай нея вече от доста време.

— Кариера ли е това, К’рул?

— Строителите, предполагам. Те, както ми казват, са стрили цели светове до чакъл, оставяйки ги вечно да кръжат на облаци около слънцето — не нашето слънце, трябва да се предположи.

— В тази яма няма Прориви. Въздухът ѝ е застинал. Никаква енергия не е останала в нея. Да се спуснем, К’рул, значи да умрем.

— Нямам отговори за начинанията им, Дро, или за това как прилагат силата си. Къщите, които градят тук, изчезват скоро след завършването им.

— Само за да се появят отново някъде другаде, като пораснали от семена.

— Нещо ги подтиква да правят каквото правят — каза К’рул и замълча, за да се изкашля. — Или всъщност някой. Това поне е общото между нас и Строителите — загадката на произходите ни. Дори силата, която ни е хвърлила на света, за да намерим плът и кост, като че ли е отвъд познанието ни. Винаги ли сме били? Винаги ли ще бъдем? Ако да, с каква цел?

Скилен Дро помисли известно време над думите на К’рул.

Продължиха под сумрачното небе. Крачката им беше бавна, тъй като на К’рул сякаш не му беше останала много сила. И да капеше все още кръв от жертвоприношението му, алените капки не обагряха тези прашни наноси. Не, кървяха някъде другаде.

— Тъкмо липсата на цел ни тласка напред, К’рул. Усещаме отсъствие и се стремим да го запълним. Липсва ни смисъл и се стремим да го намерим. Несигурни сме в любовта и я изповядваме. Но какво е това, което изповядваме? Дори един облак прах ще се стегне един ден и ще направи нещо като свят.

— Тогава, Скилен, ако те разбирам, единственото, което имаме, са нашите убеждения?

— Строителите правят къщи. От натрошен камък строят къщи, сякаш за да дарят безредния свят с ред. Но, К’рул, за разлика от теб, аз не съм убеден. Кой, в края на краищата, е разбил камъните? Мисля, че Строителите са наш враг. Те не са съставители на разумност, нито дори на ред. Къщите им са построени, за да побират. Те са затвори — Строителят, който те е домъкнал в онази къща, е искал да те окове към нея, в двора ѝ, толкова съвършено затворен от онази каменна стена.

К’рул спря и извърна Скилен към себе си. Една бледа ръка бръкна в сянката на качулката, сякаш К’рул се чукна с пръсти по челото.

— И все пак не успя.

— Може би все още си твърде силен. Може би къщата все още не е била готова за теб.

— Имаме родственици, които почитат такива къщи.

— Липсва им смисъл и цел и се стремят да ги намерят. В подредбата на камък — изненадва ли те това, К’рул? Наши деца ли са Строителите, или ние сме техни? Ако сме просто поколения, едното предшестващо другото, тогава кой от нас се е отклонил от нашата цел?… Строителите градят светове на отрицание, К’рул. Въпросът, който трябва да зададеш, е следният: за какво са предназначени те? А от него следва: наша задача ли е да им се противопоставим? Или просто да гледаме и да осъждаме ентропията, която е техният паметник?

К’рул мълчеше.

— Почитание? Само глупак почита това, което вече е неизбежно. Ако ме интересуваше — ако смятах, че това би се оказало ефикасно, бих казал на нашите родственици следното. Вашето преклонение е безсмислено. Вашето обожаване целува един череп и когато коленичите, има само прах. Вашата вяра е в един бог без лице.

К’рул отново прокара длан над скритото си лице.

— Скилен Дро, наричаш ме глупак, и с право.

— Какво вдъхнови твоя дар, К’рул?

— Има ли значение?

Скилен сви острите си изпъкнали рамене.

— Все още не мога да кажа.

К’рул въздъхна и продължи напред и след малко двамата отново крачеха един до друг по безкрайния ръб на кратера.

— Търсех нарушаване на правилата, Скилен. О, знам, какви правила? Ами, изглежда — струва ми се, — че те съществуват. По-важното, те не ни отговарят. Погледни добре всеки от нас. Нас, азатанаите. Нашите навици, нашите склонности и предпочитания, и как те служат на нуждата ни да различаваме всеки от нас от другите. Но правилата ни предшестват, както причината предшества следствието.

— Някои неща наистина споделяме — продължи той. — Например, силното чувство за собственост, когато стане дума за силата ни. Признавам, намирам вдъхновение във Властелина на Нощта, когато от любов той даде на една смъртна жена толкова много от силата си. А след като това бе сторено… ами, не можа да си я върне.

— Не знаех за това. Стъписан съм от тази новина. Не мислех, че Драконъс е толкова… невнимателен. Кажи ми за съжаленията му.

— Не знам да има такива, Скилен. Открил съм, че има нещо почти пристрастяващо в отстъпването на сила. Да се опияниш от безпомощност… ами, престанало е да бъде толкова странна идея. Ние взехме под внимание дара на Властелина и го сметнахме, накрая, за твърде скромен. Това оттогава се промени, след като Драконъс отиде още по-далече, но за това ще ти разкажа по-късно.

— Плаши ме трагедията в този разказ.

— Стига скромност. Ако не беше онова, което бях подтикнат да направя. Тъй че, заедно вече, Драконъс и К’рул, идваме да застрашим селението с опустошение. Чрез нашите дарове. Чрез безпомощността, която толкова желаехме. Разбери, не изглеждаше така, не и в началото. Актовете бяха… щедри. Беше ли това всъщност нашето предназначение? Загадката на нашето съществуване, решена от една проста жертва? Като отстъпваме толкова много от себе си?

— Предал си на смъртни дара на магията. Но не смъртни заплашваш сега, нали? Ти ми каза за Ерастас и мириса на влияние, който той се стреми да наложи над твоите дарове. Казваш, че не можеш да го спреш. Ако това е вярно, какво се надяваш да постигнеш сега?

— Точно затова те потърсих, стари приятелю. Признавам, взех предвид разкаянието ти. Бремето на съжаление, което носиш, толкова жестоко, че да те откъсне от приятелството ни.

— Би искал да ме използваш така?

— Бих искал по-скоро да не го виждаш така, Скилен. Сметни го, вместо това, за още един дар. От мен към теб. Нищо съществено, че да можем да го измерим, но достатъчно, за да даде цел.

— Предлагаш ми цел? Родена от стари престъпления? Назови ми този дар тогава. И помисли добре преди да заговориш, тъй като размислям дали да не те разкъсам на парчета заради наглостта ти.

— Изкупление.

Скилен Дро се смълча — дори в мислите си, — след като душата му сякаш изтръпна в ужас от думата. Отхвърляне и неверие, отричане и отказ. Такива импулси не се нуждаеха от език.

К’рул като че ли усети поне част от това, защото въздъхна и рече:

— Ерастас се стреми да наложи някакъв ред над даровете ми и да превърне случайността в таен убиец на надежда и желание. Дро, има порти вече. Те чакат бранители. Сили с върховни права. Но не мога да търся при Азатанай. Драконъс би искал да ги издири сред тайстите, но смятам, че това е съмнително — и всъщност отчаяно. Не, знаех, че трябва да потърся другаде. — Поколеба се, след което каза: — Стари приятелю, Старвалд Демелайн се отвори към това селение, вече два пъти. Има дракони между нас — най-храбрите от събратята, несъмнено. Амбициозни, алчни.

— Готов си да се пазариш с тях? К’рул, ти си глупак! Да мислиш, че ще приемат с радост присъствието ми! Аз съм последният, когото биха копнели да видят!

— Не съм съгласен, Дро — отвърна К’рул, вече с гняв. — Казах ти, че не съм приключил с даровете си. Това отдаване се надига от вълна към потоп. Не ни трябва никакво друго съкровище, което да размахаме в спазаряването. Във всички случаи, освен един, ще се бият за това, което предлагаме.

— Готов си да развихриш такива битки? Да видиш появата на самата Тиам на този свят?

— Не, ще ги намерим така, както са — поотделно, разпръснати и жадни да останат така. Колкото до Тиам, отново имам отговор, начин да я възпра. Вярвам, че ще свърши работа, но пак, в това наистина имам нужда от помощта ти. Всъщност силите ни трябва да се съчетаят.

— Сега разбирам. Твоят дар на изкупление към мен, а от това моята благодарност към теб, а от това — силата ми, съчетана с твоята. Надалече си го обмислил, К’рул, с мен като вярна хрътка по петите, на всяка стъпка по пътя.

— Обмислях само как бих могъл да спечеля съюза ти.

— А измислил ли си подобни манипулации за другите, чиито съюз търсиш? Ами Ардата? Аа, разбира се, хаосът на Витр, толкова близък по същност до жизнената кръв на драконите.

— Хаосът е необходим, като баланс на онова, което търси Ерастас — отвърна К’рул.

— Кой още чака на разположение? Маел? Гризин Фарл? Не, не той, освен ако не е за да го пратиш сред враговете си. Килмандарос? Найтчил? Фарандер Тараг? А Каладън Бруд — щях да помисля, че Висшият зидар, над всекиго от нас, би бил първият ти избор в това. С Бруд на твоя страна дори Ерастас не би могъл да…

— Каладън Бруд е, засега, изгубен за нас.

Скилен Дро изгледа К’рул… някъде в последните няколко мига се бяха спрели отново.

— В какъв смисъл изгубен, К’рул? Върховен крал ли играе някъде? Тогава ще отлетя при него и ще го измъкна от жалкия му трон. Ами Маел? Още ли се крие под вълните и гради своя пясъчен замък?

— Каладън Бруд не се поддава на земни амбиции. Колкото до Маел, ами, скарани сме все още засега.

Смехът на Скилен излезе на съсък, груб и почти болезнено сух.

— Значи аз съм третият ти възможен избор.

— Не. Без теб, Скилен Дро, нямам никаква надежда да постигна това, което целя.

— Дотолкова поне разбирам, К’рул. Добре, възбуди любопитството ми. Кажи ми, що за схема си измислил да възпреш всеки дракон да не налети на битка с мен веднага щом ме види?

— Никаква.

— Какво?!

— Бездната да ни вземе, Скилен! Назови ми един дракон, който би могъл да те надвие в двубой!

— Значи ме виждаш да се бия с всеки от тях?

— Не непременно. А и да стане, гледай да не ги убиеш. Не, Скилен, все още не разбираш защо толкова си ми нужен. Когато стъпим на смъртния свят, те ще разберат, че отново си между тях. Скилен Дро, нужен си ми като стръв.

Скилен се пресегна надолу, грамадната му люспеста лапа стисна предницата на наметалото на К’рул. Той го надигна, докато лицето му не се озова срещу неговото. Качулката падна назад и Скилен остана доволен, като видя смътната червенина на бузите на К’рул.

— Бих предпочел да не ме пуснеш от толкова високо — каза К’рул хрипливо.

— Каза, че Старвалд Демелайн се е отворил два пъти. За колко дракона говорим?

— О, първия път донесе само един дракон и той вече е мъртъв.

— Мъртъв?

— Ами, толкова мъртъв, колкото могат да го докарат драконите.

— Кой го уби?

— Не съм сигурен. Трупът му гние на брега на Витр.

— Кой дракон? Назови го!

— Корабас Отар Тантарал.

— Корабас!

— Но не се тревожи — каза К’рул. — Още не съм приключил с нея.

6.

Ноктите на ръката на Готос, отпусната на зацапаната маса, бяха с цвета на кехлибар и дълги, по-скоро като на птица, и докато почукваха в бавен синкоп, един след друг, напомняха на Аратан за камъни в жегата. Огромната маса беше довлечена вътре от друго, вече изоставено жилище. Беше без украса, изпъваше се като обрулена от ветрове равнина и играещата по повърхността ѝ слънчева светлина пълзеше бавно към края на деня.

Аратан стоеше на входа, подпрян на изкорубената рамка на вратата, за да събере колкото може повече от мразовития въздух на двора. Вътре в залата бяха поставени четири мангала, които излъчваха суха топлина, разяждаща и изнервяща. С едната страна на тялото си усещаше дъха на зимата, а с другата — лъхащия на пресекулки зной на ковачница.

Готос не беше казал нищо. Освен тракането на ноктите му и почти механичното повдигане и падане на пръстите му, докато потропваха, не се чуваше нищо. Аратан беше сигурен, че Готос е усетил идването му и че със самото си безразличие го подканя да се присъедини към него на един от безформените столове около масата. Но знаеше, че няма да последват никакви разговори; не мрачно настроение беше обзело Готос — беше просто поредният от онези моменти, характерни с упорито мълчание, с войнствен отказ да общува с когото и да било.

Разгърнеше ли въображението си, човек можеше да измисли хор от настръхнали чувства, които да запълнят такова мълчание. Снизхождение, арогантност, презрение. В тяхната компания е лесно да потръпнеш от изблика на срам, с жилото на неуместност в сърцевината му. Аратан подозираше, че горчивата титла — Господаря на омразата — е произтекла от тези моменти, докато в безсилието си приятелите джагъти вдигаха стени от възмущение, нашарени с амбразури, от които можеха да мятат стрелите си и да превърнат цялото това нещо в дрънчаща война, вражда, надигнала се срещу разрастващо се гъмжило от въображаеми обиди.

Но каквито и прегради да вдигаше мълчанието, нищо лично нямаше в тях. Не се вдигаха в отговор на някаква конкретна заплаха. Възправяха се срещу всеки въображаем ъгъл и стояха здраво срещу присъствие, както и отсъствие. Не беше, както се бе уверил Аратан, мълчанието на един вгорчен мъж. Това мълчание не обвиняваше никого, не признаваше никой конкретен враг и поради това гневеше всички.

Месец беше изтекъл, откакто лорд Драконъс, неговият баща, го беше оставил под настойничеството на Господаря на омразата. Месец, прекаран в борба с безкрайните, невъзможни нюанси в езика на джагътите — писмената му форма поне. Месец, прекаран в странния, объркващ танц, в който се бе озовал със заложничката Коря Делат.

Ами тази армия извън разрушения град, щръклиците на Гуглата, както ги наричаше Готос? Всяка нощ като че ли пристигаха по още няколко бройки — Тел Акаи от Севера, Бягащи псета и джхеки от Юга. На пясъчната ивица на запустелия бряг на два дни път на запад бяха издърпани дълги дървени лодки, които избълваха синекожи чужденци от някоя отвъдморска върволица острови. Имаше война между тези острови и корабите — както бяха казали на Аратан — бяха разнебитени, опърлени от пожари, дървените им палуби почернели от стара кръв. Много от мъжете и жените, които излязоха на брега, бяха ранени, с помръкнали очи и твърде изтощени, за да са нащрек. Кожената им броня беше изподрана; оръжията им бяха нащърбени и затъпени; и вървяха като хора, забравили здравата сигурност на неподвижната земя под краката си.

Сред около хилядата души, вече струпани в лагера, имаше десетина форулкани, а тук-там — стряскащи за очите на Аратан — можеше да се видят и тайсти. Не беше направил усилие да се сближи с никого от тях, така че не знаеше нищо за тяхната история. Само един между тях носеше мастилените петна на Заклето чедо на Майка Тъма. Останалите вероятно бяха Отрицатели, обитатели на лесовете или хълмовете, граничещи с владението.

Магия кипеше из този разпрострян нашироко лагер. Храни се сътворяваха от пръст и глина. Канари неспирно изливаха сладка вода. Огньове горяха без гориво. В студената нощ гласове се извисяваха в песен, костени тръби издаваха глухи тонове и опнати кожи тътнеха в барабанен ритъм, който се надигаше в мрачен хор под блещукащите звезди. От върха на господарската кула, закътана от извисената над нея Кула на омразата, Аратан можеше да погледне над блещукащия, обвит в червена мъгла лагер. „Остров на живот, с обитателите му, нетърпеливи да отплават от безопасния му бряг. Мъртво е морето, което търсят, дълбините му са необятни.“

Песните бяха погребални, барабанните ритми — сетните удари на умиращо сърце. Костените тръби придаваха глас на черепи и кухи гръдни кошове.

„Присъстват на собственото си погребение — беше казала Коря в изблик на разочарование от закъснелия жест на Гуглата. — Точат мечовете си и върховете на копията си. Слагат нови каишки и кърпят кожената си броня. Хвърлят зарове в палатките си и взимат любовници в постелите си, или просто се използват едни други като пастир овцете си. Погледни ги, Аратан, и се отърси от всичкото си възхищение. Ако това е всичко, което животът може да предложи, опълчвайки се на смъртта, тогава заслужаваме краткостта на съдбите си.“

Ясно беше, че тя не може да види онова, което виждаше Аратан. Всички деяния можеше да бъдат видени като мизерни — подхвърлянето на камък, смъкването на кожените дрехи. Най-гордата свещ изчезва невидяна в един разбушувал се домашен пожар, без никой да опише красотата на нежното ѝ сияние или достойнството на нейната страст. Това не беше нищо друго освен горчива нагласа на ума, добре нагласено мръщене на всеки мускул, покорен на волята, за да направи едно лице вечно в неодобрението му. Аратан се чудеше дали един ден ще види тази изкривена маска на лицето на Коря — когато младостта се предаде пред десетилетия горчива мизерия.

Тя изобщо не виждаше блясъка, който, в размисъла за Качулатия и неговата съкрушаваща сърцето клетва, толкова лесно отнемаше дъха на Аратан и го оставяше смирен и изпълнен с възхита.

„Лудост — беше казала. — Безсмислица. Гневните брътвежи на глупак. Митовете не са буквални. Няма никаква река, която да се прехвърли, никакъв въртоп, който прави дупка в езеро, или в морето. Няма никакви тронове, които бележат праговете на въображаеми владения. Всичко това е невежество, Аратан! Суеверията на Отрицателите, яденето на пръст на Бягащите псета, хилещите се каменни лица на Тел Акаи. Дори джагътите — с всичките техни приказки за тронове, скиптри, корони и сфери — алегория! Метафора! Поетът говори това, което рисува въображението му, но езикът е на сънища и всяка сътворена сцена е просто химера. Не можеш да обявиш война на смъртта!“

И все пак го беше направил. Със стиснати юмруци Качулатия беше изчукал думи от камък. Планини бяха разбити на прах. Мечти изгаряха като наръчи дърва, хвърляни един след друг в пламъците като свещен дар. Воини и войници стягаха снаряжение, загърбваха дребните дрязги и глупците, които искаха да им заповядват, и се отправяха на онова, което всички знаеха, че ще е техният последен поход.

„Жертва, Коря. Оголи думата и виж святото в отдаването. Благослова, който е поражението. Армията на Гуглата се сбира. Един след друг воините пристигат и се заклеват във вярност, не в името на победа, а в името на поражение. Жертва. За да спечели тази война, тази армия трябва да бъде победена.“

Нямаше да изрече мислите си по този въпрос — а и пред кого? Подробностите на живота му дотук бяха само негови и белезите, които бяха оставили в него, бяха изписани на таен език. Животът му беше случайност, захвърлен отпадък от няколко мига на страст. Беше нежелан и го бяха оставили да се взира в дълъг, нарастващ, безкраен списък от искания и очаквания.

„Погледна ме в очите и ме нарече син. Удовлетворено искане, да, само за да му се отвърне с изоставяне. Печелиш, като губиш всичко. Семейство, обичта на жена, създаването на дете. Изграждането на дом, обзавеждането на лични стаи, една по една. Разбирането на самата любов, тук, с Господаря на омразата.

Нищо объркващо няма около Качулатия и неговата клетва. Нито около тази армия, отдаваща се на песни всяка нощ. Загубата е дар. Поражението е победа. Ще видиш, Коря, ако останеш с мен в това. Ще видиш и най-сетне, може би, ще разбереш.“

Скърцане на ботуши във вътрешния двор… Аратан погледна през рамо и видя Хаут, Варандас и още един джагът, тежки в загадъчната си броня — желязо, обагрено с мраз. Не беше необичайно да не види Коря до нейния господар и настойник, но нещо в изражението на Хаут говореше за току-що прекъснат горчив спор и го жегна съчувствие към стария воин, когото другите наричаха капитан.

Аратан се извърна и погледна Готос. Нищо не се беше променило. Ноктестите пръсти почукваха, слънчевата светлина пълзеше и мътният блясък в очите на Готос оставаше неподвижен, като запрашено стъкло.

— В името на Бездната, момче — каза Хаут, щом се приближиха, — спипай я, метни я в купата сено и отърви всички ни от тази мизерия.

Аратан се усмихна.

— Видял съм бъдещето ѝ, Хаут, и няма поражение там.

— Вътре ли е той? — попита грамадният джагът, когото Аратан не познаваше. Лицето му беше плоско, нашарено с белези. Носеше тъмната си коса на дълги възлести плитки, бивните му бяха увенчани със сребро, но иначе пожълтели до тъмен кехлибар.

Аратан сви рамене.

— С всичкото добро, което ще ви донесе това.

— Вика ни — продължи непознатият намръщено. — Виждам как ще мръзнем в ледена компания… отново.

— Хайде, хайде, Буругаст — каза Варандас, — отдавна ме кастрира той, тъй че няма да страдам повече в студенината на ината му. Всъщност чакам с нетърпение предстоящия гняв.

— Варандас претендира за женска сдържаност — рече Хаут, — тъй че нека проявим малко жал към глупака, който щипе циците му. — Вдигна кана пред очите им. — Имам вино, да стопли киселата дрямка на лорда.

— Пази се от мъдростта на пияницата — изръмжа Буругаст.

Аратан се отдръпна навътре, за да пропусне тримата джагъти. Топлината се завихри срещу тях и изтръгна пъшкане от Варандас. Бронята им отведнъж лъсна, плувнала сякаш в пот. Хаут пристъпи напред, остави глинената кана на масата, след това седна на един стол. Варандас отиде до един рафт и взе няколко калаени чаши.

Готос не издаде с нищо, че е усетил идването им. Аратан взе един стол и седна близо до входа, с надеждата за хладина отвън.

Щом тримата гости се настаниха, Хаут потърка тясното си чело и започна да налива вино.

— Големият том, „Безумството“ — или „Лудостта“ — върви зле, предполагам. Дори причини за самоубийство могат да израстат дълги в бивника понякога. Междувременно смъртта чака на Трона на Лед.

— Лед — изсумтя Буругаст. — Той има търпението на зимата, а в мрачната душа на нашия домакин това е сезон без край.

— Повикани сме тук — рече Варандас, докато оглеждаше изпотрошените си нокти, — за да бъдем отказани, ако може, от лудостта на Гуглата. Аргументите ще се съберат, всеки меч остро наточен с остроумие и какво ли не. Стегнете раменете си за тежестта на презрението, приятели. За напад на насмешка, за удари на подигравка. Подканяме обсадата като глупци над своето имане.

— Имането нищо не значи за Готос — каза Буругаст и отпи от чашата си. — Господарят на омразата е прочут с това, че сере монети и скъпоценни камъни и пикае реки от злато. Никаква честна кръв не тече в жилите му. Ние сме в леговището на лъжеца…

Хаут се наведе напред, едната му проскубана вежда се вдигна и се изви на дъга до грамадата бръчки на челото му.

— Олеле — измърмори той. — Зарежи алюзиите, Буругаст. От всички обвинения, които някой може да предяви на Готос, а има много, несъмнено, безчестието не е между тях.

Буругаст поклати глава.

— Няма да смъкна тази ризница, нито дори наколенниците си. Две армии има събрани тук. Едната току-що оставихме, а другата се е изпружила на тази маса. Снаряжен съм за война и ще остана така.

— А ще ти свърши ли добра работа днес? — попита Варандас. — Вече капеш, Буругаст, под барабаненето на оцапаните му с мастило пръсти. Вдигнали сме щитовете си и чакаме основанието му, знаейки добре как ни посече то в деня, в който той уби една цивилизация. С вино се мобилизирам аз — и се моля гроздето да ме спаси днес по-добре, отколкото бронята и щита вчера.

— Пияният отвръща на всяка атака със самодоволна невъзмутимост — отбеляза Хаут и напълни отново чашата си. — Всички разумни думи тупат като камъчета в пясъка. Станал неуязвим, пия нектара на боговете.

— Смъртта е в сърцевината на тази сцена — каза Варандас, като прекъсна твърдението си с оригване. — Няма никакъв път до границата ѝ, ще ни каже. Никакви високи стени, по които да блъскаш. Щурмовете винаги са приключили, докато пристигнем, плячкаджиите отдавна са си отишли, дарът от болка и ужас на насилниците е избягал от незрящите очи на всяка жертва. Гоним диря, която не можем никога да се надяваме да догоним, още по-малко да прекъснем, ехото на ездачите оставя само прах, огньовете — само въглен и пепел.

— Качулатия търси посока — каза Буругаст, — но никоя не се предлага с основателно право. Все едно да водим война срещу нощното небе, ще ни каже Готос. Или срещу изгряващото слънце.

— Оковани сме за времето — добави Хаут, — а смъртта все пак лежи отвъд времето. Всички подвижни пясъци са спрели в онова непознато място. Нищо не се движи, нито в настъп, нито в отстъп, и отсъствието не ни показва никакво лице, никакъв враг, строен пред нас. Нима ще сечем с мечове по безразлични вълни? Ще кълнем моретата, тъй ловко опълчващи се на претенциите ни? Ще ни каже това, знаейки, че нямаме отговор.

— Това е повод за гняв! — викна Буругаст и тресна с юмрук по масата. — Опълчвали сме се на здравия разум и сме го гледали отвисоко! Понасяли сме всеки аргумент и сме го пропъждали! Този лорд тука говори против всякакъв прогрес, всякаква надежда, всякакви амбиции — сега го обвинявам като агент на самата смърт! Иска да ни обърне, вмирисани от пораженчество, паднали духом и объркани, и напълно обезоръжени, още преди да сме направили и крачка напред! Той е заклет враг на Качулатия! Грозният ненавистник на любовта! Лицето на мизерията, проклинащо всеки порив за ликуване! Няма да отстъпя на тази негова злост! — И протегна чашата си, а Хаут му я напълни от каната, която сякаш изобщо не се изпразваше.

Аратан килна стола си назад и го подпря на грапавата каменна стена. Очите му бяха полузатворени, когато изгледа Готос, който седеше сякаш все още беше сам, все още чакаше… или изобщо не чакаше, въпреки потропващите по старото дърво нокти. Горещият въздух щеше да се пръсне от напрежение.

Звук отдясно го накара леко да се извърне и той видя синьокожа жена, застанала на прага. Беше по-ниска от тайст, със здрави ръце и крака, кръгло лице, с толкова тъмнокафяви очи, че почти черни. Извит нож беше затъкнат в тънкия ѝ кожен колан, над който се издуваше корем, познаващ много ейл. Тя каза със странен акцент:

— Чу се за някакво събиране. Офицери на Гуглата, казаха ми.

— Негови офицери? — Хаут се намръщи. — Ама разбира се. Седим тук, избрани и отбрани, макар и само в собствените ни умове. Но гледаме този господар на собствената си кончина — и нашата също, макар че неговата надделява. Приятелко задморска, позволете ми да ви представя Господаря на омразата, Готос, който се опълчва на Качулатия във всички неща и поставя пред нас свирепо предизвикателство срещу тържествената ни клетва. Влезте, приятелко. Ние, глупците, ще се вкопчим с отчаяние във вашия съюз срещу този унищожителен потоп.

Тя влезе и седна от другата страна на масата, почти точно срещу Аратан. Тъмните ѝ очи се впиха в него и тя му кимна леко за поздрав.

— Да — каза Варандас, докато ѝ подаваше чаша вино, — той е детето, което ще тръгне с нас. Толкова млад, за да предизвика смъртта. Толкова храбър и толкова безгрижен с дългия живот, който му е обещан — обещанието, което се полага само на младите, разбира се. Останалите от нас, естествено, отдавна сме се задавили с огризките му и сме ги изплюли доволно. Дали да не го разубедим? Е, щом самият Готос не е успял да постигне това, каква надежда имаме ние?

— Ако треперим тук — каза Буругаст на жената, — моля, добавете своя щит в редицата ни, но ни кажете името си и онова в историята ви, което бихте предложила на непознати.

Тя погледна чашата, отпи и след това заговори:

— Не виждам никаква стойност в името ми, тъй като вече съм се предала на съдбата си. Не моля да бъда запомнена. — Погледът ѝ се измести към джагъта в челото на масата. — Никога не съм мислила, че ще се озова в компанията на Господаря на омразата. За мен е чест, и по-важното, приемам неговото безразличие. — Замълча, огледа другите, накрая погледът ѝ отново се спря на Аратан. — Вие вече сте загубили тази битка срещу Готос и всяко разумно основание, което хвърля по вас, за да докаже безумието ви. С това чувство би било добре да свикнете, не мислите ли? В края на краищата смъртта ще ни отвърне по същия начин.

Хаут въздъхна.

— Моля някой да излезе навън и да пресрещне серегалите, и които агенти на Бягащите псета може да са се запътили насам за това събрание. Вържете и говорителката на форулканите също, с въжета около глезените, и я оставете да лежи на студените камъни. Набийте с камшик джхеките, докато не се оттеглят със скимтене. Аз поне не знам колко още мога да понеса. Варандас, подай ми каната.

Пиха. Мълчаха и мълчанието се проточи. Ноктестите пръсти правеха щръбки в отминаващото време.

— Той ме изтощава — измърмори накрая Варандас. — Поражението ме е направило глупав, твърде глупав, за да се вслушам в мъдростта му.

— Същото е с всички нас тук — каза Хаут. — Готос се провали. Възрадвайте се, всички. — Наведе поглед към масата и добави: — Ако благоволите.

Буругаст се надигна пръв, леко се олюляваше.

— Ще се върна при Качулатия — рече — и ще докладвам за поражението на съперника му. Ние, приятели, удържахме първата му атака. — Вдигна празната си чаша. — Вижте. Прибирам трофей, плячка от тази война.

Тръгна навън, като залиташе, притиснал до гърдите си калаената чаша все едно, че беше златна и покрита със скъпоценни камъни. Миг след това Варандас стана и го последва.

Хаут потърка сбръчканото си лице, кимна като на някоя неизречена мисъл и стана.

— Готос, отново си твърде могъщ, за да ти се противопоставя. Тъй че се оттеглям. Не се съмнявам, че Коря чака в засада — чудно ли е тогава, че съм готов да бягам до смърт?

Щом Хаут излезе, синьокожата жена — която се беше втренчила в Аратан със смущаваща напрегнатост — се надигна. Кимна на Готос, а след това каза на Аратан:

— Тази последна война не би трябвало да е първата ти, момче. Бъркаш.

Той поклати глава, но не отвърна. Поражението в душата му щеше да си остане лично. От всички завъдили се клетви тук тази за него бе единствената, заслужаваща да се опази.

Жената се намръщи и си тръгна.

Отново останал сам с Готос, Аратан най-сетне заговори:

— Очаквах поне един азатанай. Казаха ми, че са в лагера. Няколко. Държат се настрана.

Пръстите забарабаниха.

— Мисля, че бих искал да чуя последните ви аргументи — каза Аратан, присвил очи към Господаря на омразата.

Готос изведнъж се изправи, обърна гръб и застана срещу писалището си, близо до прозореца с оловно стъкло, с разцъфналия по него скреж.

— Нека не се каже — измърмори, — че не съм положил всички усилия. Хайде, Аратан, трябва ми още мастило, и те чака нова купчина.

Аратан наведе глава в привидна признателност, но най-вече за да скрие усмивката си.

Тримата синьокожи воини хвърлиха багажа си на земята до грамадната канара, на чийто връх беше кацнала Коря. Присвила очи надолу, зачудена дали знаят, че е тук, тя огледа дългите им сенки в лъкатушещата им игра над замръзналата земя, потекли от и след двете жени и мъжа, щом се захванаха да вдигат бивака си.

„Сенките издават воля. Не обръщай внимание на плътта и виж как волята тече като вода, като мастило. Достатъчна, за да напълни хиляда празни съсъда. Хиляда мхаби. Но никоя сянка не може да бутне камъче, да огъне съчка или да люшне листо. И един така напълнен съд остава празен. Това, прочее, е урокът за волята.“

Мъжът долу носеше малка открита чугунена печка с четири скосени крака. Намести я близо до отвесната скала, изсипа в нея въглени от едно гърне с капак, а след това започна да пуска вътре някакви бучки, които приличаха на пемза. Заподскачаха зелени пламъци, с блещукащо жълто и синьо по краищата. Надигащата се топлина изненада Коря със силата си.

Ритъмът на говора им беше странен, но думите бяха разбираеми. Тази подробност се беше загнездила в ума ѝ като нещо необичайно и може би заслужаващо проучване. Засега обаче тя се бе задоволила да се промъкне през лагера на войската, да кацне тук горе и да послуша, да се превърне в нещо по-нищожно и от сянка.

— Тълпа колкото за цял град — каза едната жена.

Другата жена — по-млада, по-дребна, вадеше храна за готвене, най-вече сушена риба и водорасли — сви рамене и отвърна:

— Има ли значение къде ни изхвърли вълната? Видях Хирас затънал във вода в трюма, със змиорка в устата. Дебела като черен език. Хирас няма очи да види, но оня език така и не спря да се гърчи.

— Някой каза, че имало офицери — каза първата жена. — Командна палатка или дори сграда. — Поклати глава. — Нашият самопровъзгласил се капитан не казва нищо, но онова горе в кулата беше кратко съвещание.

— Все едно е — каза мъжът, след като се отдръпна от горещината, хвърляна от камъните пемза. — Поражението идва на стихващ вятър, щом се отдалечиш достатъчно от червените води. Нищо не видях от това, което ни сполетя на ивицата, която намерихме. — Замълча, после добави: — В безопасност сме.

— Оставихме корабите заседнали — каза по-младата жена.

— Приливът ще ги измъкне — каза мъжът. — Дъното е пясъчно на левга навътре, че и повече, няма рифове, нито скали. — Изгледа намръщено двете жени. — Все едно, вече стават само за гробници и нищо друго.

— Бързо потушаваш пламъка, Кред, а с него — и Живото право — изсумтя по-младата жена.

— Бързо и с ясен поглед, Старк — отвърна Кред и кимна нехайно.

Другата жена придърпа едно буренце. Завъртя чепа и бутна пръст в плисналата вода. Запуши го отново, въздъхна и каза:

— Солта трябва да се изсмуче. Това е проблем.

— Защо? — попита Старк. — Направи кръв и да се свършва.

— На сушата сме — отвърна жената. — Магията тук има повече лица дори отколкото в открито море. Повечето не ги познавам. — Огледа се, разпери ръце и добави: — Много сме нищожни, за да продаваме себе си.

— Престани да те е страх толкова — каза Старк. — Трябва ни прясна вода.

По-старата жена се извърна и изгледа Кред.

— Какво мислиш?

Кред сви рамене.

— Водата ни трябва, а и шепа сол няма да ни навреди. Нещо за търгуване. Бягащите псета от сушата ще я вземат срещу месо в замяна. Аз, Брела, опазих въглените живи… все още не ми се е налагало да се изправям срещу някой от тия чужди духове.

— Но ако ти се наложи?

— Не мога да споря с нуждата, Брела. Капни малко кръв, виж кой идва.

Това беше магията, която сега се мътеше из този лагер. Хиляда пътеки, безброй тайнствени ритуали. Правилата като че ли се разрастваха бързо и образуваха сложни модели, и нито един магьосник или вещица като че ли не се съгласяваше с нито едно от тях. Коря подозираше, че всичките тези ритуали нямат никакво значение. Силата беше обещание, а тъмнината обещаваше тайнственост. „Всичко е писане в пясъка.

Докато пясъкът стане на камък.“

Хаут ѝ беше обяснил за кръвта, за невидимите порои, които валят през всички селения. Лудостта на един самотен азатанай на име К’рул. Саможертвата на един глупав бог. Скръбта и мъчението на Качулатия не беше нищо в сравнение с онова, което К’рул бе развихрил над света. И все пак тук, в този нелеп лагер, с неговите хиляди чужденци, които вече се трупаха, Коря бе започнала да усеща предстоящия сблъсък.

„Смъртта е гърбът на света, обърнат към чудото на живота. Никаква магия не тече в онова селение. И все пак тук се събира чародейство и се подготвя да тръгне към мястото, което не може да обитава. Врагът е отсъствие, но това нищо не означава за Качулатия.

Хаут е прав. Никаква война не е възможна. Никаква победа не е постижима. Никой враг не е непобедим. Назови противника си и твоят противник може да падне. Извикай го по име и той трябва да се отзове. Тук има магия, твърде много, твърде неопределена. Какво може да причини тя, насочена от Качулатия? От един джагът, отровен от скръб?“

Видя как Брела опря върха на ножа на палеца на лявата си ръка. Капка черно. Странни течения се плъзнаха покрай свитата на скалата Коря, понесоха се надолу и се струпаха невидими около морската вещица. Нещо по-надалече, огромно и древно, простена и се събуди.

„О, това не е добре!“

Коря се изправи на канарата. Обърна се към пробуждащото се. Какво беше то? Нещо едва разумно, спомнящо си някое древно усещане, сърбеж, жажда. Надигна се тежко и тръгна.

Аратан свари чай на един от мангалите. Готос седеше на писалището си, но беше завъртял стола на една страна, за да си изпъне краката. Ръцете му сега бяха отпуснати на бедрата. Почукването беше приключило и пръстите бяха свити, сякаш в очакване да сграбчат нещо. Сенки бушуваха по лицето му. Слънцето навън се снишаваше, светлината се отдръпваше със сетната въздишка на огненото кълбо и сенки потичаха между запустелите сгради и се изливаха през прага.

Аратан наля две чаши, занесе едната на Господаря на омразата.

— На писалището, ако благоволиш — изръмжа тихо Готос.

— Отказахте виното — каза Аратан, щом постави чашата и се върна на мястото си до мангала. Помисли да добави нещо, но нищо не му дойде наум. Затова каза: — Чувствам се пълен с думи, милорд, а въпреки това мога да мисля само за баща ми. И за кръвта на азатанаите в мен.

Готос махна пренебрежително.

— Кръвта не е титла. Не можеш да избереш фамилията си, Аратан. Когато дойде моментът и с чест и обич трябва да се изправиш пред своя избор, погледни го в очите и го наречи приятел.

— Приятел ли? — Аратан помисли малко и поклати глава. — Не виждам между нас нищо, което предполага приятелство.

— Защото си непълен, Аратан. О, добре, един урок тогава, отдавна закъснял. Рядко съм словоохотлив, така че внимавай. Не оспорвам остротата на наблюденията ти, или мислите ти, както ги разкриваш на всеки от нас. Между родственици, ние сме някой сред най-близка тълпа, определени от това как ни вижда всеки член на фамилията, и начинът, по който ни виждат, е бил врязан отдавна, в детството. Тяхното, твоето. Това са ограничения, рамки, съпротивляващи се на промяната. Вярно, би могъл да намериш приятели между събратя и сестри или дори да мислиш за една леля или чичо по този начин. Но всички те са подобия. Една фамилия е събиране на кръвни родственици, които размахват юмруци. Нападат, бранят се или просто са решени да си отворят пространство, да си заплюят място сред бъркотията.

Аратан се замисли за малкото, което знаеше за близките си. За сестрите си, които сякаш бяха оковани към детството и които бяха прехвърчали през живота му като порочни мимолетни мисли. За бащата, който го беше пренебрегвал през повечето му съществуване, за да го издърпа на първата линия на пътуване, предприето в името на дарове, и който накрая бе направил от самия Аратан дар.

Беше ли му приятел Раскан? Райнд? Ферен?

След малко въздъхна и каза:

— Конете ми се оказаха верни.

Готос се засмя и посегна към чашата си. Подуши я, отпи и каза:

— Това, впрочем, е приятелството. Семейството, което избираш. Това, което му даваш, го даваш свободно. Каквото отказваш да дадеш, придава мярка на дълбочината му. Някои познават само далечни връзки — познати, ако предпочиташ. Има и такива, които са готови да прегърнат непознат, стига непознатият да се усмихне или да кимне. Във всеки описан случай виждаме аспекти на страх. Кучето, което ръмжи, ако някой се приближи. Кучето, което ляга на гръб и оголва врата си, с умоляващи очи и израз на безпомощност.

— Описвате крайности, милорд. Трябва да има и други видове, по-здравословни.

— Искам първо да опиша тези, които вредят, Аратан, за да можеш да започнеш да елиминираш минали преживявания, доколкото са свързани с приятелство.

Аратан въздъхна.

— Малко такива преживявания имам, милорд, и бих предпочел да ги видя опустошени.

— Та по-добре да защитиш заблудите си, така ли?

— Удобствата са достатъчно редки.

— Ще срещнеш тези, които излъчват живот, които греят ярко. Как трябва да си в тяхната компания? Горд да ги наречеш приятели? Или в името на нуждата просто ще погълнеш всичко, което те предлагат, като сила на мрака, поглъщаща светлината, самия живот? Ще се превърнеш ли в скалист остров, черен и груб, място на студени пещери и разпръснати кости? Бистрите вълни не галят бреговете ти, а връхлитат, изригват в гняв от пяна и пръски. И ти пиеш с всеки въртоп, засмукан в пещерите ти, в бездънните ти кухини.

— Не описвам преходно настроение. Нито временно разположение, породено от външни неволи. Това, което описвам, като обрисувам душата на този остров, толкова мрачна и неприветлива, е място, станало твърде скъпо, за да бъде предадено, твърде здраво, за да бъде разрушено. Този остров, който ти давам за пример, тази душа особено, е крепост на нуждата, паст, която знае само как да задоволява вечния си глад. Вътре в изкривената ѝ същност нито един приятел не е приет и нито една любов не е честна в своята взаимност. Личното стои там само, неуязвимо като бог, но бог обсаден… вечно обсаден. — Готос се наведе напред и огледа Аратан с лъскавите си очи. — Странно, тези, които горят ярко, често биват привлечени към такива острови, такива души. Като приятели. Като любовници. Въобразяват си, че могат да предложат спасение, споделяне на топлина, на любов дори. В противовес виждат в себе си нещо, което да предложат на своя окаян приятел, който се свива и крие, който се поддава понякога на ругатни и злоба. Животът вътре в тях изглежда толкова необятен! Толкова привлекателен! Разбира се, че има достатъчно за споделяне! И тъй, докато дават и дават, самите те са удовлетворени и накарани да се чувстват ценни. За известно време.

— Но това изобщо не е здравословна размяна, макар че в началото изглежда така — в края на краищата самият акт на даване носи някаква еуфория, пиянство от щедрост, да не говорим за балсама на покровителстване, на бащинско отношение. — Готос отново се отпусна назад, отпи от чашата и затвори очи. — Островът е неизменен. Кости и трупове лежат по бреговете му.

Аратан облиза пресъхналите си устни и прошепна:

— Тя не беше такава.

Готос сви рамене, извърна глава и загледа сивата замръзнала мъгла на прозореца над писалището.

— Не знам кого имаш предвид, Аратан. Когато намериш истински приятел, ще го разбереш. Може да има предизвикателства в тази връзка, но въпреки тях тя процъфтява на основата на взаимно уважение и почита обменените качества. Не ти трябват юмруци, за да отвориш пространство за себе си. Никой не се вкопчва в сянката ти — дори когато започнат да презират тази сянка и онзи, който така дръзко я хвърля. Чувствата не са вещи, които да манипулираш с хладна решимост или със слепия, безразсъден зной на страстите. Ти си изслушван. Ти си нужен. Предизвикван си и така ставаш по-добър. Това не е връзка, която изтощава, никой не насилва сетивата ти до неестествено крайна острота. Не те дърпат или ръчкат и дарбите ти — на остроумие и чар — няма да бъдат омаловажени заради вниманието, което печелят. Аратан, един ден може би ще наречеш своя баща приятел. Но ти казвам следното: мисля, че той вече вижда приятел у теб.

— Какво ви дава основание да го защитите, милорд?

— Не защитавам Драконъс, Аратан. Говоря в защита на бъдещето на сина му. Както прави един приятел, когато възникне нуждата.

Признанието накара Аратан да се смълчи. „И все пак не е ли той Господаря на омразата? Откъде тогава този обичен дар?“

Готос се пресегна и разперените му пръсти пробягаха по заледеното стъкло на прозореца.

— Понятието за омраза — заговори той, уловил сякаш мислите на Аратан, — лесно се прилага погрешно. Трябва да си зададеш въпроса: какво точно мрази този човек? Радостта ли? Надеждата? Любовта? Или може би жестокостта, с която живеят толкова много от нас, недостойните помисли, отдаването на долни страсти, чистата глупост, която праща една цивилизация да залита напред, стъпка по стъпка, към самоунищожението си? Аратан, ти си тук, далече от гражданската война на тайстите, и се радвам за това. Както и твоят баща, подозирам.

Сенките се запромъкваха в стаята, освен странните лъчи на последната слънчева светлина, струящи през резките, които пръстите на лорда бяха оставили по стъклото.

Аратан отпи от чая и откри, че е изненадващо сладък.

— Стана — каза глухо Брела.

— Но кървенето не спира — забеляза Кред и се приближи до нея.

— Знам — измърмори тя, навела глава. — Твърде много са тук. Твърде много… пият дълбоко.

— Вижте канарата! — изсъска Старк. — От нея кърви вода!

Горещината от печката бе накарала скалната повърхност да зацвърчи, щом вадичките потекоха надолу.

— Брела! — извика Кред и я придърпа до себе си в груба прегръдка. — Старк, накъсай малко плат — направи превръзки! Излива се от нея!

Коря зяпна надолу към тях. Усещаше духовете, завихрени около тримата. Вливаха се във водата, капеща по камъка, втурваха се към внезапната смърт в свирепата горещина на печката. Смъртните им вопли бяха като на деца. Други се трупаха около Брела като жадна тълпа. Коря се извърна и погледна над осеяния с огньове лагер. Чудовищното излъчване се приближаваше… видя как малки огньове гаснат на широка ивица, очертаваща преминаването му. Чу далечните викове на онези, които имаха усета — вещите, — когато наскачаха в ужас при преминаването му.

Брела беше обречена. Също и огнените духове, пленени в буците пемза в печката, а сигурно и самият Кред. Нещото, което се пресягаше към тях, таеше в себе си спомена за всесветски потопи, за студ, тъмни дълбини и смазващ натиск. За кипнали морета и лед, който пукаше и се трошеше. Планини, сведени до каменни отломки, изпълваха гърлото му. Пълзеше. Тътреше се отчаяно напред, жадно за вкуса на смъртна кръв.

„К’рул. Проклет глупако. Натъкна се на тази магия в невежеството си. Представяме си свят, чакащ да бъде взет, пълен с малки сили, жадни да се отзоват на нуждите ни. Пияни сме от почуда, търсим засита, без да помислим за изворите, които намираме… или кой ги пази.“

Ето, че лагерът закипя. Привидно безпричинна паника стисна гърлата, стегна гърдите, донесе болка с всеки поет дъх, с всяко издишване. Тя видя падащи на колене фигури, с ръце на лицата. Гаснеха огньове, потушени от усилващия се натиск, който сякаш можеше да види само тя.

— О, стига. — Коря разпери ръце. „Виж този съсъд, стари! Ела при мен, както рак намира съвършената си раковина! Мога да те побера. Аз съм твоята мхаби, твоят дом. Убежище. Леговище. Все едно.“

Видя как в нощния мрак се очерта фигура, призрачна и безплътна. Наподобяваща червей, но с изгърбени над плоската безока глава рамене. Ръцете бяха възлести и дебели, опрени на земята като предни крака, и бяха единствените видими крайници, докато туловището се извиваше назад, далечният му край чезнеше в земята. Привидението се извиси над целия лагер, толкова голямо, че присвитите там от страх души едва ли щяха да заситят глада му.

„Подслонът първо. А после можеш да ядеш.“

Главата се вдигна, затърси слепешком и Коря някак усети как вниманието на стария се впи в нея. Понесе се напред.

Мхаби. Съсъд, който да бъде напълнен. Това ли щеше да е задачата ѝ в живота? Смъртен капан за всяка амбициозна сила, за всеки гладен глупак?

„Ще те държа вътре. Това е проклятието на всяка жена в края на краищата…“

Някой задраска нагоре по разбитата страна на канарата, но не ѝ остана време да види кой иска да е с нея в този напрегнат миг.

Левиатанът идваше и тя усети как нещо вътре в нея се отвори, зейна, разшири се…

— Глупаво момиче — каза глас до нея.

Сепната, тя се обърна и видя до себе си Хаут. Той изпъна ръка напред, сякаш за да избута назад древната сила. Вместо това изви ръката си с дланта нагоре и с разперени пръсти.

С пронизващ писък чудовището се понесе напред и рухна отгоре им като срутваща се кула.

Ветрове забушуваха в черепа на Коря. Усети как твърдият влажен камък се удари в коленете ѝ, но вече бе ослепяла, оглушала и онова, което бе зейнало широко вътре в нея, вече беше запушено и кънтеше като камбана.

Малко по-късно с внезапна, объркваща промяна чу капещата вода, лекия съсък от горещината, която все още къпеше другата страна на канарата. Отвори очи и се почувства невероятно слаба. Грохотът бе заглъхнал, само ехо се носеше в празното вътре. Левиатанът беше изчезнал.

— К… какво?

Хаут ѝ помогна да се изправи.

— Аз ли те подготвих за това? Едва ли. Ето. — Сграбчи дясната ѝ ръка, вдигна я и постави в шепата ѝ нещо малко, лъскаво и твърдо. — Не го чупи.

После се отдръпна, обърна се и заслиза по скалния склон, като мърмореше тихо и махаше с ръце, сякаш гонеше хор от неизречени въпроси.

Коря отвори ръката си и погледна това, което държеше.

„Жълъд? Един скапан жълъд?“

Долу Брела закашля, но живо и енергично. А после Старк каза, с леко обезумял тон:

— Тази вода става ли за пиене вече?

Варандас тръгна до Хаут, щом капитанът се върна от скалата, и продължиха, с Буругаст по петите им, към палатката на Качулатия.

— Амбициозно е това ваше момиче тайст — каза Варандас.

— Младостта е жажда, която ще изпие всяко старо нещо, наведнъж — отвърна Хаут. — Това безстрашие наблюдаваме с объркване и не малко завист. Станала е и чувствителна също така… мисля, че го видя, видя истината за него.

— И въпреки това тя го покани — измърмори Буругаст зад тях. — Глупаво. Безразсъдно. Опасно. Вярвам, капитане, че тя няма да ни придружава на този поход.

— Чакам един азатанай да я вземе под опеката си — отвърна Хаут.

— Те пет пари не дават за заложници — каза Варандас. — Нито за феномени. Не мога да се сетя за нито един азатанай, който би отстъпил пред желанието ти.

Минаваха между воините и малките им биваци. Внезапната изтощителна сила, която се беше спуснала върху всеки от тях, ги беше оставила потресени, объркани, разгневени. Ехтяха спорещи гласове, горчиви и обвиняващи, докато мъже и жени се нахвърляха на магьосниците и вещиците в частите си. Червени от светлината на огньовете лица се извръщаха към тримата крачещи покрай тях джагъти, но никой не им извика. Високо горе зимните звезди блещукаха в обгърналия небето пояс като сбор на войнствена армия.

При думите на Варандас Хаут сви рамене.

— Тогава Бягащо псе, ако азатанаят не я иска.

— Върни я у дома — каза Буругаст. — Никога не си се оправял с домашни любимци, Хаут. Особено с такива от друг народ.

Хаут се намръщи.

— Предупредих Раест. Освен това все пак не би могъл да намери безчестие в гробницата, която вдигнах за онази идиотска котка. Все едно, тази тайст не е домашен любимец.

Буругаст изсумтя.

— Какво е тогава?

— Оръжие.

Варандас въздъхна.

— И ти го оставяш на полето и каниш който иска да дойде и да го вземе. Това изглежда… безотговорно.

— Да — съгласи се Хаут, — така изглежда, нали?

Палатката на Гуглата беше малка, едва колкото да устрои един обитател, и то при условие, че този обитател не прави кой знае какво друго, освен да спи. Беше вдигната на пода на някогашна кула, чиито стени отдавна бяха рухнали. Ниските каменни основи грубо обкръжаваха лагера, с няколко разпръснати блока за сядане около разхвърляното огнище. Присвит под качулката заради студа, Гуглата седеше сам.

— Гугла! — изрева Буругаст, щом тримата пристигнаха. — Твоите самозвани офицери са тук! С железни гръбнаци и стоманена решимост, ръцете ни тръпнат в очакване за рязко отдаване на чест и какво ли не. Какво ще речеш за това?

— Хайде сега, Буругаст, непристойно предизвикателство се долавя в поздрава ти — изтъкна Варандас. — Възлюбен Качулати, Властелине на скръбта, моля не му позволявай да те жили докато се съживиш. Самата драма би могла да ни убие всички.

— Те само ме последваха тук — каза Хаут и седна срещу Гуглата. — По-лоши и от кучета са тия двамата. Вчера например ги видях на западния бряг, въргаляха се в гнила риба. Да скрият миризмата, несъмнено.

— Ха — каза Варандас, — и каква миризма ще да е таз?

— Сложна миризма, несъмнено — подхвърли Хаут, след като се намести на четвъртития камък. — Намеци за насмешка, подигравка. Нотки на презрение. Мириса на полски врани на гол клон, търсят на кой глупак да заграчат. Лъскавината на мизерно търпение. Мириси на тъга, но вече станала горчива, сякаш една скръб не заслужава лице, нито цел. И най-сетне, лъх на завист…

— Завист! — изсумтя Буругаст. — Този глупак е готов да издигне личната си болка и да я направи мор за всички ни.

— Този глупак е готов да застане за нас, вместо нас, срещу най-неумолимия враг. Това, че сега се присъединяваме към него, бележи честността, пред която всички ние сме се изправили, онова нещо в душите ни, което вика срещу пустошта. Завист, казвам, когато видиш кураж, какъвто не се намира у нас. Това е диря, по която ще вървя, както и ти, Буругаст. И ти, Варандас. Същото — и за Гатрас, и Санад. Сувалас и Болириум, също. Ние, непокорните, окаяните джагъти, сами в бъдещето, което ни чака… и все пак ето ни тук.

Варандас махна безпомощно с ръка и се присви до огъня.

— Ба, никаква топлина няма от тези пламъци. Гугла, щеше да е по-добре с обикновен фенер. Или един от ония Пазачи на огъня, които се грижат за подопечните си. Тези пламъци са студени.

— Илюзия — каза Хаут. — Светлината има своя съперник, както и топлината. Пъдим тъмното все едно това си е в реда на нещата, а откога ни е досаждал леден дъх?

— Търсят командир за това начинание — рече Варандас. — Гуглата нищо не предлага.

Хаут кимна.

— Точно това имах предвид. Това огнище и светлината, която отдава — не е реално. Нито командната позиция — нито е реална, нито е от значение. Гуглата изрече клетвата си. Трябваше ли да ѝ се отвърне? Събираме ли се всички като призовани? Не и от Господаря на скръбта, определено. По-скоро от естеството на самото начинание. Един джагът го огласи, но чувството беше чуто от всички… е, от всички нас тука.

Буругаст изръмжа тихо.

— Как тогава да се командва тази армия? По какъв начин да се организираме?

В отговор Хаут сви рамене.

— Трябва ли ти знаме? Ред на похода? Каква дисциплина, Буругаст, си представяш, че е необходима, предвид естеството на нашия враг? Трябва ли да пращаме съгледвачи да търсят ужасната граница, когато всъщност тя може да се намери само в умовете ни, между личността и забравата?

— Трябва ли тогава да седим тук, да гнием, да мърсим земята наоколо, докато самата старост пропълзи над нас и открадне душите ни една по една? И ти наричаш това война?

— Всичко наричам война — каза Хаут.

— Капитане — заговори Варандас, — ти си предвождал армии, виждал си бойни полета. В миналото си си познал лишенията, бруталните игри на необходимост. Ти спечели трон само за да избягаш от него. Стоя победоносно на грамадата убити само за да коленичиш в капитулация на другата сутрин. В победа загуби всичко, а в поражение спечели свободата си. От всички, които щяха да се присъединят към Качулатия, не очаквах теб.

— Ах, ти, стара жено, Варандас. Точно в това проклятие — изключително военното ми минало — се крие отговорът. За един воин войната е каквото е пиенето за пияницата. Копнеем безкрайно, търсим вцепенението от минали ужаси, но винаги пътят напред шепне за рай. Но никой войник не е толкова сляп, че да вярва в това. Безчувствеността търсим, неуязвимостта спрямо всякакво лишение, всякаква жестокост. Единствената чистота в рая, в който ни се иска да нахлуем, е безвремието, което той обещава. — Хаут поклати глава. — Пази се от страстните амбиции на стари воини — тъкмо нашата жажда прави политиката и сме готови да пием непрестанно от хаоса.

Буругаст се потупа безсилно по крака и се обърна към Гуглата.

— Една дума ни кажи, моля те. Колко дълго трябва да чакаме? Ще го видя тоя твой враг!

Гуглата вдигна очи, изгледа го продължително, след това Варандас, който все още се свиваше край огнището, и накрая седналия срещу него Хаут.

— Ако сте дошли тук. Ако искате да ме следвате.

— Не мога да реша — каза Буругаст. — Май никой от нас не може. Вече се води война, в умовете ни. Надделее ли разумът, ще се окажеш сам.

Качулатия се усмихна мрачно.

— Ако е така, Буругаст, тогава все пак ще си поддържам огъня тук.

— Илюзията за огън… илюзията за самия живот!

— Точно така.

— Тогава… — Буругаст погледна другите. — Какво искаш да кажеш? Че вече си мъртъв?

Гуглата разпери ръце и ги задържа така на светлината на мигащите пламъци.

— Тогава какво чакаш?

Хаут изсумтя.

— Край на битките вътре в нас, Буругаст, това чака Гуглата… ако изобщо чака нещо. Погледнете навътре, приятели, и вземете оръжия. Започнете тази нощ своята война с разума. В пепелища ще намерим своя триумф. В опустошение ще намерим мястото, откъдето походът може да започне.

Варандас седна на студената земя, подпря се на ръце и изпъна крака към огнището. Въздъхна.

— Не предвиждам много предизвикателство във войната, която описваш, Хаут. Хиляда пъти нощем убивам разума… но да, сега разбирам. Ние джагътите трябва да сме начело в това, каквито сме ветерани всички. Снаряжени с инат, бронирани с твърдоглавие, строени в кръвожадност, никой не може да ни се опре.

В краткото мълчание, което последва, всички чуха тежкия, приближаващ се тропот на ботуши. Хаут се обърна и видя идващите двайсетина или повече Тел Акаи.

— Хайде, Гугла, виж какво носи нощта. Окаяните серегали.

Воини, отрекли се от всякакви фамилни връзки, непокорни за мир, вилнели с мечовете си в безброй чужди войни, тези Тел Акаи бяха, според Хаут, проклятие за името на собствения си народ. Но най-жестокото презрение към серегалите бе от страна на другите Тел Акаи. „Убили са собствения си хумор, глупаците — и виж каква мизерия остава!“

Водачът — никой не знаеше имената им, а доколкото знаеше Хаут, и тях бяха отстъпили пред каквато там тайна цел преследваха — се спря при каменната стена, обкръжаваща бивака на Качулатия. Грамаден, тежък в очуканата броня, серегалският командир зае поза, подпрян на дългата дръжка на двуострата си брадва, и се навъси изпод сплъстената коса и брада.

— Гугла! Серегалите ще водим в авангарда — не е за нас да лапаме прахта на по-низшите. Ще вдигнем достойно знаме за тази благородна кауза. Да убием смъртта! С победа ще се завърнем всички в селението на живите и край с умирането во веки веков!

Варандас присви очи към Тел Акаи, намръщи се и рече:

— Впечатляваща, макар и добре отрепетирана реч, сър. Но описвате един претъпкан свят.

Воинът примига към него.

— Добре дошло бъдеще тогава, джагът! Мислете за войните, които ще се водят, за всички битки за печелене на земя, богатство, сигурност!

— Безплодни битки, след като никой враг няма да умира изобщо.

— Безсмислено богатство също тъй — добави Хаут, — след като само с натрупване на теглото му то със сигурност ще загуби всичкото си лустро.

— Сигурността е само една илюзия — добави Буругаст, — задържана съвсем за кратко, до следващата вълна от разбушували се вражди.

— Колкото до земята — изтъкна Варандас, — виждам океан от алена кръв, знамена, които се люшкат, падат, потъват. Никой не умира, никакво място за живите… ами, пред това бъдеще, което описваш, серегал, смъртта е рай. Кой тогава ще се вдигне да обяви война на живота?

— Това е затвореният кръг на самата борба — каза Хаут и кимна на Варандас. — И определено заслужава смел авангард. — Вдигна очи към серегала. — Бъдете сигурен, че ще поведете армията, сър, щом дойде денят за марша. С благословията не само на Гуглата, но и на всички негови избрани офицери, каквито ни виждате тук.

Водачът на серегалите впи тъмните си очи в Хаут и рече:

— Капитане. Чух, че сте тук. Сражавали сме се помежду си, нали?

— Един-два пъти.

— Надвивали сме се един друг.

— По-проницателно наблюдение би било да се каже, че сме споделяли противоположни победи.

Тел Акаи изсумтя, махна с ръка, обърна се към бойците си и закрачиха в сумрака с дрънчене на оръжия.

— Добре направи, че ги изпъди, Гугла — каза Варандас. — Сега копнея да видя още една среща лице в лице, между теб и Готос. Че то ругатните могат да попилеят и звездите горе.

Хаут поклати глава.

— Копнееш за едното нищо, приятел. Какво мислиш, че има да каже Господаря на омразата на Господаря на скръбта, или вторият на първия? Ако вече не се познават, извън жестоките думи, значи никой от двамата не заслужава титлата си.

Гуглата ги изненада, като се изправи. Придърпа по-плътно качулката над изпитото си лице и махна лениво към огнището.

— Ще поддържате огъня, нали?

— Време е, значи? — попита Буругаст.

Гуглата помълча.

— Въпросът ти не е за мен.

Загледаха се след него, щом закрачи на юг, към руините на Омтоуз Феллак.

— Не виждам полза да се поддържат тези пламъци — измърмори Варандас.

След малко и тримата се разсмяха. Звукът прокънтя из тъмния лагер и дълго не заглъхна.

Макар в лагера да имаше Тел Акаи, форулкани, джхеки и джеларкани, от синекожите морски хора и дори тайсти, най-многобройната група бе тази на Бягащите псета. Коря обикаляше между малките им огньове, ниските схлупени колиби, които покриваха дупки, изровени в твърдата глина и плоските камъни, на които жените обработваха кремък през деня. Не всички спяха под кожените завивки. Мнозина бяха будни и бдяха в това време на нощта, когато неспокойството отваря очи, когато мисли се разбуждат от жарта на полузабравени сънища.

Усещаше погледите им, докато минаваше покрай тях, но вярваше, че не помислят много за нея. Само я наблюдаваха, както правят животните. Нощта беше личен свят, бдението — най-скритото му убежище. Тя мислеше за Карканас и вече си го представяше като преобразен град. Необлекчен от светлина, трябваше да таи в себе си някаква вечна съзерцателност, всеки гражданин — сам и отчужден, отдалечен от досадните земни грижи.

Поетите щяха да се препъват в нови въпроси, невъобразими доскоро въпроси. Да се изрекат означаваше да се разбие светът, тъй че никой не проговаряше, никой не предизвикваше тъмнината. Мислеше за музиканти, седящи сами, с пръсти леко отпуснати на струните, мазолестите им върхове тръпнат по изпънатата жила, търсят пътя си напред, търсят песен за пустотата наоколо. Всяка нота, откъсната от струната или изпята, щеше да е сама, нетърсеща утешителен отговор, нито раждане на мелодия. Сама и питаща, вечно питаща, а след това какво?

За нея Карканас беше паметник на нощното бдение: замислен и затворен в себе си. Виждаше кули и здания, тераси и мостове, всичко смалено в миниатюра, превърнато в място за куклите от младостта ѝ. Сиви дрехи, избелели цветове, уморени пози. Можеше да ги гледа отгоре и нито за миг да не помисли за всеки от тях… за всички тях.

„Виж кръгчето на устните им, немигащите им очи. Стоят неподвижни, подредени от невидима ръка. Някаква драма чака тук.

Ако бях техният бог, щях да ги оставя така. Завинаги.

О, жестока е тази протяжна нощ да си представиш един нехаен бог, един безразличен бог. Понеси безразличието на баща, на майка, на брат или сестра, но не и същото пренебрежение от бог. По-добра съдба, разбира се, е да стоиш замръзнал, вечно и безвременно, с всичките скромни амбиции, каквито може да има една кукла. Замръзнал като спомен, самотен и неотиващ никъде. Сцена, пред която драматурзи ще потръпнат. Пози, пред които скулптор ще се свие от страх. Поет дъх, вечно очакващ песента.

Някои въпроси не трябва никога да бъдат задавани. За да не замръзне мигът във вечност, на ръба на отговор, който никога не идва.“

Карканас, Мъдрия град, вече принадлежеше на нощта. На мрака. Поетите му се препъваха в невидими думи. Скулпторите му се сблъскваха с безформени форми. Певците му гонеха по всеки коридор някакъв заглъхващ глас и танцьорите копнееха за една последна, сигурна стъпка. Простосмъртните му граждани чакаха утро, което никога нямаше да дойде, а творците се сбръчкваха черни като гнили листа.

Усети, че някой стъпва тихо до нея… потънала в мислите си, нямаше представа от колко време я е придружавал. Обърна се и видя млад мъж от Бягащите псета, жълтокос, загърнат в наметало от кожи — тясно, с пришити вертикално ивици, многоцветно и лъскаво, което оставяше диря по земята след него. Червена охра обкръжаваше сините му или сиви очи, с по една сълза, стичаща се на всяка страна на вадичка до косъмчетата на златистата му брада.

Беше чаровен, с онзи дивашки чар, присъщ за Бягащите псета. Но леката усмивка, заиграла на пълните му устни, привлече вниманието ѝ.

— Какво толкова те развеселява? — попита тя.

В отговор той направи няколко жеста.

Коря сви рамене.

— Не разбирам това общуване на Бягащите псета — мълчаливото ви говорене. И моля те, не започвай да ми пееш също така. Това също не значи нищо за мен, а когато два гласа излизат от едно гърло, ами, изнервящо е.

— Усмихвам ти се — каза младежът. — С възхищение.

— О. — Продължиха да вървят мълчаливо. „Проклета да си, Коря, измисли да кажеш нещо!“ — Защо си тук? В смисъл, защо дойде тук? Тези сълзи на страните ти нарисувани ли са? Надяваш ли се да намериш някого? Някой умрял? Копнееш да го върнеш обратно, него или нея?

Той вдигна плахо ръка и опипа едната боядисана в червено сълза.

— Обратно? Няма „обратно“. Тя изобщо не замина.

— Коя? Жена ти? Изглеждаш млад за това, дори за Бягащо псе. При раждане ли умря? С толкова много се случва. Съжалявам. Но Гуглата не е спасението ти тук. Тази армия не отива никъде. Всичко това е безсмислено.

— Изнерви ме — промълви той и леко се отдръпна.

— Нямаше, ако беше отговорил на един проклет въпрос!

Ръцете му до лактите бяха с лунички, подробност, която очароваше, и се движеха сякаш искаха да задържат думите, които изговаряше.

— Твърде много въпроси. Нося скръбта на майка ми, за сестра, която изгуби. Близначка. Следвам я, за да се грижа за нея в това пътуване. Мъртвата близначка на майка ми ѝ говори… дори и аз съм я чувал, вика в ухото ми, буди ме през нощта.

— Мъртвата жена говори, така ли? Е, и какво има да ти каже?

— Джагътът и неговата клетва. Трябва да се вслушаме в тях.

— Не стига, че живите искат да си върнат мъртвите — сега и мъртвите искат да се върнат. Как могат душите да станат самотни, когато цялото им съществуване е самотно? Толкова скъпа ли е смъртната плът? Не би ли предпочел да полетиш освободен от нея, да се понесеш волно в небето? Да танцуваш между звезди, да не изпитваш никакъв студ, никаква болка — не е ли това съвършена свобода? Кой би искал да се върне от това?

— Сега аз те ядосах.

— Не ти. Е, и ти, но не го приемай лично. Просто не мога да разбера никого от вас.

— Ти си тайст.

Коря кимна. Бяха стигнали до самия край на лагера и пред тях имаше осеяна с камъни равнина, оформени, но счупени или разядени, стапящата се смърт на града.

— Заложница на джагъта, Хаут. Капитана. Стария мърморко. Господаря на гатанките. Глашатая на пепелища измислени болести. Той ме направи мхаби… чукни ме и ще изкънтя кухо.

Очите на младежа вече бяха ококорени и гледаха жадно.

— Легни с мен — каза той.

— Какво? Не. Нямах предвид… как се казваш, между другото?

— Ифайли. На нашия език означава „падащо небе“.

Тя се намръщи.

— Нещо пада от небето?

Той кимна.

— Нещо такова, да.

— В нощта, когато си се родил, нещо е паднало от небето.

— Не. Аз паднах от небето.

— Не си. Изпаднал си между краката на майка си.

— Да, това също.

Тя откъсна очи от напрегнатия му недвусмислен поглед и огледа равнината. Посребрена от скреж и звездна светлина, тя се простираше на югоизток докъдето можеше да види.

— Не бива да следвате джагътите. Те не са богове. Не са мъдри дори.

— Ние не почитаме Гуглата — каза Ифайли. — Но коленичим пред обещанието му.

— Той не може да го изпълни — каза грубо Коря. — Смъртта не е нещо, което можеш да стиснеш с ръцете си. Не можеш… да я удушиш, колкото и да ти се иска. Обещанието на Гуглата беше… ами, беше метафорично. Не бива да се приема буквално. Ох, и аз. Чуй ме само, опитвам се да обясня поетични нюанси на Бягащо псе. От колко време ме следваш, между другото?

Той се усмихна.

— Не те следвах, Коря.

— Значи просто изникна от земята?

— Не, паднах от небето.

Когато се обърна и закрачи обратно в запустелия град Омтоуз Феллак, Ифайли не я последва. Не че го искаше — макар че щеше да е забавно да види изражението на Аратан, — но изоставянето ѝ се стори внезапно, сякаш беше направила нещо, което да го накара да изгуби интерес към нея. Тази мисъл я подразни и вгорчи настроението ѝ.

Извади жълъда и го огледа, мъчеше се да долови силата, скрита вътре. Нямаше нищо. Беше, доколкото можеше да прецени, просто жълъд. Появил се изневиделица в една гола равнина. „Не го чупи, каза той.“

Приближи се към Кулата на омразата. Аратан сигурно спеше. Дори мисълта за това я обезсърчи. „Това все още е бдението… почти. Би трябвало да е буден. До прозореца, загледан навън към морето горящи звезди на Гуглата, зачуден къде съм. С кого бих могла да съм.

Чукам се с някакво Бягащо псе със снежни очи и лунички по ръцете. Ако Ифайли наистина ме искаше, както каза, щеше да дойде. Празни стаи в този град има в изобилие. Той дори не миришеше лошо, общо взето.

Поканата беше дразнене. Късмет, че го проумях и ясно показах стъписването си. Отвращението си. Онази усмивка беше насмешлива, не беше възхищение. Точно затова настръхнах. И Аратан не е по-добър. Дар на Готос, само че сега казва, че напуска. Тръгва с Гуглата, и защо? Нищо освен чувства, поривът към невъзможното, завладял всяка романтична, заблудена душа.

Погледни ги всички!

Смъртта ще трябва да ме подгони. Да ме дебне и гони, не знам, векове. И дори тогава, заклевам се да я оставя… незадоволена.

Падна от небето, нали? С лунички златна светлина на ръцете ти. Видях ги. Колко странно.“

Неспокоен, но без желание да остави Готос и да се прибере в жилището, което деляха с Коря, Аратан седеше до един от гаснещите мангали, най-сетне благодарен за топлината му. Тя щеше да лежи в очакване, подозираше, да го нападне отново, да го сгълчи за глупавия му романтизъм. А нямаше кой знае какво, с което да отбие аргументите ѝ.

Утрото не беше много далече, така или иначе. Зимата беше гибелен звяр, реши той, който правеше пещерите, дупките и сумрачните зали толкова примамливи, където унилите мисли можеха да се свият и да изпънат ръце над мъждукащи въглени. Външният свят беше достатъчно суров и без зимният сезон да напомня за онова, което бе изгубено, и онова, което все още бе отдалечено на месеци. Все пак реши да повърви из лагера в идващия ден или може би да поскита отново из руините на изоставения Омтоуз Феллак, да остави мислите да се разгърнат в студената и неподатлива зимна светлина.

Студът и вялата светлина щяха да придадат цвят на спомените му за загуба, на поражението в сърцето му, което, както се бе оказало след това, изобщо не беше поражение. Можеше да раздрънчи веригите, които влачеше след себе си, възхитен на синьото на железните им брънки или на лъкатушещите дири, които те оставяха в наръсения сняг и скреж.

Стигнал беше безнадеждно до убеждението, че любовта се дава само веднъж. Несъмнено, както беше намекнал Готос, съществуваше обилие от чувства, които се стремяха да се маскират като любов, но всъщност се оказваха по-малки обещания, предпазливи обвързвания, съюзи на съчувствие, и щом се оголеха, разкриваха крехките си илюзии. Възможно беше всъщност Ферен да го е държала в такова състояние, с любовта ѝ към него нищо повече от едва прикрита нужда, и след като ѝ даде детето, което искаше, тя се освободи от детето, чиято постеля бе споделила. Тежко признание беше, да приеме неспособността си да разбере какво се беше случило, да осъзнае, че всъщност е бил твърде млад, твърде наивен. А това признание, че се беше подвел сам, изобщо не облекчаваше негодуванието към баща му.

Не беше изненада, че Драконъс познаваше Готос или че между тях съществуваше нещо като приятелство. Старите описваха взаимно споделяната мъдрост като някакво опърпано одеяло срещу дългия нощен студ и бяха готови да предложат едно ъгълче от него, за което да се вкопчат младите — стига да искат. Но това беше само още едно бреме за младия дух, само още едно нещо, което да се изплъзне от ръката му или да се откъсне от неочаквано дръпване. Не можеше да се уповава на нещо, което все още не бе спечелил.

Тези мисли изобщо не облекчаваха загубата, която го терзаеше. Любовта му към Ферен беше единственото истинско чувство за него, здраво стегнатите вериги. Беше единствената истина, която бе спечелил, и всяко късче мъдрост, откъртено, лющещо се като ръжда от скърцащите брънки, горчеше в сърцето му.

Една калаена чаша удари лявото му коляно, толкова рязко, че го накара да се сепне, и щом чашата зазвъня като приглушена камбана, докато се търкаляше на пода в краката му, Аратан вдигна очи към навъсения Готос.

— Още чай — каза Господарят на омразата от стола си на писалището.

Аратан се надигна.

— И по-малко грижи — добави Готос. — Беж да те няма от увереността, Аратан, че да можеш по-скоро да се спънеш в нашето състарено оглупяло незнание. Изкушен съм да те прокълна като в една детска приказка, да ти дам сън за столетия, през който да събереш като прах полезни прозрения.

Аратан сложи котлето с чая на жаравата.

— Например, милорд?

— Младите имат малко в торбичката си и затова са склонни да правят всяко нещо, което притежават, огромно. Обемисто, тежко, тромаво. Накрая се оказват с препълнена торба — или поне така вярват, докато ние я поглеждаме и виждаме само една тънка кесийка, люшкаща се весело от колана ви.

— Омаловажавате раните ми.

— Ще оцениш жилото на пренебрежението ми, нали? Ще се погрижа да е парещо и издуто, забрало и почерняло от гнило, докато крайниците ти окапят. О, призови Бездната и я предизвикай да е достатъчно голяма, за да побере твоите хиляда гневни слънца. Но ако подигравката ранява толкова лесно…

— Простете ми, милорд — прекъсна го Аратан, — боя се, че старите листа в това котле може да се окажат горчиви. Да го подсладя ли, когато ви го поднеса?

— Въобразяваш си, че мълчанието ти не стене като орда пияни бардове, вдигнали глави към зората? — Готос махна с ръка. — Колкото по-стари са листата, толкова по-дискретен е вкусът. Но бучка мед няма да навреди.

— Хаут ли каза, че бивникът става по-сладък с възрастта, милорд?

— Звучи по-скоро като Варандас — измърмори Готос. — Този глупак сере повити бебета щом види самотно цвете, изникнало между камъни. От негово име, каня те в компанията му на лигава пиянска нощ, което може да е всяка нощ, която си избереш. Но трябва да те предупредя: това, което започва като кротко споделяне помежду ви за наранени, разбити сърца, скоро ще се превърне в досадна надпревара на трагедии. Стегни се за битката чии стари рани са срязали най-дълбоко. На заранта ще пратя някой да почисти оцапаното.

Аратан взе чашата и наля чай. Пусна и бучка мед.

— Имаше един коняр, в имението на баща ми, който си правеше и ядеше бонбони от камък. Всичките му зъби бяха изгнили и опадали. — Приближи се и сложи чашата на писалището.

Готос изсумтя.

— Недъг, когато детето твърде рано е отбито от майчината гърда. До края на дните си ще те тегли да смучеш нещо, каквото и да е, всичко. Има Бягащи псета, които се промъкват между стадата, които ловят, за да сучат от виметата на животните. И те нямат зъби.

— И никой от тях не е смачкан?

— Манията носи риск, Аратан.

Аратан изгледа мълчаливо Господаря на омразата.

— Предполагам, че нещо такова като вашето „Безумство“ носи много рискове, милорд. Как сте успели да избегнете такива гибелни капани?

— Сама по себе си мисълта за самоубийство не включва някаква особена маниакалност — отвърна Готос и взе чашата. — Обсебеността ми е едновременно странна и скромна, в това, че съм решен да го довърша.

— А когато го направите, милорд? Когато най-сетне го довършите?

— Доказателство против обвинението в маниакалност — отвърна лордът, — тъй като онова, което ме тласка, е просто любопитство. Наистина, какво ще стане, когато най-сетне го довърша? Бъди сигурен, че ще намеря начин да те уведомя в деня, когато се случи.

— Колебая се да кажа, че чакам с нетърпение за това, милорд, за да не би да ме разберете погрешно.

— Аха — каза Готос, след като отпи, — не те ли предупредих, че старите листа придават дискретен вкус? Прекалено си подсладил дара си, Аратан, както са склонни да правят младите.

Аратан чу звук откъм входа, обърна се и видя Гуглата, стоеше на прага. Джагътът го изгледа за миг и пристъпи вътре.

— Надушвам онзи противен чай, който толкова обожаваш, Готос.

— Подобаващо остарял, както се полага — отвърна Готос. — Аратан, налей му, за да може да удави скърбите си. С много мед.

— Отчаях се — каза Гуглата и седна на един стол.

— Това е историята ти, да.

— Не онова, подут от газове пръч такъв. Ден и нощ ме нападат. Самите въпроси подсилват жаждата ми за смърт. Представи си, глупаците дърдорят за организация! Прагматични нужди! Продоволствени екипи, готвачи и ястия!

— Не казват ли, че една армия пътува на корема си?

— Една армия пътува на недоволството си, Готос, което със сигурност я поддържа повече от всичката храна.

— И мен ме обсаждат, Гугла — каза Господарят на омразата. — За което ти си виновен. Днес тъкмо твоите офицери съсипаха следобеда ми, както ми е свидетел Аратан. Тъй че, както се опасявах, ти си причината за скърби, не само твои…

— Онази причина за скръб не е само моя — изръмжа Гуглата.

— Да, не е. Но твоят отговор на трагедията определено е. Колкото до мен… — Замълча и вдигна чашата си, сякаш можеше през калая да се възхити на цвета на чая. — Аз щях да съм започнал с избиване на азатанаи, ония с кръв по ръцете. Трагедията е застинала като замръзнало езеро, по което здрава опора е невъзможна. Мъстта, от друга страна, може да смири всяка армия, с онова мрачно скърцане на зъби, което и двамата познаваме твърде добре.

Гуглата изсумтя.

— Обидата, понесена от невинни азатанаи, ще обслужи каквато нужда може да има от мъст.

— Едва ли. Те са почти толкова безполезни, колкото и ние. Никакво единодушие не очаквай, нито дори заявка за… какво ли да е? Порицаване? Твърдо неодобрение? Недоволно мръщене?

— Изстърган съм от всякаква мъст — каза Гуглата. — Кух съм станал като бронзова урна.

— И така ще мисля за теб от днес насетне. Като за бронзова урна.

— А когато аз помисля за теб, Готос, ще си представям книга без развръзка, разказ без край, начинание без цел. Ще мисля за безсмислие, изрично подчертано.

— Може би — отвърна Готос и се отпусна назад. — Разбира се, зависи кой от двамата ще надживее другия.

— Нима?

— Вероятно. Беше мисъл, вероятно уместна.

Студените очи на Гуглата се впиха в Аратан — който отново седеше до последния тлеещ все още мангал — и джагътът рече:

— Този тук, Готос, ще ти го върна. Преди да прекрачим един праг, откъдето никакво връщане не е възможно.

— Така си и мислех — въздъхна Готос.

— Освен ако предпочиташ да не го направя.

— Не. В смисъл, бих предпочел да го направиш. Върни го, ако не тук, то някъде другаде. Просто не там.

Аратан се покашля.

— Виждам, че и двамата не мислите, че и аз може да имам право на дума за всичко това?

Гуглата погледна Готос.

— Палето проговори ли?

— Някакво подобие на реч, да — отвърна Готос. — Не е от по-достойните му за възхищение черти.

— Ще ви кажа своето, лорд Гугла — каза Аратан, — когато дойде моментът… когато стигнем онзи праг, който описвате. И вие ще ме чуете, и няма да възразите на моето продължаване в компанията ви.

— Няма ли?

— Не, сър, когато чуете каквото ще кажа.

— Знае какво мислим, видиш ли — каза Готос на Гуглата. — При все че е млад.

— А, това. Да, разбира се. Прощавай, че забравям.

При което Гуглата се отпусна и изпружи крака, в същата поза като Готос.

Аратан зяпна и двамата.

Малко след това Готос затупа с пръсти по облегалката на стола си. Аратан погледна Гуглата и видя, че клюма задрямал.

7.

Мъж без дъщери не разбира много от изтънченост, помисли Шаренас Анкаду, загледана в командира си. Вата Урусандер гледаше на юг, с гръб към външната стена на цитаделата, сметта от улея от кухнята се трупаше зад него в основата на клинообразното петно на каменната стена. Ботушите му бяха затънали в боклука. Розови кокалчета, почернели от гнило грудки, обелки и буци тлъстина, твърде гранясала, за да гори. Въпреки жестокия студ в късния следобед от тази купчина се вдигаше пара като пушек от скрит торфен пожар. Имаше нещо плодовито в тази миризма на гнило, но не и такова, че да събуди апетита, реши тя.

В нейно отсъствие списъкът на убитите беше нараснал. Любопитно като за все още необявена война. Тя гледаше командира си, зачудена дали изобщо го познава. Схваната от дългата езда, изчакваше на разстояние, дрехите ѝ бяха опръскани с кал, ръцете ѝ бързо изтръпваха от студа в прогизналите кожени ръкавици.

Зимата беше сезонът на изолация. Светове се затваряха в себе си, блъскаха се един в друг. Заклещен в такава теснота, обкръжен от суров студ и замръзнала земя, човек можеше да бъде завладян от мисли по онова, което идва, да изрича нажежени думи, да превръща сезона на пролетта в обещание за огън. Беше яздила далече в проучванията си на владението, през голи пустини, овъглени гори, лъкатушейки през хълмове, посребрели от сняг и скреж. И като всичко идващо от студа, рядко я посрещаха като желан гост. Не е нужна ледена цитадела, за да се изкове самота. Зимната изолация е толкова на ума, колкото и на света извън него.

Един художник на портрети щеше да се усмихне широко на образа пред нея сега, по онзи жесток, надменен начин, присъщ на художници, видели всичко, което им е трябвало да видят. Сложността най-често се оказваше обърканост, докато яснотата можеше да дари човек с простота. Тъй или иначе, задната страна на едно укрепление беше достатъчно жалка в рутинните си истини. Порти, официални алеи и внушителна фасада — всички те вършеха това, което се искаше от тях, издигайки титулуваните малцина и техните претенции за привилегии и богатство, и разбира се, тези постройки красяха челото на сградата като пано, криещо рушаща се стена.

„Не по-различно от мъжете и жените, впрочем: и зданията имат задници, с които серат.“

Тази мисъл я подсети за Хун Раал и неговата усмивка, онази, която пазеше за хора, които презираше. Знанието трупа тайни съкровища, а мъжът, който сега фактически водеше Легиона, беше тиранинът на самата алчност напоследък. Още по-лошо, напоследък имаше нещо в него, излъчване някакво, извън обичайната воня на вино, зацапала дъха му и вкиснала потта му. Шаренас се зачуди дали само тя усеща тази промяна… може би просто я беше нямало много дълго.

„Твърде дълго, и това заминаване — в неподходящ момент. Тръгнахме по отделни пътища, Кагамандра Тюлас. Ти и аз, толкова отдавна сякаш. Намерил ли си вече годеницата си? Трепна ли, или застана като мъжа, който искаше да си? Кагамандра, аз се върнах в Нерет Сор и ми липсваш.“

Когато Урусандер най-сетне измести погледа си и я видя, тя забеляза изненадата му.

— Капитане! Не знаех, че сте се върнали при нас.

— Току-що пристигнах, сър.

Загледа го, докато се приближаваше. Беше като привидение: носеше кожата на зимата, бяла и смътно прозрачна, все едно бе облечен в лед. Бръчките на лицето му бяха всечени дълбоко на гаснещата светлина. Това преображение все още я изумяваше. „Върховната жрица Синтара го нарича чистота. Но виждам сезон на мисъл, детайлите на вяра и убеждение, всичко замръзнало. Примамени сме в сън, притегляни сме все по-надълбоко в свят на крайности, където сърцата ни са заключени.

Светлината не излъчва съпричастие. Това не е мъжът, когото познавах.“

— Кажи ми, моля те — заговори Урусандер, — че Торас Редоун се е вразумила. Няма да видя повторение на безумната атака на лорд Ренд срещу нас, когато останем тук, в мир.

След това се поколеба и не ѝ беше трудно да се досети за причината. Винаги беше командир по принуда, твърде суров за дворцовата политика, чувстваше се неловко в присъствието на благородници от Големите домове и тяхното изискано и двусмислено поведение. Нито беше от словоохотливите. Но тук и сега имаше малък избор.

— Не така трябваше да бъде — каза той. — Ако не се задействах, имаше си причина. Ако избрах да забавя решението си, имах добро основание. Шаренас, не сме както бяхме някога. — Посочи лицето си, а след това огледа ръката си, увиснала във въздуха пред него. — Не това. Върховната жрица вижда твърде много в банална външност. Не, това, което ни сполетя — всички ни — е някаква неопределеност, сякаш духът ни се е препънал, изведнъж объркан. — Присви очи, загледан в избелялата си длан. — И все пак не предизвиква ли това тъкмо обратното? Белезите на вярата? — Вдигна очи към нея. — Аз съм непроменен в това. Тя иска да ме нарича Баща Светлина, но тази титла е като удар в гърдите. — Поклати глава и извърна очи, ръката му се смъкна.

„Баща Светлина. Върховна жрице, никакъв усет за ирония ли нямаш? Този баща тук се справи зле с подопечните си, законни и осиновени. Още по-лошо, войниците му са подивели, като разкъсана фамилия. Той е баща на хиляди.

Командире, какво ще направиш за децата си?“

— Сър, Синтара иска да ви постави в противоположна, но равна позиция на Майка Тъма. Знам, че е донякъде… опростенческо. Но може би посвоему е привлекателно.

— Не можеш да го удържиш — промълви той някак разсеяно. — Не и завинаги. Не е по силите на никой смъртен.

— Сър?

Гласът му стана по-твърд.

— Гневът, Шаренас, е непокорен звяр. Оковаваме го ежедневно в стремежа си да се държим цивилизовано. Свидетели на несправедливости навсякъде, възмутени от наглата злоупотреба с най-основното понятие за честност, отменяно така безсрамно. И след това безочието. Унижението. Щях да съм се отдалечил от това. Знаеш го, Шаренас, нали?

Тя кимна.

Той продължи.

— Но звярът се откъсна и сега тича с всички сили… но накъде? Устремен към какво? Обезщетение или отмъщение? — Извърна се на юг, сякаш можеше някак да погледне самата Цитадела. — Той обрисува каквото видя, а сега… сега, Бездната да ме вземе, не вижда нищо. Заради този ужасен акт на самоосакатяване… — Обърна се и я погледна в очите. — Дали се закле в триумфа на Мрака? Това се питам непрекъснато.

„Пред мен стои човек, изпълнен с твърде много мисли и твърде малко чувства.“

— Сър, Кадаспала беше полудял, от онова, което откри, от онова, което бяха направили със сестра му и баща му. Нямаше преднамереност в онова, което направи на себе си, освен ако не е било, за да издращи с нокти болката, изпълнила главата му.

Урусандер въздъхна и заговори с горчивина:

— Изтървах веригата и вече не мога да удържа звяра. Разбирам как трябва да изглежда това в очите на Аномандър и всички други благородници. Вата Урусандер чака в Нерет Сор, жаден да започне сезонът на войната.

Тя не каза нищо.

— Шаренас, каква вест носиш?

Каква вест? Е, очакван въпрос, предвид обстоятелствата. „Все пак… блажена Бездна, що за остров е този, на който съм се натъкнала? Що за мрачни морета го обкръжават? Сама ли препусках срещу зимата, с прясно вдигнатите гробни могили пред очите ми? Стоиш тук и чакаш вест за външния свят. Твоят остров, сър, е изгубен на всяка карта. Кадаспала? Забрави го онзи глупак! Сега се сбираме с всички мечове извадени! Урусандер, как да те доближа?“

— Сър, командир Торас Редоун в момента е извън строя. Разбита е от скръб, както ми казаха.

Избелялото лице пред нея не издаде никаква преструвка, когато се намръщи.

— Не разбирам. Някое скъпо същество ли е изгубила?

Шаренас се поколеба. Не беше предизвикателство към куража ѝ — щеше да каже истината тук, както се полагаше за най-верния капитан на Урусандер. Но невинността на този мъж я уплаши… „Невинност, спечелена, изглежда, в изпускането на една верига. Виждам по-малко баща и повече дете. Прероден ли, Синтара? Наистина, и люлката е студена, студена.“

— Сър, изглежда, Хун Раал ви е казал малко за разните си мисии из Куралд Галайн. Аз само минах след него и събрах всичко, което можах, въпреки че, трябва да се каже, рядко се оказвах добре дошла.

При споменаването на Хун Раал Урусандер се намръщи.

— Той е порицан, уверявам ви, капитане. Тази война срещу Отрицателите е едно нелепо подвеждане на каузата ни. Нанесе повече вреда, отколкото полза. Този човек не разбира от справедливост, нито дори от приличие, изглежда. — Извърна се и се загледа отново на юг. Вдигна ръка към лицето си, но предпазливо, сякаш несигурен какво ще намери допирът му. — Какво имаш да кажеш, Шаренас? И защо е това колебание?

— След малко, сър, ако ми простите. Откакто заминах последния път, е имало промени.

Той я изгледа рязко.

— Съмняваш се в положението си?

„Глупак. Съмнявам се в твоето.“

— Върховната жрица вече държи висока позиция. Хун Раал ли седи в шепата ѝ? А капитан Серап? Сър, трябва да знам… кой ви съветва по държавните дела?

Урусандер се намръщи.

— Приел съм отговорността за легиона ми. — Гласът му трепереше от емоция — ако не гняв, то може би беше срам. — Ще утвърдя справедливостта на каузата ни. — Помълча. — Капитане, не ми се предлага никакъв съвет, нито го искам. Възможно е това да се промени, след като вече се върнахте. Но другите, те идват при мен забулени в обърканост и ме оставят озадачен, а след това ме карат да се чувствам глупаво, че съм бил толкова сляп.

— Нищо ли не ви казват?

— Говорят само за предстоящото бракосъчетание. Сякаш те са тези, които ще го решат!

„Аа, виждаш презрението им, значи. Така ли е вече? Праведният гняв изгубен на хоризонта, сред бели ветрове. А тук, пред мен, Вата Урусандер, побеляващият вълк с извадени зъби.“

— Сър, това, което вие бихте могли да наречете брак, те го наричат машинация. В сплитането на ръцете, както вие бихте могли да го видите, те посягат за лост. Не съюз на любов следователно. Нито на почтително отношение, вие към нея и тя към вас. По-скоро те поставят и двама ви на една и съща наковалня и от два меча искат да изковат и усучат двама ви в едно-единствено оръжие.

— За да го владеят те?

Тя почти се сепна от внезапния огън в очите му, пламък с неестествено яростна светлина. „Зъбите остават, но все пак усещам неговата… безпомощност.“ Беше ли това белег от благословията на Синтара? Бяла кожа и ослепителните пламъци на Лиосан… всичко безсмислено? Дали проклинаше тя, както и благославяше? Какви бяха пределите на тази нейна новооткрита сила и това ли беше видяла Шаренас в Хун Раал?

— Мисля, сър, че те биха искали да владеят това оръжие, дори и да знаят заплахата от несигурни ръбове, хлъзгаща се хватка и неочаквано дебалансиране, и биха го размахали здраво, без да мислят за невинни жертви.

— Както казваш — каза той рязко, — несигурно оръжие, все едно какво може да желаят или очакват. Като си помислиш, че ни виждат по този начин, командир на легион и богиня. Просто като инструменти за амбициите им. Ще говоря с нея!

Имаше предвид Майка Тъма, очевидно.

— Трябва първо да тръгнат по онази пътека, и затова ви увещават да останете тук. Сър, наистина ли беше ваше желание да… не правите нищо?

— И да се доверя на всеки вестоносец? Вие, капитане, не бяхте ли достатъчно?

— Ден след ден, сър, повтарянето на клетвата ви във вярност, в името на мира, ми звучеше все по-кухо.

„Дано това да те ужили, Урусандер. Думите се носят като облаци над прогизналия от кръв пейзаж. Може да са възвишени и благородни, но сенките им се оказват слаби.“

Той се загледа, присвил очи, отново на юг, а после въздъхна.

— Пълен съм с обещания. Нито едно не струва и теглото на дъха, който ги изрича.

Прекалено многото светлина, изглежда, водеше до крайност. Малко баланс щеше да остане наистина за това новоизковано оръжие. С внезапна яснота тя видя брака, този съюз, който трябваше да донесе мир над владението. „Кървав мир. Светлината и Мрака ще воюват, един срещу друг. Виждам ръсенето на деца, семейното котило, користно и злостно. Брак на две спални, две цитадели, два свята.“

— Скръбта на командир Торас Редоун, сър, е заради войниците на легиона Хуст, почти всички от които вече са мъртви.

На лицето, което извърна към нея, бушуваше такава гмеж от чувства, че тя не можа да я проумее.

— Не може да бъде. Форулканите ли са се върнали? Отново ли започва войната? Няма да се примиря този път. Ще ги гоня до самото море и ще видя гребена на вълната червен години наред на онзи проклет бряг!

Тя примигна.

— Не. Форулканите не са дошли. Не са подновили никаква война. Не призна ли кралицата им справедливостта на поражението им? Лорд Урусандер, вие ги разбихте и те няма да се върнат.

— Какво тогава е сполетяло Хуст?

— Измяна — отвърна тя и отново се взря в лицето му, и отново се изуми от това, което видя. „Военачалник, който търси враг. Но разбира се, сега е сезонът за това, докато залите на твоя мир стават все по-малки.“ — Бяха отровени. В една-единствена нощ, след дар с вино и ейл. Дар, сър, от капитан Хун Раал.

Когато замълча, когато се втренчи в нея, лицето му беше като пропукал се лед. Шаренас отчаяно извърна очи и каза:

— Затова говорят само за бракосъчетанието.

Когато Урусандер най-сетне проговори, тонът му беше зъл и хладен.

— Как отговаря Първият син? Срещу нас ли тръгва сега?

— С какво? — отвърна рязко Шаренас. — Домашните мечове на благородниците? Никой не е призован в Карканас. Лорд Аномандър дори не е там. Търси Андарист. Лорд Силхас командва на негово място и се опитва да възстанови легиона Хуст.

— Но… как?

— Напада миньорските ями, сър.

Урусандер вдигна ръка и Шаренас замълча. Беше го поразила с думите си. Никой щит, вдигнат срещу тях, не можеше да издържи на неумолимия им бяс. Стори ѝ се, че видя в него вече, най-сетне, признаци на стъписване. „Но балансът не е игра. Прекалих ли, въпреки че казах само истината? Това ли е, може би, причината Урусандер да бъде държан в неведение?“

— Мислят ме за кукла — каза Урусандер. — Казаха ми, че Илгаст Ренд е отхвърлил всякакви опити за помирение. Жертвал е живота на Стражите и е убил много от собствените си войници. Смелост или страхливост беше това, че избра да умре в битка? — Махна с ръка. — Когато Калат Хустаин научи това, какво е направил Ренд с хората му… ах, дори аз не знам как бих преживял това. Такова предателство, и то от благородник… — Гласът му заглъхна и той отново отправи поглед на юг. — Любопитно е как ужасите изкатерват стените на праведното ни възмущение, нали? Нагоре и навън, изсипват се през бойниците в нощ на запалени факли и пердашени от вятъра пламъци. Виждам мрачните им фигури, разпръсват се навън и навън, над Куралд Галайн. Хун Раал? Духовете дано ми простят, но моите ръце го оформиха. Моят благословен, отровен портрет.

— Сър, не е достатъчно да се втвърдите пред такива зверства.

— Грешно ме преценяваш, Шаренас — отвърна Урусандер. — Изглежда, си забравила кампаниите срещу форулканите и джеларканите. Никоя битка не ще бъде разбулена преди да е спечелена. Трябва да мисля като командир. Отново, след всичкото това време. Дари ме с търпението си и смятай думите ми за обещание.

Шаренас поклати глава.

— Времето за търпение отмина, сър. Лагерът ви се нуждае от прочистване.

Урусандер я погледна.

— Толкова ли е трудно да се разбере? Продължавам да търся справедливост.

Шаренас погледна огризките на замъка, покрили глезените на лорда. „Няма да я намериш тук, Вата Урусандер.“

— Сър, на Хун Раал не може да се вярва.

Устата му се кривна в смътна усмивка.

— А на теб може?

Тя нямаше отговор на този въпрос. Всяко уверение щеше да я унижи.

След малко той поклати глава.

— Простете ми, капитане. Както казвате, имаше промени, откакто за последен път бяхте тук. Тъй че вие, поне засега, оставате извън всичко това. Глината ви все още е мокра, чака отпечатък и само се чудя кой би посегнал на такава гладка повърхност.

— Сър, не мога да не се усъмня във версията на Хун Раал за онази битка. Познавала съм лорд Илгаст Ренд през целия си живот. Била съм се редом до него. Познавахме страха на бойното поле, в грохота на оръжия и рева на човешкото гъмжило. Вярно, имаше свиреп нрав…

— Капитане, той избра да тръгне срещу нас. Той строи Стражите и потърси битка. Нищо от това не може да се оспори.

— Може би. И ако бе дошъл с личните си Домашни мечове, а не със Стражите на Хустаин, можеше да бъда накарана да повярвам на разказа на Хун Раал… макар че дори тогава щях да очаквам размяна на оскърбления и нанесена тежка обида, на която Илгаст не е имало как да не отговори. Но задачата, възложена на лорд Ренд — съхраняването на Стражите — той би я поел изключително сериозно.

— Изглежда, не е — отвърна Урусандер.

— И проблемът с погрома…

Урусандер изсумтя пренебрежително.

— За което Ренд предпочете да не приеме обещанието ми за справедливост, която да бъде наложена над всеки престъпник в редиците ми, всеки убиец на невинни.

— Дадохте ли му такова обещание, сър? Лице в лице?

Той придърпа по-плътно наметалото около себе си, а след това се обърна към тясната пътека, водеща към караулката при портата.

— Не бях разположен този ден — измърмори и тръгна.

Стресната от признанието му, Шаренас го последва.

— А след това, сър — настоя тя, — имаме избиването на легиона Хуст.

— В смисъл?

— Налагането на справедливост, сър.

Той спря рязко и се обърна към нея.

— Гражданска война, капитане. Това ни виси над главите сега. Въпреки че се придържах към мир — въпреки че избрах да остана тук, сдържайки здраво легиона си. Въпреки че призовах всеки своенравен ветеран да се върне при мен, под моя отговорност. И все пак те избраха да тръгнат срещу мен. Как мога да знам дали Илгаст Ренд не е изпълнявал заповеди на Аномандър? Как мога да не мисля за целта на удара по моя легион преди да е напълно събран, тактическата цена, стратегическото предназначение на такова нещо. В края на краищата това би трябвало да правя, капитане.

Закрачи пак.

— Съмнявам се, сър.

Думите ѝ го обърнаха отново.

— Обяснете, капитане.

— Ако беше по заръка на Аномандър, сър, Илгаст Ренд със сигурност щеше да дойде не само със Стражите. Щеше да вземе собствените си Домашни мечове, първо, и може би дори тези на Аномандър. Ами шейките? Кой повече понесе раните от онзи погром, отколкото воините монаси на Янис? Ами другите Велики домове? Да ви съкрушат сега щеше да е правилната тактика. Сър, Илгаст Ренд доведе при нас показна сила, символ на неодобрението му. Нещо се е случило на онази среща между него и Хун Раал. Щом Раал може да отрови три хиляди мъже и жени на Хуст, защо да се сдържа и да не предизвика Ренд да вземе глупаво решение?

Урусандер я изгледа. Денят гаснеше, вятърът се усилваше, жесток и студен.

— Не мога да кажа — отрони най-сетне той. — Хайде да го попитаме, а?

— По-добре да изчакаме с това — каза Шаренас. — Простете, сър. Но не знаем силата на лагера ви. Аз бих говорила първо с лейтенант Серап. Тя е понесла загубата на две сестри в края на краищата, и това като нищо може да е прояснило виждането ѝ за Хун Раал. Нещо повече, бих искала да разбера какво е мястото на Върховната жрица във всичко това. Ами Инфайен Менанд и Естала, и Халид Бахан? Командире, тези офицери, които току-що споменах — вашите фаворити в Легиона, — всеки от тях е назован в погрома и неговия мръсен списък от ужасни престъпления. Всеки един, бих казала, е действал по заповеди на Хун Раал.

— Мислиш, че двамата с теб ще застанем сами срещу строй, който вече е обвързан в заговор.

— Заговор във ваше име, сър, въпреки че тази кауза се развява пред тях като най-тънкото було. Когато последните пламъци на тази война угаснат, предвиждам внезапен край на илюзиите и амбицията ще се озове гола пред нас.

— Кой командва Легиона, капитане?

Тя поклати глава.

— Последният командир, който го поведе в битка, сър, последният, който го поведе до победа, беше Хун Раал.

— Направил съм грешка — каза Урусандер.

— Нищо, което да не може да се поправи — отвърна Шаренас.

— Шаренас Анкаду, сега във война ли сме? — Извърна поглед. — Нарекох го така само преди малко.

— Дори от това, сър, може да се спечели мир без повече кръвопролитие.

— Освен онези, които са извършили престъпления в мое име.

„Нима? И ще свършиш сега работата на враговете ни? Ще екзекутираш повечето офицери? Все едно дали Илгаст Ренд е чул за твоето обещание, или не, останал е скептичен. Твоята справедливост, Урусандер, най-добре процъфтява във въображението. Остава си идеал, неопетнен от реалния свят.

Хвърчи си над нас, щом искаш. Аз избирам земята под теб и я избирам спокойна.“

Заобиколиха нагоре и продължиха към караулката. Гаснещото слънце вляво от тях беше червено петно на хоризонт, потъмнял от изгорялата гримаса на гората. Небето над петното бе прошарено в златно.

Тя отново помисли за последното обещание на Урусандер. Справедливостта грееше яростна и огнена у мъжа, който крачеше до нея. Опиташе ли се да я наложи обаче… „Пред справедливостта на този мъж смъртната плът просто ще се стопи.“ Не, щеше да бъде затрудняван на всеки завой. Онова, което бе започнало с убийството на Енесдия — касапницата на мястото на бракосъчетанието, — беше серия от отмъщения. Твърде много оскърбени страни, за да се търси нещо като истинска справедливост в онова, което предстоеше. Не беше дори сигурна дали Урусандер ще може да си върне властта над собствения си легион. „Не и докато Хун Раал е жив.“

Родословната линия на Исгин живееше под собственото си проклятие, а Хун Раал беше просто последният от родствения списък на глупаци. Но такива петна обикновено се разширяваха навън.

В правосъдието на Урусандер нямаше финес. Не само една война се водеше тук. Той, разбира се, трябваше да съзнава това. „А аз? Посветила ли съм се вече на Вата Урусандер? Не съм ли благородничка? Що за тежък избор ме чака, ако всичко това се разгърне?“

Не, сега не беше моментът за решение. Засега щеше да държи на честта и на своя дълг към командира си. Докато той изглеждаше годен да командва. Дойдеше ли време да ѝ се наложи да се откъсне, щеше да е готова.

— Шаренас — каза Урусандер. — Доволен съм, че се върна.

Ценно беше да се поддържа близост с онези, които пребиваваха във всякаква компания, най-вече незабелязвани, винаги пренебрегвани, онези, чието единствено предназначение беше да почистят оставената бъркотия. Мисълта се задържа в ума на Върховна жрица Синтара, докато гледаше разсеяно младата слугиня, събираща остатъците от вечерята. Знаеше също така как мислите на един мъж щяха да тръгнат по съвсем различни пътеки, докато оценяваха и може би си спомняха, с очи, впити в извивката на задника на момичето под тънката пола.

Низки импулси витаеха в наситения с тежката миризма на вино въздух и не беше нужно да поглежда госта си, за да отгатне посоката на размислите му. Апетитите на един пиян мъж бяха слепи за всяка острота. Блюда можеше да се счупят, младата жена можеше да извика, а в ума си той я събаряше на пода и разкъсваше границите на страстта си.

Не беше лесно да се играе с мъж като Хун Раал. Докато нейното трезво остроумие можеше да се приплъзне, да заобиколи и да продължи, един пиян мъж беше склонен към внезапни, неочаквани ходове. Танцът винаги беше несигурен.

Засега обаче, в това наситено мълчание след храна и вино, можеше да пренебрегне Хун Раал и да размишлява за необходимостта от незабележими хора. Само един заблуден глупак можеше да има дързостта да утвърждава идеята, че всички са равни — все едно кой е арбитърът, окончателният съдия за такива неща; чистият идиотизъм на едно такова твърдение не заслужаваше сериозно обсъждане. Преценката сама по себе си не беше престъпление и едва ли беше нещо, което да те сплаши, след като алтернативата беше свеждането на всички неща до някакъв идиличен, но невъзможен идеал.

Слушала беше дърдоренията на Урусандер за справедливост, сякаш с постановяване и очертаване може да се създаде закон, който да замести онова, което е и неопровержимо, и напълно естествено. „Ако в печеленето на привилегии, в добиването на господство над други се оказва, че водим вечна война, за да запазим всички неща на правилното им място — включително и по-низшите хора, — чудно ли е, че ние, избраните малцина, започваме да живеем живот под обсада? И кой може да се изненада, когато отчаянието ни тласне към жалки актове на жестокост?

Такива закони, каквито би искал да наложи Урусандер, ни обрисуват лицето на врага. Не може да е иначе. Нещата не са равни. Хората не са равни. Има малцина, които управляват, докато останалите трябва да ги следват.

Хун Раал може да има тази жена, тази слугиня, ако така избере. Нейният живот е в неговите ръце. В моите също, впрочем. Но нямаме нужда от закони, които да ни налагат етиката на поведението ни. Добродетелта никога не стои отвън в очакване на покана като непознат на събиране. Тя се ражда от светлината вътре в нас.

Тъй или иначе, виж как ярко грее тя у някои, но не у други.“

Слугинята излезе.

— Нова ли е? — попита Хун Раал.

Синтара въздъхна.

— Много млади жени идват сега при мен. Задачата ми е да ги разпитам и да намеря мястото им, било в домакинството или в храма.

— Аха — каза Хун Раал и кимна бавно. — Не е минала проверката значи, като кандидат-жрица.

— Низше потекло и невежа — каза Синтара и се отпусна на възглавниците си. — Напълно ѝ липсва каквато и да е искра.

Хун Раал посегна за чашата си.

— Повечето войници в легиона ми биха получили същата оценка, ако я направиш за тях. Низше потекло. Не знаят много. И все пак, не са ли ценни те? Не са ли достойни да се бориш за тях? Техният живот, Върховна жрице, не бива да се прахосва.

— О, спести ми това — отвърна тя. — Хвърляш ги в зъбите на битката и мислиш само за изхода, за скърцащото изместване на огромни невидими везни. Тласка ли те това на стъпка по-близо до онова, към което се стремиш? Това е единствената ти грижа, капитане.

Той я изгледа за миг изпод натежалите си клепачи и поклати глава.

— Грешиш. Търсим признание. За жертвите, които направихме.

— О? А Домашните мечове на Великите домове не направиха ли същите жертви? Защо тогава не ги цениш така високо?

— Но аз ги ценя. Войници, не по-различни от нас. Господарите им са тези, с които имаме разногласие. Всъщност, Върховна жрице, не би ме изненадало, ако открия, в деня на битката, че много от тези Домашни мечове отказват да извадят оръжия, отказват всъщност да направят онова, което техните господари и господарки ще поискат от тях.

— Това ли е мечтата ти, Хун Раал? Истински бунт на простолюдието, на низшите, невежите и глупавите? Ако е така, то Върховен дом Светлина не е за теб.

Той се усмихна, вдигна побелялата си длан и я огледа.

— Дарът не направи такива разлики, Синтара, и определено не такива, каквито би искала да наложиш сега. Колко бързо се покварява една вяра.

Прониза я гняв, но тя го овладя.

— Прецени следното тогава. Ако няма такива, които да служат, ако с издигането на всички смет задръсти улиците, храни останат несготвени, нивя останат неожънати, дрехи неушити, непометената прах ни задави всички, какъв ще е този твой рай тогава, Хун Раал?

Той я изгледа намръщено.

Тя продължи:

— Ти носиш меч, капитане, намекващ за заплахата зад всяка твоя молба. Но не просто молби — в края на краищата няма нужда да смекчаваме значението на думите, — не, зад твоите очаквания. За покорство. За подчинение. За продължаването на нещата така, както са, стига нещата така, както са, да те поставят над другите и да заздравяват претенцията да властваш над тях. Колкото до войниците ти, ами, смятам, че техните мечти са същите като твоята — не по-различни от твоята. Свита слуги за всеки войник, роби дори, като доказателство за онова „признание“, което толкова желаеш. Във всяко изорано поле ще изникне някое имение, щом твоите любими войници се пръснат, за да създадат своето подобаващо място в новата схема. Колкото до селяните, е, техният живот няма да се промени. Той изобщо не подлежи на промяна, не и в твоите сметки, всеки случай. Би искал да разтърсиш реда, но не дотолкова, че да разбиеш рамката. Тази твоя война, Хун Раал, е само едно разместване на парчетата. Това и нищо повече.

— А твоят стремеж какъв е, Върховна жрице, ако не същият, докато си пробиваш с лакти път към масата? — Изсумтя зад чашата си. — Добре танцуваш, но в същия огън като нас останалите.

— Не — отвърна тя. — Ти можеш да имаш тази маса, Хун Раал, и всички нови, но мръсни лица около нея. Това, което аз търся, е ново място, ново владение всъщност. Където властва Светлината, а Мракът няма права. Ще го направя тук, в Нерет Сор.

— Това не ни печели нищо, Синтара. Те ще се оженят. Ще има единение чрез равновесие. Мрак на едната страна, Светлина на другата. — Изражението му стана противно. — Сега седиш тук и се опитваш да промениш онова, за което се съгласихме, и това не ми харесва.

Тя присви очи.

— Усещам как силата на моя дар те изпълва с жар. Кой щеше да си е помислил, че Хун Раал, този груб, рядко трезвен капитан на Легиона, би могъл да намери в себе си избуяващо чародейство? По титла би трябвало да се наречеш магьосник и да се свърши.

Той се засмя, взе каната вино и се отпусна на възглавниците. Напълни чашата си отново.

— Щях да се зачудя дали знаеш. Това е… интересно. Проучвам го, но внимателно. Рисковано е да си прибързан в такива неща, както съм сигурен, че си открила.

— Разбирането ми е абсолютно — отвърна тя. — До такава степен, че те съветвам да бъдеш крайно предпазлив в това проучване, Хун Раал. Би могъл от невежество да развихриш нещо, което да не можеш да се надяваш да контролираш.

— Бездната да ме вземе, Синтара, колко нагла си станала. Млади жени идват при теб, грейнали с мечти за по-добро бъдеще за себе си, за своя окаян живот, а ти пращаш повечето да чистят в кухнята, да обслужват теб и гостите ти. Твоят Върховен дом Светлина изглежда подозрително сходен с всеки друг благороднически дом, и все пак седиш тук и ръсиш досадни претенции, за да оправдаеш своето — явно — почти универсално презрение към всички други. — Замълча, отпи и добави: — Вече разбирам какво видя Ланеар в теб. Плътската красота прикрива грозна душа, Синтара.

— Вече не — отвърна тя рязко. — Пречистена съм. Преродена.

— Повторена по-скоро — подсмихна се той.

Щеше да дойде време, вероятно скоро, когато този мъж нямаше да ѝ трябва повече. Тази мисъл я успокои.

— Още не си попитал, Хун Раал.

— Какво да попитам?

— Слугинята. Искаш ли я тази нощ? Ако да, твоя е.

Той остави каната и чашата и се надигна внимателно.

— Човек има нужди — измърмори.

Тя кимна.

— Ще ти я пратя в покоите. Можеш да я имаш, за ден-два. Но не повече, за да не се натрупат чиниите.

Той я изгледа със зачервени очи.

— Казваш, че би трябвало да се нарека магьосник, Синтара. Бих ти дал един мой съвет. Не си единствената в тази новооткрита сила. Най-добре е, мисля, да работим заедно. Урусандер се оженва за Майка Тъма. Дава му се титлата Баща Светлина. Същия ден гражданската война свършва. Колкото до теб и Емрал Ланеар, ами, борете се с вашите храмове колкото искате, просто нека да е възпитано.

Замълча, докато излизаше. Опасни противници можеха да са някои пияни мъже. Все едно. Магьосник или не, никога нямаше да ѝ е равен.

Тя отприщи в ума си мигновен спазъм на сила. Почти веднага една странична врата се отвори и момичето залитна в стаята, ококорено и уплашено.

— Да — промълви Синтара. — Аз бях това. Хайде, приближи се. Трябва да погледна в душата ти.

Дори ужасът не можеше да надделее срещу волята на Синтара. Тя намери душата на момичето и изтръгна живота от нея. На негово място посади зърното на себе си, малко нещо, което щеше да завладее новонамереното си тяло и да го поведе към несметни ужаси. Вече през очите на момичето Синтара можеше да гледа навън когато си избере и дори Хун Раал нямаше да го разбере.

— Хайде, магьоснико — прошепна тя, — да видим дълбините на страстите ти, нали? Неща за употреба, неща за злоупотреба, неща, които да заплета както аз искам.

Изпрати момичето в покоите на капитана.

Имаше полза да държиш такива същества подръка.

„Низше потекло, невежа. Такава жалка душа, толкова лесно угасена. Не е голяма загуба.“

Щеше да вдигне храм, тук в Нерет Сор. И да постави в пода му Терондай, изкусно пресътворяващ слънцето и знойния му дар на огъня. Емблема от злато и сребро, символ на такова богатство, че и на крале да им призлее. Храм, който да приюти хиляда жрици, две хиляди слуги. А в централната зала щеше да вдигне трон.

Бракът беше обречен. Не беше останало достатъчно у Вата Урусандер, за да гарантира добър баланс. Може би, помисли тя, той никога не е бил онова, което другите вярваха, че е. Нямаше голяма стойност в това да командваш армия: нужните таланти за това като че ли не бяха много, а респектът, който му се отдаваше, беше ужасно непропорционален.

Нужно беше човек само да погледне Хун Раал, за да види истината за това. Неговият талант служеше само за да подхранва амбициите на други, облечен в мундира на приемливо насилие. Когато погледнеше войници, тя виждаше в тях деца, все още заклещени в своите детски игри на героизъм, триумф и велики каузи. Но толкова много от това беше заблуда. Герои падаха в героизма си, повечето по случайност. Триумфите бяха краткотрайни и в крайна сметка не променяха нищо, което ги правеше кухи. Колкото до великите каузи, колко често те се оказваха не повече от лично възвеличаване? Надутото мъжко перчене, приливната вълна на възхищението, избликването на славата.

Слугите щяха да влязат на пръсти и да разчистят мръсните петна, щом тази бляскава светлина угаснеше.

Младата жена щеше да го задоволи, знаеше тя. Всеки герой с мъжка осанка се нуждаеше от своята покорна красавица, същество възбудено от вонята на стара кръв по ръцете, тръпнещо да види дирята, която е оставило с купищата мъртви тела. Ами че тя само дето не се беше олигавила в очакване на силните му ръце около себе си.

Героите маршируваха в двора долу, ден след ден, весели и шумни в наперените си пози. Всеки от тях стоеше, в строя или сам, с оръжия, готови да бъдат извадени. Това заявяваше на всички колко са опасни. О, тя ги разбираше много добре. И също като съдбата, очакваща Вата Урусандер, всички те скоро щяха да проумеят собствената си неуместност.

„Никога не е имало век на герои, или поне такъв, за който поетите да пеят в епическите си сказания. По-скоро виждаме един век след друг, и следващ, всеки еднакъв във всяка подробност, освен лицата… а дори и тези лица се размиват в еднаквост след време. В осъзнаването на това, чудно ли е изобщо, че Кадаспала полудя?

О, могат да посочат клането, убийството на сестра му. Но вярвам, че това е друг вид смърт, която най-великият художник на портрети на нашия век разбира. Понеже най-сетне осъзна, че всяко лице е същото. И то го гледаше, глупаво като на вол лице, войнствено и непроменящо се. И онова, което някога е било добродетели, изведнъж се разкрива какво е наистина: гордост и надуване, перчене и претенция.

Векът на героите идва като вяра и остава невидим, като убеждение. Дори незабелязан, след това намира възкресение в миналото, единствения свят, който може да нарече свой роден.“

Нямаше нищо, за което да се заплаче, никаква истинска загуба, която да се оплаче.

Щеше да вдигне храм на Светлината и чрез тази Светлина щеше да разкрие нежелани истини, и в тази Светлина нямаше да има място за криене. „И тогава, приятели, в онзи друг век, в който герои не може да се намерят, да видим каква слава можете да спечелите.

Но не бойте се, давам ви хиляда глупави девици, които да използвате. От тях има неизчерпаемо изобилие.

С моя храм и новия век, който той ще роди, мога да предложа това обещание — свят, в който не могат да виреят никакви лъжи, нито дори онези, които шепнете на себе си. Само истина.

Урусандер иска чиста справедливост? Добре тогава, в името на Светлината аз ще я донеса.“

С достатъчно натиск и най-пасторалната общност може да се пропука. Твърде много чужди, твърде много нови и неприятни течения на сила и заплаха, и съседи, започнали да придобиват жестоки навици. Подозрителност и негодувание процъфтяваха, а невидимият порой, който течеше дълбоко и раздвижваше утайката, побираше в себе си цялото насилие, очакващо да се развихри.

Градът под цитаделата на Урусандер беше страдал твърде дълго. Понасял бе ударите от неочаквани смърти, огъвал се беше от внезапни загуби и тълпите с непознати лица, повечето нагли и презрителни, ставаха все по-мрачни и зли.

Капитан Серап отбягваше лагерите на Легиона около града. Външно скърбеше по двете мъртви сестри, тъй че колегите ѝ и войниците стояха на разстояние и това я устройваше. И да страдаше наистина от загубата на близките си, усещането бе смътно, почти безформено. Беше намерила една кръчма на високата улица, която, макар и понякога да ставаше пристан за войници извън дежурство, беше най-често претъпкана със селяци, чието унило негодувание бе надвиснало гъсто и горчиво в пушливия въздух.

Беше атмосфера, която тя приемаше с охота; силният въртоп на зъл хумор вече бе нещо, което можеше да носи, като зимно наметало, а под задушаващата му тежест беше замаяна и затихнала, вътрешно и външно.

Нямаше никакво желание да се напие. Никаква особена нужда да се вцепени в забрава, а отдаването на дивия изблик на похот, страст и бъхтещи ръце и крака в някоя от стаите на горния етаж беше много ниско в списъка ѝ на желания.

Единственият дар, който търсеше — онзи, който беше намерила тук, — беше самота. Винаги ѝ се беше струвало странно как толкова много от приятелите ѝ войници се боят от изолация, сякаш са заточени на малък остров сам-сами. Има мигове, през които трябва да се мине бързо, мигове, изпълнени до ръба с… с каквото и да е. Всичко на ръка разстояние всъщност. Разговори, претъпкани с нищо, което да си струва; игри, в които ашици се въртят и подскачат, и със залози с дръзки жестове или дивашки вик; изпънат твърд мускул или мека плът според вкуса на човек. Някои можеха да седят сами, да си точат ножовете и какво ли не още, докато други мърмореха житейските си изповеди над халбите ейл и кимаха, оценявайки стойността на всяко върнато ехо. Но единственото, което правеше всичко това, бе да бележи отминаващото време и да го превърне в нищо друго, освен в нещо, което да се запълни.

За да не проговори мълчанието.

Изумително, напомни си Серап, колко много неща има да каже мълчанието, ако му се даде шанс.

Сестрите образуваха общност, здраво свързана и заговорническа. Тази общност се надсмиваше на всякаква нужда от самота, макар и само за да отбие заплахата, която представляваше тя. Трябваше да ѝ липсват повече, отколкото го усещаше. Вместо това се чувстваше откъсната, оставена да я носи течението, и сега плуваше по обвита в мъгла вода, където едва по някоя рехава вълна нарушаваше голата повърхност.

Беше странен свят, това мърморещо мълчание, това унило езеро, което изглеждаше толкова пренебрежително към жалост, скръб и състрадание. Никакво желание нямаше да се пресегне и да наруши огледалното съвършенство на спокойствието, което я обкръжаваше. Стигаше ѝ, че просто слуша.

Рисп бе загинала в битка, далече на запад. Първата ѝ битка. Севег беше умряла малко извън Нерет Сор, убита от един ранен офицер на Стражите. Това също беше нейната първа битка. В бъркотията на войната има подробности, за които рядко се споменава — истината за толкова много загинали в първата си битка. Това твърде много намеква за нещо неприятно, нещо жестоко, затаено в очакване под границите на спокойния размисъл. Мълчанието го нашепва на онези, които дръзват да се вслушат. „Свързано е, скъпа, с изпращането на невинни на война.“

Е, разбира се. Кой би направил такова нещо?

„Те. Отново и отново. Обучението е само най-тънкото лустро. Невинността остава. Докато въображението на всеки млад войник гради подобаващи сцени на предстоящото, невинността остава. Хайде, мили дечица, извадете сега меча и напред в гмежта.

Тук идва първият шок. Лица, застинали от решимост. Други пред теб, всеки се стреми да сложи край на живота ти. На твоя живот! Какво се е случило? Как може да бъде?“

О, можеше. Беше. Никакви здраво препасани мундири не можеха да скрият белите, неопетнени знамена, носени от толкова много в битка.

Но да мислиш за това означаваше да усещаш как сърцето ти се разбива, и се разбива, и разбива. „Забрави ги онези млади лица, стараещи се да изглеждат свирепи или опасни. Остави мимикрията на усилието да изглеждат помъдрели, отегчени или безразлични. Всичко това, скъпа, е маска, обърната и навътре, както и навън, маска, която не убеждава никого. Съсредоточи се преднамерено тук, върху онези бели, девствено чисти знамена.

И помисли, ако смееш, за онези, които са ги изпратили в битка. Мисли, Серап, защото аз не мога. Не трябва. Но ако се доближим твърде много, ти и аз, ако натиснем напред с този безмълвен разговор, една от нас ще потръпне накрая. И ще избяга.

До края на мълчанието, спряно с празни разговори или халби ейл, или мъже, в чийто скут ще се хлъзнеш със смях и обещание. В компания, и в запълването на този момент. Запълване до пръсване, жадна да прелееш в следващия момент, и следващия…“

Самотата изисква кураж. Тя вече знаеше това. Побърканите гуляйджии издаваха страха си в това диво и настойчиво общуване с каквото и да е и с всичко; тази несекваща нужда да се влееш, във и помежду, и да стоиш вечно надалече от виещото мълчание на това да си сам. Но тя нямаше да се поддаде на презрение, защото можеше да види в тяхната нужда нещо, което познаваше добре.

Отчаяние.

„Отчаянието е тайният език на всяко кандидат ново поколение. И го намираш в лицето на всяка невинна душа, докато тя марширува в бойния поход на бъдещето. А останалите, вече не така невинни, гледаме с празни, безразлични очи.“

Седеше сама в сумрака и дима, а от всички страни бели знамена се вееха в мълчанието.

Малко след това в кръчмата влязоха двама войници. Имало беше време, не толкова отдавна, когато дисциплината на Урусандер беше като юмрук, стегнат около легиона му. Благоприличие и вежливост властваха в държането на подчинените му, на служба или не.

Но Хун Раал не беше Вата Урусандер. Уроците, научени от капитана от битките му в миналото, попадаха на погрешната страна на благоприличието и превръщаха вежливостта в подигравка. Разбира се, той съвсем не беше единствен в тези горчиви последици, при които цинизмът и презрението дебнеха ветераните, и помислеше ли малко, Серап се улавяше, че отбягва опасните понятия за ценността на нещата и за истинската цена на войната.

Новодошлите влязоха наперено, подканяйки някой да ги предизвика. Не бяха съвсем трезви, но никой от двамата не беше толкова пиян, на колкото се правеха.

Отпусната в стола си в сенките, Серап остана незабелязана от двамата мъже, докато крачеха към тезгяха.

— Надушвам Отрицатели — каза единият войник и махна към кръчмаря. — Ейл, и без оная разредена пикня, която предлагаш на всички останали тук.

— Има само едно буре — отвърна кръчмарят и сви рамене. — Ако не ви харесва каквото предлагам, винаги можете да напуснете.

Другият войник се изсмя.

— Аха, можем, да. Не значи, че ще го направим обаче.

Селяци на една близка маса отдръпваха столовете си. Братя, реши Серап, четирима. Едри и плещести, твърде бедни, за да пият достатъчно, колкото да се напият, сега те се размърдаха като раздразнени мечоци.

Кръчмарят наля две халби и помоли да му платят, но никой от двамата войници не предложи пари. Взеха халбите и пиха.

Четиримата братя вече се надигнаха и скърцането на столове накара войниците да се обърнат. И двамата се усмихваха, когато посегнаха към мечовете си.

— Да си играем ли искате? — попита единият войник, докато вадеше оръжието си.

Братята се поколебаха. Никой от тях не носеше никакво оръжие.

Серап стана и пристъпи от сумрака. Щом войниците я видяха, лицата им помръкнаха. Тя се приближи към тях.

— Нямаше да има проблеми, сър — каза вторият войник.

— О, щеше — каза Серап. — И точно такива, които търсехте вие. Колко чакат навън?

Мъжът трепна, след това се усмихна криво.

— Имаше слухове, сър, за Отрицатели, които се мотаят из града. Шпиони.

Първият войник добави:

— Един приятел от отделението го наръгали, сър, снощи. Така и не видял кой му скочил. Търсим за ножове, сър, нищо повече.

— Хебла го намушка войник — каза Серап. — Лъже на ашици, игра, която никой не може да си позволи да играе с войници на Легиона. В коя рота сте двамата.

— Девета, сър, в Сребрата на Халид.

— Неговите Сребра. — Серап се усмихна. — Как обича Халид помпозните си прякори.

Вторият войник се обади:

— Ще се постараем да уведомим капитана си какво мислите за тези прякори, сър.

— Бодване с меча ли беше това, войник? Е, добре, когато все пак кажете на Халид, постарайте се да се задържите, в случай че споменаването му напомни как се изсмях право в лицето му. Сребра, Злата! Защо не си обръснете главите и да се наречете Перли? Или, за по-негодните в ротата ви, Бляскави камъни? Е, боя се, че смехът ми му скъса нервите. Лесно става, както несъмнено ще се уверите.

Забеляза, че двамата се затрудняват как да ѝ отговорят. Възможността за насилие не беше далече. В края на краищата, щом един офицер беше обидил командира им, нямаше ли да спечелят поддръжката на Халид, ако кръвта на този офицер се пролееше? Всъщност не беше ли ги провокирала тя току-що, поставяйки под въпрос честта на ротата им?

Когато първият войник стисна дръжката на меча си, Серап се усмихна, пристъпи към него и посегна с ръка уж да го погали по лицето. Видяла объркването му, се усмихна още по-широко и в същото време коляното ѝ се заби в слабините му.

Това го запрати на мръсния под като изтърван чувал с ряпа.

Серап вече се обръщаше, левият ѝ лакът се натресе в лицето на втория войник и му счупи носа. Задоволството, което изпита, щом главата му се отплесна назад, беше почти плашещо. За миг осъзна, че гневът ѝ се е трупал от доста време и че е търсила отдушник… какъвто и да е отдушник.

Вече се отдръпваше, за да спечели добра дистанция. Ритник със страната на ботуша под ъгъл надолу в левия крак на войника, точно под коляното, донесе задоволително изпукване. Мъжът рухна с вой на пода.

Вратата на кръчмата се отвори широко и вътре нахлуха още трима войници. Серап се обърна към тях.

— Стой на място! — Посочи първия войник, жена, която май познаваше, но името ѝ убягваше. — Приберете си приятелите от отделението, ефрейтор. Ваденето на меч срещу офицер на Легиона е углавно нарушение — обезоръжете този и го приберете в ареста. Отивам да поговоря с капитана ви, след като, изглежда, губи контрол над Сребрата си.

Ефрейторът опули очи и отвърна:

— Да, сър. Нашите извинения, сър. Чу се за бунт в тази кръчма и…

— Повод да предизвикате бой с местните, искаш да кажеш. Още не съм решила колко от вас да бъдат обвинени. Предполагам, че зависи от следващите ви действия, ефрейтор.

Тримата новодошли изнесоха набързо падналите си другари.

Щом напуснаха, Серап извади от кесията си монета и я плесна на тезгяха.

— За бирите им — каза на кръчмаря и закрачи към четиримата млади братя. — Чуйте ме, глупаци. Когато дойдат двама войници с мечове, не ги закачате. Разбрано? Първо, те не са сами. Второ, жадни са за кръв. Ясно ли е?

Отвърнаха ѝ с кимания.

— Добре, сега сядайте и си поръчайте по едно — аз плащам.

След което се върна на масата си.

Скрита отново в сенките, зачака жаждата ѝ за кръв да премине. Мълчанието имаше да ѝ каже някои неща за това, но тя не беше в настроение да му обръща внимание. Уви, то се оказа настойчиво. „Заразява ни всички, този нарастващ гняв, и как лесно отвръща на всичко, което ни безпокои, на всичко, което ни тревожи, и на всичко, което ни плаши.

Исках бой колкото и те.

О, бяло знаме, влезе толкова наперено, исках да те видя оцапано с червено. Макар и само за да изтъкна главното.

Само да можех да открия кое е главното, щяхме да приключим с нощта окончателно.“

— Ужасно е — каза мъжът. — Не мога да го махна от черепа си, и това е.

И скри лице в шепите си.

Ренар го изгледа за миг и отиде до пътния си сандък.

— Имам вино. — Вдигна капака и бръкна вътре.

— Причинява ми главоболие — каза мъжът иззад шепите си.

— Тогава си смъкни дрехите и можем да забравим този свят за малко.

— Не.

— Войник, какво искаш от мен?

Ръцете му се смъкнаха от лицето, но той отказа да я погледне.

— Около лагерния огън, с хора, редом с които се биеш — хора, за които се биеш всъщност — ами, човек би си помислил, че може да говори с тях за всичко. Но не е така.

Ренар си наля вино, затвори сандъка, седна върху него и каза:

— Дори думите не са безплатни.

— Знам. Ще ти платя за… времето. Ако е приемливо.

Тя обмисли предложението му.

— Не съм майка ти. Нито жена ти. Когато казах за бягството от този свят за малко, имах предвид толкова за мен, колкото и за теб. Но предполагам, че рядко на някого от вас му хрумва за моята страна в сделката, нали? В края на краищата плащате, за да отговорите на своите нужди, не на курвата. — Махна с ръка, когато той понечи да стане от леглото. — Няма нужда да си ходиш. Това, което парите ти купуват от мен, зависи главно от теб. Това исках да кажа. Но също така те предупреждавах — не разполагам с някаква особена мъдрост, нито с ценен съвет. Не мога да облекча пътя ти, войнико.

— Тогава какво можеш да направиш?

— Мога да слушам. За парите. Както казах, плащаш за това, което ти трябва.

Изгледа я рязко и тя не можеше да не види младостта му, детските му очи, така ужасно заклещени в тяло на мъж и войнишка броня.

— Студена си, нали?

— Да — отвърна тя. — Предполагам, че да.

— Може би точно от това имам нужда. — Заби поглед в пода на палатката. Сключените му ръце трепереха нервно. — Сурова преценка. Справедлива присъда.

Тя отпи от виното. Беше започнало да се разваля.

— Възвишени думи за един войник.

— Имаше три момчета в горския лагер. Малки, не стигаха и до кръста ми. Бяхме три отделения. Четвърто, седмо, второ. Ами, когато приключихме с майката, някои от мъжете… посегнаха на момчетата. Тези момчета… не аз им прерязах гърлата, когато приключи, но съжалявам, че не бях аз. Ще ми се аз да им бях предложил тази милост. — Вече трепереше цялото му тяло и леглото скърцаше. Думите се бяха излели на порой и тя видя в очите му, че няма връщане. — Не ги пипнах, момчетата имам предвид. Никога не бих могъл да направя нещо такова. Но сега те непрекъснато са с мен. Израженията им, когато… когато направихме каквото направихме на майка им. А след това шокът, когато се нахвърлихме и върху тях. Безизразни лица, като кукли…

Заплака.

Ренар остана да седи на сандъка, объркана. Утешение ли искаше този войник? Или наистина търсеше осъждане? Ясно беше, че престъпленията са извършени. Урусандер щеше да се погрижи тези мъже да бъдат обесени. Всъщност възможно беше целите три отделения да увиснат на въжето. Осиновителят ѝ беше прочут с праведния си гняв.

— Докладвал ли си това на капитана? — попита тя.

Откровеният ѝ равнодушен тон се сблъска със скръбта му и я отмете настрана. Все едно го беше ударила през лицето.

— Това шега ли е? Та нали тъкмо тая кучка ни изпрати в онзи бивак! Можеше да чуе писъците на майката от поляната, където се беше изтегнала! О, и какво правеше, докато избивахме онова семейство?

— Все едно — прекъсна го Ренар, преди да е успял да ѝ каже какви ги е вършил капитанът им. Вече знаеше достатъчно, за да се досети коя е била. — И очевидно — добави тя, — Хун Раал не е, в стриктния смисъл, следващият по командната верига. Нали? Не, капитаните са равни, само Урусандер е над тях.

Мъжът стана и закрачи из стаята.

— Не можеш да знаеш. Както се криеш тук. Нали?

Тя се напрегна и ѝ беше нужно усилие да усмири треперещите си ръце. Отново отпи от бокала.

— Знаеш коя съм — каза тя. — Потърси ме, като си мислеше… какво? Че ще донеса това на Урусандер? Въртяло ти се е в главата — защо, нямам представа, — че двамата с баща ми все още се разбираме един с друг. Как го реши това? О, той я праща в курвенските лагери, защото е отегчена, скъпата му дъщеричка. Не прави ли точно това един баща?

Той спря да крачи и седна.

— Тогава ти въздай неговото правосъдие, Ренар. Със собствената си ръка! Сърцето ми иска да смири пъкленото си туптене! Костите ми се стягат около него — едва мога да дишам. Заклевам се, онези насилени деца… те ме намериха. Терзаят ме денонощно. Не за това се записах във войската, не разбираш ли? Не беше в клетвата ми да служа на владението!

— Струва ми се, че възможно най-справедливото наказание за теб е да те оставят жив. Терзан от гузна съвест до края на живота си. Бягаш от призраците на трите изнасилени момчета, нали? Въпреки че не си бил съучастник. Е, жалко за теб.

Този път той я изгледа с гняв, с помръкнало лице.

— Не плащам за презрение.

— О, съжалявам. Опитвам се да изтъкна важното. Явно това, че сте изнасилили майката, си е в реда на нещата. Нейният призрак броди някъде другаде, предполага се. Но онези нещастни момченца, докато ти си наблюдавал отстрани! Като личинки са сега под кожата ти, глождят към сърцето ти. Разбира се, те са гледали теб, поне в началото, докато си шибал пищящата им майка.

Той стана и посегна за оръжейния си колан.

— За това няма да ти платя нищо.

— За това — отвърна тя — няма да бъда пътека на един страхливец. Знаеш пътя до цитаделата. Сигурна съм, че Урусандер е там в момента. И да, ще приеме аудиенция с войник от легиона си.

— Приятелите ми от отделението…

— А, да. Ами, ще го научат, разбира се, веднага щом се повдигнат обвиненията. Сега разбирам защо си помисли, че ще е най-добре да мине през мен. В този случай всички ще бъдете обвинени и всички ще ви чака едно и също наказание. Стоиш с братята и сестрите си, и ни веднъж те не поставят под съмнение теб или верността ти. — Ренар допи виното.

— Не е страхливост — каза войникът.

— Не е ли? Целият ти разказ е за действия на страхливци, от момента, в който влязохте в гората да избивате Отрицатели. Да убивате жени и деца? Да палите домовете им? Цели роти, толкова храбри с това как превъзхождате числено всеки свой враг и вдигате мечове срещу кекавите им копия и какво ли не. Металната ви броня срещу техните кожи. Железните ви шлемове и техните — ох! — колко чупливи черепи.

Той извади ножа си.

Тя го погледна в очите, без страх, разбираше какво ѝ е донесла тази нощ.

— Тъй да бъде — каза спокойно. — Дай ми тогава един миг на кураж.

С дивашко посичане — и с внезапен триумф в очите — войникът си преряза гърлото. Кръвта швирна.

Той рухна на пода и тя се отдръпна.

„Направи от тази курвенска палатка храм, а от мен жрица. Или поне някоя, която да стои вътре за неговия бог — както уж правят жриците. Изрече престъпленията си…“ Но тялото, лежащо до леглото ѝ, толкова неподвижно сега, след като само допреди миг беше пращяло от живот… не можеше да откъсне погледа си от него.

„Има начини да се напусне. Най-лошият е също тъй най-окончателният. Виждаш ли, кучият син напусна, но остави тялото си. Защо това ме кара да искам да се изсмея? Гостите винаги оставят бъркотия, нали? На домакина се пада да я почисти.

Не съм никаква жрица. Това не е никакъв храм. Но изповедите се изливат, нощ след нощ — само малко толкова мрачни като тази, разбира се. Но предстоеше. Трябваше да го предвидя. Глупците имат кръв по ръцете си, вина в душите си. Върховната жрица на Върховния дом Светлина не се интересува много от това, уви. А техните майки са далече.

Това е, вече го разбирам, въпрос на вяра. Вяра или вери, естествените и другите, наложените.“

Спомни си края на битката със Стражите и виковете на войниците, оставени да умрат на полето, докато курвите и плячкаджиите обикаляха между тях. Толкова много бяха викали, като деца, майките си. Техният бог, или богиня, бяха твърде отдалечени за тях в това протяжно пътуване към смъртта. Вярата беше това, от което бяха отпаднали, изоставени. Какво беше останало, ако не най-чистата, най-милата от всички вери. „Мамо! Моля те! Помогни ми! Прегърни ме!“

Беше свидетелка на всичко това, там, сред купищата тела и вонята. Но спомените за собствената ѝ майка не предлагаха нищо. Твърде смътни, твърде безформени, от което онази безплътна, полувъобразена фигура се превръщаше в почти божествена.

„Грешна вяра, значи. Не онази, на която да се позова, не сега, нито по-късно. Нито дори в самия край, мисля.“

Но тези войници, те бяха далече от майките си и малцина можеха да стигнат до своите жени или съпрузи, стига да имаха такива. Провалени от Върховната жрица и онзи отдалечен и странно злокобен храм, който и в този момент строяха, и неговия бог, толкова ярък, че да заслепи всеки, който се осмелеше да извърне поглед към него. С пропаднала, също тъй, вяра в майката, която винаги е близо, винаги на едно късо, пълно със сълзи бягство, ръцете ѝ разтворени широко, за да прегърнат капризното дете. Вери, значи, проваляни и проваляни. Какво беше останало?

„Курвата, разбира се. Объркан и объркващ идол. Жрица и майка, любовница и богиня, и цялата вяра смалена до най-долните нужди, една проста игра, с която да се изиграят всички пъклени войни за власт. Изумително е с колко малко пари може да се купи, нали?“

Взе най-дебелото си наметало и излезе от палатката. Излезе от курвенския лагер, долепен до едната страна на най-външните траншеи на Легиона, и тръгна покрай насипа. Напред мъждукаха смътните светлини на Нерет Сор, а отвъд тях бе високият хълм на крепостта на Урусандер.

Мъжете умееха да запълнят времето ѝ, изглежда. Той я беше издирил, за да я превърне в своя ръка на правосъдието. Беше му отказала в лицето и в отговор на това беше отнел сам живота си. Спомни си триумфа в очите му в последния момент, при дара, който му поднесе собственият му нож. Имаше нещо в онези млади очи, което я беше пленило.

„Какво видя той, чудя се? Какъв път се отвори пред него? Внезапен изход, спасение от цялото изтезание? Или беше просто користният акт на едно себично дете, искащо по някакъв начин да накаже жената, стояща пред него… просто прехвърляне на вината, както ще направят всички страхливци.

Е, в това се провали. Горкият подведен глупак.“

Но имаше някаква ирония, реши тя, в това, че сега навлизаше в Нерет Сор, на път към тъмната цитадела, надвиснала над него.

„Скъпи татко. Нося ти вест за скрити храмове, където войниците ти изповядват престъпленията си. Заставам пред теб, една толкова използвана жрица, понесла в себе си жалния вик на един войник за опрощение… е, няколкостотин войници и няколко хиляди жални вика. Те са изгубили своите вери, разбираш ли. Всички вери, освен наемането на плътта ми, облекчаващо всички ни с уверението, че платен с пари, поне един вид вяра остава сигурен.

Така властта на сделката печели срещу всички други власти. Кажи на Върховната жрица да се вслуша. Да подканя изповеди с шепа монети, да се погрижи вярващите да разберат как се прави тази сделка. Те много бързо ще схванат идеята и всеки храм ще се отрупа със злато.

Но ѝ кажи също да не прави нищо с такива изповеди. Да изрича подобаващите думи за опрощение, ако трябва, но да не налага сурово правосъдие или подобаващо възмездие. Мъртвите грешници вече не са щедри, в края на краищата, и вече не са склонни да наемат за малко облекчението на гузната си съвест. Разбери го от курва, скъпа Синтара, въпросът е в наемането, не в купуването.“

Крачеше през града. Скреж покриваше разкаляната земя, стените на сградите. Горе — звездите, вечно на мястото си, вечно мълчаливи, вечно гледащи. Беше започнала да цени отчуждеността им. „Курва като богиня и богиня като курва. Ох, колко объркан е култът ти, нали? Все едно. Всичко се оправя накрая — видях го в очите на този войник.“

Имало беше ковачница под хълма на цитаделата, но собственикът ѝ беше умрял. Къщата, навесите и пристройките бяха съборени, заедно с къщите от двете ѝ страни, за да се отвори място за новия Храм на Светлината. Хун Раал го досмеша, щом си помисли за изпепелената земя, чакаща основните камъни, купищата пепел, сгур и въглени; натрошените тухли и пълните с пясък капки вода, станали твърди и чупливи като стъкло.

Малцина разбираха многобройните изражения на святото, които изпълваха света. Малцина имаха нужния ум, за да ги видят. Куралд Галайн, в края на краищата, беше роден от огньове, от ковачници и просторни гори гориво, чакащи зноя и дима на ковашкия труд. Ями в земята, жили руда, потоци от пот и капеща кръв, напрегнатите усилия на толкова много мъже и жени да направят от живота нещо по-добро, ако не за себе си, то за децата си.

Тъй че беше уместно да се издигне храм върху толкова свят терен. Не че Синтара щеше изобщо да проумее това. Беше се отдала, той вече го разбираше, на стесняване на святото, застрашително обкръжено от диво, хаотично разпространяване на профанното. След като всички такива потенциални заплахи бъдеха премахнати — осквернени всъщност, — е, тогава можеше да държи в прегръдката си всичко, което бе свято.

Религията, бе решил Хун Раал, беше бракът на святост с долно користолюбие, самоопределено и съзнателно ограничено, за да премахне естественото почитане — почитане, разположено извън храмовите стени, извън правилата и забраните. Извън — по-важното — самопровъзгласената власт на каквото духовенство е възникнало, за да управлява, с алчни ръце, светостта на нещата. „И да забогатява междувременно.“

Е, той разбираше Върховната жрица Синтара. Не беше трудно. Разбираше дори Отрицателите и заплахата, която представляваха те с откритата си вяра — с начина, по който правеха всички неща в живота си святи, от издялването на прът за шатра до пеенето и танцуването под светлината на пълни луни. Дори храмовете на шейките виждаха в тези обитаващи лесовете диваци заплаха за привилегиите, за които претендираха монасите и монахините. Което беше нелепо, като си помисли човек, понеже тези диваци от горите бяха всъщност паството на шейките, техните благословени деца.

„О, точно така е. Техните благословени деца. Истински деца, тоест тези, които можеха да откраднат, имам предвид. Остави майките и бащите. Просто децата, моля, за нашите благословени рангове.“

Отпи глътка вино, завъртя я из празнините между зъбите си, върна я да потече по езика още веднъж, преди да преглътне. Тъй. Разбираше Синтара и нейния благочестив Върховен дом Светлина. Разбираше Отрицателите също, и шейките.

„Но не и Майка Тъма. Не и тази празна тъмнина и нейния неосветен храм, нейния невидян олтар и невидим трон. Не това почитане на отсъствие. Скъпа Емрал Ланеар, наистина съчувствам. Наистина. Задачата ти е почти невъзможна, нали, докато твоята богиня не казва нищо. В това отчайващо мълчание, ами, аз също бих могъл да реша да взема в леглото си толкова любовници, колкото мога. Да запълня всички онези празни пространства, вътре, както и вън.

Е, Урусандер, стари приятелю, ти можеш да я имаш. Можеш да я намериш тоест.

Бъди сигурен, Синтара ще донесе светлина на сцената. Достатъчно, за да разкрие брачното ложе, поне. Ще махне с ръка и ще го сметне за благословия. Сякаш вие двамата сте деца, които само бихте се лутали слепешком в тъмното.

Венчай ги двамата, прочее. Огнено яркият кур на Урусандер. В нейната неосветена путка. Може би този съюз винаги е бил свещен, като си помисля. Бушуваща мъжка светлина, най-чиста женска тъмнина. Ние, мъжете, ние имаме нещо за пещери и други уютни места. Нашата утроба, от която толкова унизително сме били изхвърлени. За да прекараме цял живот в усилие да пропълзим обратно — но какво всъщност търсим? Светилище или забвение?“

Погледна надолу и избута главата на слугинята от слабините си.

— О, хайде, откажи се. Твърде много пих тази нощ.

Тя вдигна очи към него, погледите се кръстосаха само за миг, след това тя се превъртя настрани.

— Позабавлявай се сама — каза Хун Раал.

„Сега, скъпа Синтара, хайде да обсъдим идеята за убийство, нали? Ще боядисаме ли храма ти кървавочервен? Или първо да изчакаме няколко поколения? Или да възложим на инженерите да сътворят хитроумни улеи, през които да тръгне поток, който би искала да е несекващ?

И въпреки това порица привидната ми жажда. Пограничници, Стражи, Отрицатели, Хуст. Аз наистина съм прогизнал от кръв. Всичката — необходима, уви. Ще запазим шейките за по-късно. Първо трябва да бъдат унизени благородниците. Аномандър и братята му, смъкнати на колене. Драконъс прогонен… въпреки че, между нас казано, Синтара, признавам, че изпитвам известно възхищение към Консорта. Виж, това е мъж, който не се плаши от тъмнината! Толкова безстрашен, че да слезе обратно в утробата и да я превърне в най-великолепния палат на насладата!

Не е чудно, че благородните му родственици изпитват такава завист към него, толкова силна, че да разпалва постоянна омраза. Да, разбира се, ще се възползваме от това, при първа възможност: Все пак… горкият Драконъс. Никой мъж не заслужава съдбата ти, да бъдеш два пъти изхвърлен от утробата.“

Легнала до него, слугинята заизвива гръб и застена. Но екстазът звучеше някак пресилено. „Това девойче щеше да е чудесно като жрица. Много лошо.

О, Синтара, говорехме за убийство, нали? И за всички пътеки към и от мръсната му порта. И ето го моето обещание: когато най-сетне приключим със задачата си; когато най-сетне лорд Урусандер застане до Майка Тъма, двамата бракосъчетани… не очаквай трети трон, Синтара — нито за теб, нито за църквата ти. Ако можем да остържем жалките Отрицатели и шейки — ако можем да ги изгорим на пепел и въглени, — въобразяваш ли си, че не бихме могли да направим същото и с теб?

С огън, този дар на светлината, нали?“

Беше проучвал новооткритата магия в себе си с много по-голямо усърдие, отколкото бе накарал Синтара да повярва. Достатъчно, за да разбере, че жената, която си доставяше сама удоволствие до него, не е нищо повече от черупка. А това на свой ред го забавляваше безкрайно, докато искрата вътре в девицата — самата Синтара — се мъчеше да върне живот в изтръпналата леш на онова тяло.

„Ходи се шибай, Синтара. Или, по-скоро, ходи се шибай сама. Имаме цяла нощ в края на краищата.“

Спомни си онова проблясване — срещата на погледа ѝ с неговия — и смътното безпокойство в хубавите някога очи на девицата. „Представям си как си злорадствала отначало на привидната ми неспособност. Но сега започваш ли да се чудиш?

Може да съм долен. Пиян. Мъж, стоящ сред река от кръв. Но няма да шибам труп, жено. Занеси воайорските си игри другаде.

Когато следващия път се срещнем, на хубаво вино и прилична храна, ще си поговорим за… о, не знам… какво ще кажеш за тази достойна тема? Да, защо не? Ще говорим за оскверняването. Тема, по която, сигурен съм, имаш много да кажеш, Върховна жрице.

Ще ми разкажеш пак, нали, за онези изкусни улеи под подовете на храма?

И аз бих могъл да ти говоря, може би, за една магия, недостижима за никой бог или богиня, извън досега на всеки храм, всяка църква, всяко жречество, с всичките му стриктни правила и страст за избиването на богохулниците.

Неокована магия. Естествен култ, ако предпочиташ.

Към какво, питаш?

Ами, същото като твоето, Върховна жрице. Култът към власт.

Тази власт… и аз дръзвам да я изтръгна от ръката ти.“

Отпи глътка вино, пожабурка я, както му беше навик, докато до него девицата продължаваше и продължаваше, и караше леглото да скърца.

Шаренас нахлу в кръчмата, огледа се и видя една фигура, седнала в дъното, загърната в сумрак. Мина през залата между масите, по които бяха насядали хора от градчето, като приемаше с охота и вкисналия зной на въздуха, и плахите погледи. Дори лицата на непознати предлагаха някаква утеха — твърде дълга езда сама, лагеруване в диви изоставени места. А в други нощи, като гост в нечие домакинство, беше усещала натиска на неспокойствието на домакините, недоверчивостта им. Легионът на Урусандер, някога толкова високо издигнат, почитан и уважаван от всички, беше залитнал лошо.

Истината, която в по-добри времена щастливо се пренебрегваше, беше, че мечът винаги реже в двете посоки. Храбра защита, брутална атака, всичко се свеждаше до стойката на онзи, който го държи, от избраната посока на удара. Спасеният можеше да стане жертва за миг.

Идеята не ѝ харесваше: това, че тя също беше опасна, непредсказуема с оръжието на колана, винаги готово да бъде извадено от ножницата. Но светът налагаше своите изисквания и тя трябваше да им отговори.

Стигна до масата, вгледа се в очите на капитан Серап и видя хладния, бляскав поглед в тях. Седна срещу нея, с гръб към залата.

— Капитане. Съжалявам за загубите ви.

— Всички бяхме там — каза Серап. — Забрави ли? Излязохме да посрещнем Калат Хустаин. Ти избра да яздиш до Кагамандра за по-голямата част от онова пътуване, както си спомням. Щастлива да можеш да пофлиртуваш с един обещан мъж.

Шаренас кимна.

— Докато вие и сестрите ви се кикотехте и шепнехте, толкова доволни от новите си звания. Лейтенанти, доколкото помня. Още непуснали кръв офицери, струпани под мокрото крило на Хун Раал.

Серап я изгледа, кривнала глава, след което се усмихна тъжно.

— Бяхме млади тогава. Светът изглеждаше свеж. Жив и пълен с възможности.

— О, той беше съвсем щастлив, че ни води, нали? — Шаренас се сепна, когато някой се приближи — момче, сигурно синът на кръчмаря — и сложи халба пред нея.

— Още ли гледаш на него с възхищение, Серап? На братовчеда Хун Раал. Убиец и отровител. Събрал е всякаква възможна измяна в един възел, нали.

Серап поклати глава и сви рамене.

— Може да изглежда непохватно от негова страна, Шаренас. Но не е. Всяко престъпление, което извършва, гарантира, че Урусандер остава неопетнен. Моят братовчед не се крие, нали? Избира да носи своята виновност и знае, че може да понесе ужасното ѝ бреме. Всъщност това си е фамилна черта.

— Хм. Чудила се бях за това. За привидната непохватност, тоест. Лесно би било да се обясни с естествената нехайност на пияницата, с немарливата разпуснатост. И все пак, Серап… касапницата на сватбеното празненство?

Серап махна с ръка и се намръщи.

— Не и Хуст? Изненадваш ме. А може би не, след като благородната кръв вие най-силно, когато е пожертван животът на родственици. Обикновените войници, макар и носещи обладани от демон оръжия, са без значение… е, може би да се помърмори малко, ако не друго — заради глупостта на деянието.

Шаренас се усмихна.

— Винаги съм ценила изключително острия ти ум. Така е, значи? Подкрепяш Хун Раал.

— Кръвното родство, Шаренас. Но трябва да разбереш едно. В много отношения все още гледам с очите на невинния. Ще се грижа за своите войници. Ако е необходимо, ще дам живота си за тях.

— Храбри думи — отвърна Шаренас и кимна. — Любопитна съм. Вярваш ли, че Хун Раал би направил същото?

Нещо в очите на Серап трепна и тя извърна поглед.

— Докладва ли на командира?

— Говорих с Урусандер, да.

— Той остава ли… незаинтересован?

Интересен въпрос. Шаренас взе халбата, отпи глътка от слабия ейл и направи гримаса.

— Не идваш тук за тази помия, нали?

— Времената са тежки. Всеки трябва да се оправя.

— Как би реагирала, чудя се, ако сега ти кажа, че Вата Урусандер възнамерява да арестува Хун Раал и още много други капитани от Легиона? И че нося със себе си доказателството за многото им престъпления — престъпления, на които може да се отговори само с бесилки?

Серап се изсмя.

Шаренас се отпусна в стола си и кимна.

— И това е човек, когото следвахме някога, без уговорки. Човек, за когото бяхме готови да дадем живота си. Е, както казваш, Серап, всички бяхме млади някога и това беше отдавна.

— Най-добре е да избереш страна, Шаренас, много внимателно. Той не е човекът, който беше някога. В много отношения щяхме да сме по-добре с Оссерк.

— Не се е върнал, значи.

— Не. И няма никаква вест къде е отишъл.

Шаренас извърна поглед.

— Посъветвах против конфронтация с Хун Раал. За момента.

— Разумно.

— Първо трябва да се изчистят някои неща.

Серап повдигна вежда.

— О? И как ще го направиш?

Шаренас се надигна с едно плавно движение, мечът изсъска от ножницата и посече над масата в шията на Серап. Острият ръб се вряза дълбоко и отдели главата ѝ от раменете. Щом главата се килна напред и тупна на масата, кръвта от прерязаната шия плисна като фонтан в двора на замък. Но пулсиращият порой бе краткотраен.

Шаренас заобиколи масата и хвана края на наметалото на Серап. Избърса грижливо оръжието си.

В кръчмата цареше абсолютна тишина.

— Така — отвърна тя спокойно. Огледа главата, полегнала на масата, изненадания поглед, който бързо угасваше, докато животът напускаше очите и нервите на лицето отстъпваха и бавно се отпускаха. Беше доста невинно лице всъщност.

Прибра меча, допи утайката в халбата и я постави до главата. Извади монета, плесна я на дървения плот, обърна се и излезе от кръчмата.

Беше начало. Чакаше я дълга нощ.

Потрепери в студения нощен въздух и тръгна към лагера на Легиона.

— Мамка му. — Хун Раал се надигна в леглото. Виното тежеше кисело в корема му, но гаденето, кипнало изведнъж в черепа му, нямаше много общо с това.

До него безименната слугиня се размърда и попита сънено:

— Какво става?

Той се извъртя, пресегна се и я стисна за шията. Беше хлъзгава.

— Погледни ме, Върховна жрице. Виждаш ли ме? — После изсумтя. — Да, виждам, че ме виждаш. Кръв се е проляла. Кръв на фамилията ми. Някой е убил Серап. Долу в града.

Детинското лице на слугинята, закръглено и меко, потъмняваше от стискането. С вече хриптящ глас тя каза:

— Ами тогава събуди стражите.

С изкривено от отвращение лице той я избута от себе си толкова силно, че тя се смъкна от другата страна на леглото. Хун Раал навлече дрехите си и препаса меча си. После спря, леко замаян.

— Не, стига с това. — Пулсът на сдържаната магическа сила го отрезви.

Слугинята се беше изправила от другата страна на леглото, голото ѝ тяло беше призрачно бледо.

— Как го направи това?

— Махай се! — изръмжа той.

Нов приток на магия, бъркане в тялото срещу него, сграбчване на затаеното късче от Синтара и изтръгване, като скъсана дрипа. Слугинята рухна.

„О, чудесен слух за Хун Раал сега — убива жените, които чука. Удушава ги, според белезите на шията на горкото момиче. Добре, поредното гнусно наметало, което ще нося. Тези тежести стигат, за да се напиеш.“

Взе една обшита с кожа пелерина и излезе от спалнята.

В другия край на коридора стояха двама стражи. Хун Раал закрачи към тях.

— Пълт, вдигни едно отделение да пази личните покои на Вата Урусандер. Ако се събуди от шума, уведоми го, че долу в града има убиец, но че съм започнал залавянето. Мирил, ти ела с мен.

Пълт забърза към войсковия коридор, а Мирил тръгна след Хун Раал към централното стълбище на цитаделата.

— Има една мъртва жена в спалнята ми — каза ѝ той. — Забрави слуховете, които ще се появят за това. Върховната жрица на Светлината става все по-жадна за трупове — не че човек може лесно да разбере кой е умрял и кой не е, след като тя е приключила с него. Гледай очите, Мирил — не съответстват на тялото.

Мирил направи предпазлив жест „зло да пази“.

— Просто разкарай трупа — заповяда Хун Раал. — Няма семейство за уведомяване, мисля. Зарови я в купчината смет под кухненската шахта.

— Ами ако, ъъ, се съживи, сър?

Той изсумтя.

— Съмнявам се… не можаха да ме заблудят, виждаш ли. Но все пак… о, отрежи ѝ краката, тогава. Ръцете също.

— Сър, бих предложила свинарниците вместо сметището.

Той я погледна.

— А следващото парче шунка, което ще изядеш, Мирил? Как ще ти дойде? Не, идеята не ми харесва. Може би плитък гроб. Избери хора, на които можеш да се довериш.

— Разбрано, сър.

— И уведоми войниците — на никого от домакинството на Върховната жрица не може да се вярва.

— Разбрано, сър.

Стигнаха до главния етаж срещу входните врати.

— Добре — каза Хун Раал. — Хайде, тръгвай.

— Слушам, сър.

Той я остави да се погрижи за слугинята и тръгна през двора към казармите. Рутинно там беше разквартирувана рота от Златата на Халид Бахан, пет отделения. Двама стражи стояха на пост пред входа на казармите и застанаха мирно, като видяха приближаващия се Хун Раал.

— Събуди лейтенанта — каза Хун Раал на единия, след което махна на другия да се приближи. — Оседлавай, войник, и занеси следното в лагера на Легиона. Издирваме убиец — някой току-що е убил братовчедката ми, Серап. В самото градче. Искам две роти да влязат в Нерет Сор и да започнат да търсят тялото. Можем да хванем дирята оттам, ако се наложи. Макар че едва ли ще е нужно. — Видя питащия поглед в очите на мъжа и добави: — Съмнявам се, че е била единствената мишена за тази нощ, войник. — Замълча, с ръце на кръста, и се обърна към караулката при портата. — Гражданските войни са мръсни, но трябва да държим здраво на каузата си.

Поведени от лейтенанта — млад мъж, когото Хун Раал не познаваше, — Златата заизлизаха от казармата все още затягайки снаряжението, някои ругаеха жестокия студ.

— Лейтенант — каза Хун Раал, — стегнете войниците си и умната. Едно отделение остава тук. Останалите тръгваме към Нерет Сор.

И махна на лейтенанта да тръгне с него към портата и по лъкатушещия път надолу към града.

Ренар успя да се шмугне в скритата в плътна сянка ниша при вишката преди портите да се отворят и отвътре да излезе ездач, който смуши коня си в галоп. Миг по-късно се появи рота войници, водени от Хун Раал, с бърза крачка. Когато последните войници в колоната преминаха, тя изчака още няколко мига и след това се върна по пътя точно когато стражите при караулката започнаха да бутат скърцащата порта. Един изруга, щом я видя, явно уплашен от внезапната ѝ поява. Тя продължи напред.

— Кой идва? — попита другият пазач и вдигна ръка да я спре.

— Ренар. Вика ме баща ми.

Щом фенерите се приближиха, видя на лицата им и разпознаване, и подозрителност. Щяха да са го научили, в края на краищата, ако Урусандер беше пратил някой вестоносец долу в Нерет Сор. Но после единият изсумтя и каза на другия:

— Капитан Шаренас вече си тръгна.

Махнаха ѝ да мине.

— Не е добра нощ — каза първият страж зад гърба ѝ. — Убийство долу в градчето, чухме. Чернокожи убийци, агенти на лорд Аномандър. Офицери на Легиона убиват в гръб. Дотам я докарахме.

— Най-добре остани тука в цитаделата тази нощ — подвикна другият страж.

Тя продължи, без да се обръща.

Имаше светлини в кулата, където бяха личните покои на Урусандер. Стори ѝ се, че видя тъмна фигура зад един прозорец, но не можеше да е сигурна. Дворът беше хлъзгав, лепкав от скреж. Тя погледна през рамо към отделението, вдигнато на крак до една от казармите, и видя, че мнозина я наблюдават, докато минаваше през главния вход на цитаделата.

Сигурно беше взимала някои от тях в леглото си, но от това разстояние и в несигурната светлина нямаше как да разбере.

„Татко, трябва да ти кажа. Познавам интимно твоя легион, войниците му, с хилядите им лица и с отделните им нужди. Познавам ги по-добре от теб. Всичко е до това как определени неща се размътват и сливат в едно. Зноят на секса и зноят на битката. Смърт, преплетена с любов или нещо като любов, ако оценим щедро движенията под кожите.

Шатри и храмове, ложета и олтари, предразполагането и ритуалите, всички форми на изповед, на слабост и на страст. Заблудите и крехкото безразсъдство на гордостта. Всички апетити, татко, се сливат в онези моменти, в онези места. Бих могла да ти изредя страхливците и онези, които не биха отстъпили. Бих могла да ти говоря за съвест и скръб, а над всичко — за нуждите на един войник.

Уви, на тази нужда никой смъртен не може да се отзове, въпреки че мога да те разбера, татко, мога да видя как се опитваш. Когато малцина други биха посмели.

Да ѝ дадем ли име, на тази нужда? Смеем ли да влезем навътре, да се изправим пред това скръбно дете?

Шатра и храм, вдигаме ги, за да прикрием всичко, което терзае душата ни. Между любовница и жрец, мисля, точно любовницата може да стигне най-близо до онова треперещо ококорено дете. Жрецът, ах, добре, жрецът уби своето вътрешно дете отдавна и сега играе на чудо, танцува стъпките на радостта с тътрещи се отмалели крака.

Помисли над това, татко. Никоя курва никога не е злоупотребила сексуално с дете. Знам това — наблюдавам ги, моите корави жени и мъже на зацапаните чаршафи. Някои са сурови кучки и кучи синове, няма съмнение в това. Толкова втвърдени, че са неподатливи на болката. При все това познават невинността, щом я видят.

Но жреците? Повечето са чудесни, сигурна съм. Честни, усърдни, стабилни. Но какво да кажем за малцината, които обличат халатите и храмовите одежди по нечестиви причини? Какво виждат те — жадните да съсипят едно дете?

По-добре попитай Върховната жрица, защото нямам отговор на този въпрос. Знам само, и го знам със сигурност, че вътре в онзи насилник кучи син жрец има труп на дете. Чакащо компания.“

Вече беше на стълбището, стигна площадката и продължи към крилото на Урусандер.

На стража в коридора стояха войници. Изгледаха я бдително, когато се приближи.

— Баща ми е буден — каза тя. — Капитан Шаренас ме повика, по негова молба.

Те се отдръпнаха.

Докато тя минаваше, единият се обади:

— Нощта ли събличаш, Ренар?

Тих смях, който заглъхна, щом тя отвори вратата и влезе в първата стая.

Писалище, отрупано със свитъци и странните сандъчета с форма на морски раковини, в които форулканите съхраняваха свещените си писания. Зад този безформен паметник — нейният баща осиновител. Беше се надигнал при нейната поява и сега на умореното му лице се четеше изражението на хванат натясно човек.

Тя познаваше това изражение: виждала го беше понякога в палатката си. Всъщност го виждаше всяка нощ.

Ренар разкопча наметалото си и го сгъна грижливо на гърба на един стол. След това отиде до страничната маса.

— Последното вино, което пих тази вечер, беше вкиснало — каза, взе една гарафа и подуши. Наля си. — Татко — каза, след като се обърна към него. — Толкова много неща имам да ти кажа.

Той не вдигна очи от свитъка, разгънат пред него.

— Доста късно е за разговор.

— Ако имаш предвид това време на нощта, да, може би.

— Нямах предвид това време на нощта.

— О, онази стена — въздъхна тя. — Знам защо я вдигна, разбира се. Любовта ти към майка ми, а какво направих аз? Отидох в лагерите, в кръчмите, да науча занаят. Наказвах ли те? Може би просто бях отегчена. Или на онази възраст, когато бунтът изглежда добра идея, идея пълна с… идеали. Толкова много от нас, около моята възраст, пламват ярко, със смътното, унило разбиране, че всичко ще угасне. Огънят ни. Смелостта ни. Вярата, че всичко това означава нещо.

Най-сетне той я погледна над затрупаното писалище между двамата.

— Оссерк е там, навън — продължи Ренар, — гори ярко. Някъде. Колкото до мен, не стигнах толкова далече.

— Тогава, Ренар, свършва ли… твоят бунт?

Надежда ли беше това, което видя в очите му? Не можеше да е сигурна.

— Татко, не мога да ти кажа причините си. Но знам какво причини моят избор, извън това похабено от употреба тяло. Майка ми беше офицер в твоята част. Аз бях нейната дъщеря, държана настрана от любимия ѝ легион. Тъй че нищо не знаех за него, нищо за войнишките порядки, нищо за порядките на майка ми. — Отпи от виното. — Това, което тя ми причини, и това, което ти направи на Оссерк… ами, от вашите деца, едно от нас най-сетне разбира причините ви.

Не мислеше, че в думите ѝ имаше достатъчно, за да накара очите му да блеснат, и внезапното чувство, така грубо оголено, я стъписа.

Ренар извърна очи и остави бокала на масата.

— Един млад войник на Легиона дойде при мен тази нощ. Дойде не за евтините ми дарове на любов, а за да изповяда престъпленията си. Убийства на невинни. Ужасни насилия. Майка, малките ѝ момчета. Назова отделенията и ротата. После застана пред мен и си преряза гърлото.

Урусандер стана. След миг беше точно пред нея. Посегна, за да я вземе сякаш в прегръдката си, но нещо го спря.

— Татко, ти имаш нещастни деца.

— Ще го поправя, Ренар. Обещавам ти. Ще го поправя.

Нямаше да му отдаде сърцето си, за да не бъде пронизано от жалост. Все едно, такива чувства отдавна бяха потънали надълбоко. Не мислеше, че ще ги види отново.

— Вашата Върховна жрица, татко, трябва да разбере — нейният храм, вярата, която предлага, трябва да са повече от това, което са. Говори ѝ, татко, говори ѝ за надежда. Не всичко е просто за да служи на нея. Трябва и тя да даде нещо в отговор.

Отдръпна се и взе бокала. Изпи виното и си взе наметалото.

— Ложето ми не е мястото за изповеди, особено кървави. Колкото до опрощението… — Обърна се и му се усмихна бегло. — Е, това ще трябва да почака. Все още остават неща, татко, които трябва да науча.

Той изглеждаше окаяно, но все пак я погледна в очите и кимна.

— Ще почакам, Ренар.

Тя усети това обещание като удар в гърдите. Бързо се обърна, навлече наметалото и се засуети с токите.

Зад нея Урусандер каза:

— Вземи старата си стая тази нощ, Ренар. Просто за тази нощ. Ужасни неща стават долу в градчето.

Тя се поколеба, после кимна.

— Тази нощ. Добре.

— И, Ренар, утре сутринта искам да чуя от теб подробностите за онзи млад войник.

— Разбира се.

Но нямаше да ги чуе. Щеше да си е заминала на разсъмване.

„Спални за момичета и момчета. Чак до шатрите и храмовете. Кой бе могъл да си представи възможното разстояние между тях, всичко само за шепа години?“

Силан крачеше през лагера, присвит от студа. Новият навик на жена му да го праща по поръчки, да разнася съобщения, наред с куп още други унизителни задачи, започваше да става досаден. Разбираше естеството на това наказание и в началото беше приел почти с радост измъкването от компанията ѝ. По-добре, отколкото да понася презрението в очите ѝ, хилядите начини да покаже пренебрежението си, които толкова беше усъвършенствала в негово присъствие.

Командването беше талант, а той не беше толкова глупав да повярва, че го притежава. Грешки бяха направени, но до този момент не беше имало явни или преки последици. Това беше добре и Силан бе доловил раждането на нови възможности, пътят напред се отваряше. Щеше да се справи по-добре следващия път. Щеше да покаже на Естала, че не се е омъжила за погрешния мъж.

Все пак една сърдита жена изравя дълбоки ровове и да я измъкне от тях нямаше да е лесна задача. Но щеше да я накара да го види по нов начин, каквото и да струваше това.

Имало го беше онова момче, онова бягство. И Грип Галас. Натиск беше имало тогава, избор, който трябваше да се направи, от онзи натиск, който можеше да накара всекиго да се олюлее. Кръв, която трябваше да се пролее и после бързо да се затрупа. Мигове на паника можеха да обземат и най-уверения офицер.

Е, всички тези неща вече бяха минало. Прекалено дълго бе задържала това негодувание в себе си. Никой не заслужаваше отвращението, което тя сякаш бе твърдо решена да насочи към него, не и след всичките тези години брак. „Безметежен брак. Никакви кризи и син — вярно, той отхвърли войнишкия път, но със сигурност можем да му простим това, макар и само за да приемем, накрая, че душата му е слаба, мека душа, твърде нежна за повечето професии, а добре познаваме суровостта на една армейска култура. Жестокостите ѝ.

Не, всичко е за добро, Естала и всичкото това презрение — към мен, към нашия син, към толкова много други — то не предлага никакъв целебен балсам в живота ти. Трябва да разбереш това.

Да разкриеш нежност, скъпа, не е признание за слабост. А дори и да е, всички трябва да познаваме тази слабост, с някого.

Стремиш се да бъдеш силна, винаги, във всяка компания. Това те прави нетърпелива. Прави те жестока.“

Все пак беше приключил с разнасянето на досадните съобщения. Щеше отново да се изправи пред нея, тази нощ. В края на краищата съществуваха различни видове сила. Щеше да ѝ покаже своята и да я нарече любов.

Сепна се, когато усети, че някой крачи до него. Погледна и видя загърната в наметало закачулена фигура — и нищо повече.

— Какво искаш от мен, войнико?

— А, прощавай Силан. Капитан Шаренас съм, боря се със студа колкото мога.

Въпреки че не смъкна качулката, Силан позна гласа.

— Добре си дошла отново при нас, Шаренас. Току-що си се върнала, значи?

— Да. Тръгнала съм да говоря с жена ти всъщност.

„Аха… е, двамата с Естала ще трябва да си намерим друга нощ, предполагам. Утре вечер, да обсъдим някои неща, да го направим отново по-добре.“

— Будна е — каза Силан. — Аз също се връщам при нея.

Лагерът беше сравнително тих, понеже студът хапеше все по-дълбоко. Няколко огъня светеха все още, смътни островчета оранжева, жълта и червена светлина. Но повечето палатки, които подминаваха, бяха тъмни и затворени — войниците спяха под одеялата и, ако имаха повече късмет, под кожи.

— Докладва ли на лорд Урусандер? — попита Силан.

— Да — отвърна тя. — Беше… обширно. Околностите, Силан, са се превърнали в тревожно място. Много умрели, малко от тях — заслужили насилието, което им е нанесено.

— В гражданска война винаги е така.

— Още по-лошото, разбира се, е когато жертвите изобщо не знаят, че има гражданска война. Когато, уви, са първите, които падат в нея. Знание и намерение, Силан. В тези обстоятелства можем да ги наречем престъпления.

Смътен трепет прониза Силан.

— А ти… събрала ли си подробности?

— Доколкото можах — отвърна Шаренас. — Трудно беше, след като никой не искаше да говори с мен. — Замълча и завиха по една алея към командната палатка на кохортата на Естала. След това каза: — Но имах късмет, че намерих някои, които пожелаха.

— Несъмнено.

— Да. Грип Галас например. И, разбира се, младият Орфантал.

Стъпките на Силан се забавиха и той се извърна към жената, крачеща до него.

— Старец, както чух, склонен към неоснователни обвинения и безсмислени вражди.

— Галас ли? Не мисля.

— Какво искаш тогава от жена ми?

— Само каквото трябва да се направи, Силан. Разговор, също като този, който водя с теб точно сега.

Той спря и Шаренас също спря и се обърна към него. Качулката все още скриваше чертите ѝ, но той видя блясъка в очите ѝ.

— Това е неприятен разговор, Шаренас. Не мисля, че жена ми изобщо ще се зарадва на присъствието ти, не и тази нощ всеки случай.

— Подозирам, че си прав в това, Силан. Момент… — Бръкна за нещо под наметалото си. — Имам нещо за теб.

Очите му уловиха блясък на синьо желязо, той усети остро ужилване под брадичката си, а след това всичко сякаш просто се изцеди.

Примига и осъзна, че лежи на земята, а Шаренас се е навела над него.

Всичко беше… странно. Смущаващо. Усети дръжка, притисната под брадичката му, и нещо се изливаше от устата му, хлъзгаше се гъсто и горещо по страните му.

„Не. Не ми харесва това. Махам се.“

Затвори очи.

Шаренас изтръгна камата. Хвана Силан за яката и го издърпа между две палатки за снаряжение. После избърса острието в наметалото му и го прибра в канията.

Имаше само двайсетина крачки до палатката на Естала. Шаренас се изправи и продължи по пътя си. Стигна до входа на палатката, почука на напречната греда, после дръпна платнището и влезе.

Мангалът на пода излъчваше суха топлина и меко сияние. Зад него Естала беше на нар, отпусната, но все още облечена. Погледна я и се намръщи. Шаренас смъкна качулката си преди Естала да успее да проговори и видя бързата промяна в изражението ѝ, щом я позна, но не можа да го разгадае.

— Шаренас! Виждам, че още не си отърсила левгите път зад тебе. Но все пак… — Естала се надигна. — Радвам се, че си се върнала. Има греяно вино до онзи мангал.

— Мъжът ти ще закъснее, опасявам се — каза Шаренас и смъкна наметалото си. — Срещнах го, запътен нагоре към цитаделата.

— Цитаделата? Идиот. Казах му да прати ездач, ако не намери някой от прислужниците ѝ. Нищо не върши както трябва.

Шаренас взе калаената кана и напълни две чаши от димящото вино. Острата миризма на бадем я лъхна в лицето. Остави едната чаша на място и донесе другата на Естала.

Тя стана да я вземе.

— Е, какво те води при мен? И не можеше ли да изчака до заранта?

Шаренас се усмихна.

— Легендарна си, Естала, с работенето си през нощта. Лично си спомням когато се строихме за битка в една ясна утрин как те видях натежала за сън. Дърта вещица, направо.

Естала изсумтя и отпи.

От лагера навън прокънтяха далечни викове за тревога.

— Сега пък какво? — попита Естала, обърна се да остави чашата на ръба на нара и в същото време посегна за колана си с меча.

— Вероятно за мен — отвърна Шаренас и извади меча си.

Острието посече през гръкляна. Шаренас бързо се отдръпна, за да избегне плисналата от раната кръв.

Естала залитна назад, с ръце на шията, падна тежко върху нара и единият му крак се счупи. Нарът се килна и тя се изтъркаля и падна по очи на пода. Краката ѝ потръпнаха и се отпуснаха.

Шаренас бързо прибра оръжието си и изруга тихо. Беше предвидила повечето от нощта за работата, която трябваше да се свърши. Но лагерът на Легиона вече се беше разбудил. И много скоро някой от лейтенантите на Естала щеше да дойде в палатката.

Все пак имаше време — поне колкото да се добере до конете. „Моите извинения, Урусандер. Не стана точно както го бях замислила. А сега трябва да бягам, с награда за главата ми.

Не всички благородници се крият в цитаделите си, без да правят нищо. Първо ще защитя кръвта си, Урусандер. Ти със сигурност ще разбереш това. Гражданската война е мръсна работа, нали? Просто попитай Грип Галас.“

Яростта ѝ бе ярка, нажежена. Пораждаше свирепа, настойчива жажда. Искала беше да се прокрадва в нощта, да се движи из лагера, от една командна палатка към другата. „Заради теб, Вата Урусандер. И за Куралд Галайн.

И за още един. Но той сега язди далече оттук, търси жената, за която иска да се ожени. Облекчена съм, Кагамандра, че не ме виждаш тази нощ, нито дирята кръв, която оставих след себе си. А сега, уви, трябва да бягам, макар работата ми да не е свършена. А това, мой приятелю, горчи.“

Сряза с камата задната стена на палатката и се измъкна в нощта.

Унижението поражда глад. Мечти за мъст и актове на злост. Застанала до вратата на кръчмата и опряна на касата, ефрейтор Парлин от Девета рота на Сребрата изгледа Бортан и Скраел, наведени над обезглавения труп на капитан Серап. Трудно беше да се отгатнат израженията им на колебливата светлина.

Никой от двамата не беше ядосан заради внезапната смърт на Серап, сигурна беше. И ако не беше боят, който изядоха от самата нея, извадил ги от строя за повечето от тази нощ, щяха да са между първите заподозрени в убийството.

Четиримата братя, които бяха седели близо до капитана обаче, бяха последователни и съгласувани в преразказването си на събитията и техният разказ съвпадаше с версията на кръчмаря и пребледнелия му разтреперан син. Дошъл от път офицер на Легиона седял със Серап и водели кротък разговор, стигнал до внезапен край с посичане на меч. Главата на Серап все още лежеше на масата, залепена там, буза и коса, от гъста локва кръв.

Устните на Серап бяха разтворени, замръзнали в миг на изненада. Очите ѝ, притворени, се взираха в нищото със смразяващото равнодушие на мъртвите. По-рано вечерта ефрейтор Парлин беше стояла срещу нея и понасяше остро мъмрене пред отделението си. Споменът за това беше смразил вътрешностите ѝ, жегнал я беше жестоко, пропит със смътна омраза. Но дори това не бе достатъчно, за да изпита задоволство от смъртта на капитана.

Хун Раал беше дошъл и си беше отишъл. Няколко думи от ефрейтора, предаващи версията, казана от свидетелите, след което си тръгна, но не и преди да отмени първоначалната си заповед градът да се прочисти. Може би това беше причината за сегашното нейно и на отделението ѝ недоволство. Бортан и Скраел се бяха отдръпнали по-близо до четиримата братя, които стояха изнервени зад масата си. Вонята на кръв тежеше във въздуха и като вълци, двамата ѝ войници бяха готови да оголят зъби.

Унижение. Посетителите на кръчмата го бяха видели, нанесено от самата Серап, а Бортан и Скраел бяха жадни да го прехвърлят на други.

Парлин беше уморена. Бяха ѝ дали задачата да махне каквото бе останало от Серап, но като че ли енергията ѝ — малкото останала — се изцеждаше капка по капка. Дори войниците ѝ стояха сякаш несигурни откъде да започнат.

„Но един зъл бой с местните би отвърнал на нуждата им много бързо.“

Въздъхна и влезе в помещението.

— Скраел, намери някаква торба за главата. Бортан, вземи Фелед и идете да намерите носилка. — Замълча и се обърна към последните трима войници от отделението. — Останалите, идете вън на пост.

Последната заповед не бе приета добре. Навън беше студено. Парлин се намръщи, докато тримата войници не се изнизаха през вратата. Погледна появилия се кръчмар — той носеше платнена торба, която тикна в ръцете на Скраел.

Бортан хвърли последен кръвнишки поглед към братята и отиде при Фелед на вратата. Излязоха.

Един от братята пристъпи напред, вперил очи в Парлин, и тя повдигна вежда. Мъжът се поколеба, после каза:

— Тя ни направи добро. Бихме искали ние да носим носилката… докъдето трябва да иде.

Парлин се намръщи и хвърли поглед към Скраел, който стоеше близо до масата, вторачен в отсечената глава. Нямаше съмнение, че е чул. Наведе се към селянина и каза тихо:

— Оценявам чувствата ви, но докато Бортан се върне, очаквам вас четиримата да ви няма. Кръвта ни е кипнала, разбирате. Някой е убил офицер на Легиона. Това сега е наша работа.

Мъжът се обърна към братята си, после отново към нея.

— Да покажем уважението си, един вид.

— Разбирам. Ако призракът ѝ се е задържал, ще разбере какво изпитвате. Хайде, вървете си у дома.

— Добре, надявам се да хванете убийцата, само това.

— Ще я хванем.

Четиримата тръгнаха към изхода. Парлин ги изчака да излязат, след което се обърна и видя, че Скраел я гледа навъсено.

— Да, по-лесно щеше да е, нали? — сопна му се.

— Сър?

— Ако бяха лайната, които искаше да са.

— Не съм само аз, сър. Изкарахте ни навън тая нощ да изловим някого.

— Да. Оказва се, че гоним погрешния враг. Ще приема това смирено. Може да се опитате да направите същото. Я виж, има ли монета там в кръвта?

Той погледна масата.

— Има.

— Пъхни я в устата ѝ и затвори това чене, ако можеш. Среброто успокоява призрака.

Скраел кимна.

— Така казват.

Вдигна монетата и я огледа.

— Кръчмарят казва, че е на Шаренас. Платила е за пиенето, предполагам.

Парлин беше чула същото. Изглеждаше странно. Зачуди се за разговора между двамата офицери и как е могъл да доведе до случилото се тук. Зачуди се също как Хун Раал го е разбрал.

Звукът, който издаде главата, когато Скраел я отлепи, събуди у Парлин един стар спомен от детството ѝ. „Зад къщата, където коловозите навлизаха в онова хлътване на пътя. Кал, която може да ти издърпа ботуша, ако не внимаваш.

Често си мислех, че е бездънна, онази кал, достатъчно да те засмуче надолу, да те глътне цялата.

Да, това е звукът.“

На масата останаха кръв и кичури коса. И празна халба.

„Е, предполагам, че няма да ходим горе на доклад. Всяко нещо си има светла страна. А когато Раал се докопа до Шаренас, ами, ще видим как се люшка.“

Скраел мина покрай нея, носеше торбата с две ръце.

— По-тежка е, отколкото очаквах, сър. Къде?

— Остави я до вратата. Ще изчакаме Бортан и Фелед с носилката.

Чу го как мина през помещението, но не се обърна. Беше свил сребърната монета, видяла го беше. Но нощта почти беше свършила и изобщо не ѝ пукаше.

8.

Двамата конници яздеха през оредяващата гора. Денят беше студен, небето — ясно, но сиво, скрито сякаш зад було от сажди. Бяха се отпуснали в седлата, конете крачеха ходом и двамата мъже бяха увлечени в разговор, както винаги.

— Най-висок двор, най-елитно образование, и виж какво ни носи, Датенар.

Датенар разкърши широките си рамене под тежкото наметало.

— Всеки мост е само антракт, Празек — рече той. — Арката и мостът бяха по-ценни, отколкото си въобразявахме в онази наша ужасна нощ на неувереност. Трябваше да стоим твърдо на поста си, навъсени във всяка посока. Гръб до гръб, и така — опълчени на всяка зла заплаха.

— Зла заплаха, как не — изсумтя Празек. — Коварният вятър, тъй противен и злокобен.

— Невтасалата нощ, горчива като черен хляб.

— Зло да пази, също тъй, Датенар, от окаяното въображение, което си е чисто наше, и подлите мисли за побеснели другари, тъй склонни да танцуват над костите ни. А ако все още сме загърнати около драгоценните ни пръчки, мускул и жила стегнати здраво за доблестна цел, ами, смътна е разликата.

— Говориш за Силхас Руин?

Празек размърда език, когато нещо се лепна между зъбите му, някъде отзад, и рече:

— Виждал съм бели врани с по-мек поглед и всъщност съм известен с това, че предизвиквам любезно предразположение от лъскавите им клюнове.

Датенар потърка брадатото си чене.

— Уподобяваш ни на леш, а брата на нашия лорд — на крилат съдник над всяко бойно поле. Но избелял на цвят, казваш? Във война, обзалагам се, всяко поле пърха с черно и бяло. Враг и приятел, всички онези враждебни коментари и неприятни погледи и смях, от онзи, който те кара да потръпнеш. Общо взето, мизантропско място, непригодно за цивилизован дебат.

— Чул съм да разправят — каза Празек, — за време, когато сме били любезни и добронамерени. Свежи на земята, а зад нас — мизерен път, изплюл ни от някое запретено сказание за злоключение. Но вижте тези величествени дървеса, казали сме! Такива чисти потоци! Река като изпъкнала жила, стегнала света. Я, тук има ями, тъпкани с руда, битум за огньовете ни, заоблени хълмове за стадата овце и кози.

— Дори тогава, предполагам — каза Датенар, — е имало бели и черни врани, които да поддържат нещата прости.

Празек сви рамене, докато още се мъчеше да откърти каквото се бе заклещило между два кътника.

— Достатъчно прости за пламъците и ковачницата, нощното небе изпълнено с искри и жарава. Прости, също, за стълбовете дим и мръсната киша, замърсили всеки вир, всяко езеро и всеки поток. Ами, ние сме били аватари на Мрака още тогава, макар и да не сме го знаели. Но все пак нека погледнем назад към онези нежни времена и да отбележим техните хиляди случаи на нежно убийство.

— За унищожението се знае, че избуява в безразличието — каза Датенар. — Ние сме в сън, тихо и мило отдаден на спокойния ни отдих. Както казваш, това са примери за нежен погром, смачкани и съсипани, и блажено невинни са ръцете, стискащи брадвата.

— Оръжия трябваше да се изковат, разбира се — каза Празек, кимна и се изплю. — В края на краищата изискванията на една цивилизация са прости. Недвусмислени, би могло да се каже. Само в скуката на напредничавия век на Куралд Галайн, каквато намираме тук, ние заплитаме нишките, загнездваме се във вълнение и преобръщаме нашата цивилна простота, нашата проста цивилност, и като костенурки, обърнати по гръб, тръпнем от безумните сцени на всички страни.

— И значи копнееш за по-прости времена.

— Точно тъй. Бели врани на единия фланг, черни врани на другия и всяко поле е бойно поле, и всеки противник е враг, и всеки другар е приятел. Реши с едно ръкостискане и се освободи от изкривяващата сложност. Копнея за ритуала.

— И тъй ритуалът те намира, братко.

Излязоха от гората и поеха по черния път към хълмовете. Напред голи скали и ивици мъртва зимна трева превръщаха околността в груба, едва проходима бъркотия.

— Намира ме с жестока мощ — изръмжа Празек. — Гонен от мраз и вкочанена кожа на седлото, с ожулено бедро и схваната става. — Смъкна изтърканата си ръкавица и бръкна в устата си. Малко усилие и изтръгна от кътниците старо парченце месо. — Това също.

— Прости страдания — отвърна безгрижно Датенар. — Оплакванията на селяни.

Празек нахлузи отново ръкавицата.

— Е, селянията се самоопределя с този мизерен егоизъм, а сега ей ме и мен, понесъл кал под непредвещаващи небеса, досущ като въпросния селяк с примижалото око и наглия тик, и да бяха краката ми на земята, щях да тътря единия или и двата, и да ръчкам напред с остена мудните си мисли.

— По-прости времена — съгласи се Датенар. — Размисли за климата могат да напълнят един череп с облаци толкова, че да смалят всеки хоризонт. Добре е да потътриш крак или два, макар и само за да претендираш за земята, на която стоиш.

— Пършивият глупак познава добре каменистата пръст под краката си — отвърна Празек. — Тъй че и той забелязва преминаването на войски в колона, вълните пушеци над дърветата и боклука в потока. Вдига и влажен пръст, за да прецени всяка капризна въздишка на вятъра. После се навежда отново, за да намести стегнатия наръч дърва за огрев на раменете си, и души миризмата на простичкото сготвено, понесена от лекия ветрец. Жена му цял ден е крачила напред-назад в клетката си и е търкала рогозките на пода на колибата.

— Не е сигурно за това крачене — възрази Датенар. — Ами че тя би могла да остри колове или да дялка още по-смъртоносни неща. Би могла бебенце да гледа в кошчето и да тананика селяшки химни на пасторална идилия.

— Ха! В гледането на това бебенце, Датенар, тя забелязва дървените решетки на мъничката си клетка, и после току се озърне наоколо, за да види същото, изписано с големи букви навсякъде около нея. Да, наистина би могла да остри колове.

— Но пък съпругът ѝ е честен човек. Виж очуканите му ръце и чворестите му пръсти, старите белези на младежки пориви и куцукането, останало му от непохватен замах с брадвата, когато си е посякъл коляното. О, диви времена бяха тогаз, да! И в това състояние, че то, разсеяните му мисли бръмчат сънливо, в ритъм с газещите по разкаляния път скъсани обуща.

— Рисуваш пищна картина, Датенар. Но дойде ли лятото, идва отряд да прибере окаяния глупак. Тикат му копие в ръцете и веят знамена, било то тъмни или светли, коронясани или за корона жадни. Взимат и жена му също, ако не се наложи да я оставят до бебешка люлка.

— И хайде на марш в колона, Празек.

— Сведен до прости мисли относно климата, болежки и кроткия обрат на сезона. Поне докато не дойде моментът на пълния с ужас хаос и дрънчене на копия.

Датенар изсумтя и се намръщи.

— Но чакай! Къде са бляскавите герои, размахващи мечовете си? Къде са възбуждащите насърчителни слова, които да пробудят устремния жар в глупавите умове на орачи и пастири? Виж как стоят в раздърпан строй…

— Мърдат крака.

— Един или два, според момента. Не забравяй миженето и тика.

— И куцукането също — добави Празек. — Кривват глави, докато торбата с пръдни язди назад-напред на един объркан кон…

— Насам ли? Да! Не! Натам! Що за лудост е обзела страдащия ми от подагра господар, толкова нетърпелив да ме яхне?

— Датенар! Стига с конските мисли, ясно?

— Дойдоха ми наум от подопечните ни, с трепкащите им уши да хванат всяка дума, която изречем. Най-смирени извинения, братко, моля те. Та значи казваше…

— Кралската реч!

— Какъв крал? Откъде пък дойде този твой крал?

Празек се покашля.

— Ами, хайде да се поправя, като кажа следното. Крал в собствения си ум, или всъщност кралица в собствения ѝ ум. Това, разбира се, е един претъпкан череп, с високи минарета и гъмжащ от кули, искрящ с шпилове, всичко толкова грандиозно, че превъзхожда всеки… пройдоха. И виж го същия монарх, крачи наперено насам-натам и нагоре-надолу по ехтящи коридори сред шумолящите им пана. Самата рожба на надута самомнителност! Носи шапката на висш жрец в един момент и корона с драгоценни камъни — в другия. Халата на съдията, стиснатите ръце на разкаялия се грешник. Голата глава на съпруга и божествения ореол на бащата. Чудно ли е изобщо, че хвърля тези свенливи погледи към отражението си във всяко огледало, тъй подканящо към почитание и обожание на този мъж…

— Или жена — намеси се Датенар.

— Не, той не е жена. Тя щеше да е жена, но не той.

— Хайде да измъкнем и него, и нас от черепа му, Празек, и да се заемем с насърчителната му реч към селяците войници.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи — отвърна Празек. — Но добре. Тъй като ние двамата сме толкова заети, толкова дълбоко отвлечени от всичките благородни мисли, присъщи за благородните ни маниери и какво ли не, и почти не забелязваме селяците край пътя…

— Не сме видели нито един.

— Все едно. Те съществуват по принцип, сигурен съм.

— Хайде да чуем този боен призив!

— Да, защо не, Датенар? Момент, докато го съчиня.

— Виждам поне седмица.

— Мои прескъпи войници! Мои възлюбени граждани! Мои окаяни слуги!

Датенар отметна глава и изрева:

— Тук сме, ваше величество! Призовани…

— Принудително набрани.

— Прощавай, принудително набрани да ви служим, сякаш десятъците не стигаха…

— Ти, селяко, какво беше това, дето го изломоти?

— Нищо, ваше величество, чакам вашата реч!

— Прескъпи инструменти на волята ми, както и да я повеля — а аз ще я…

— Е, това е смразяващо обещание.

— Събрани сме тук в навечерието на битка…

— По-добре го направи на зазоряване, Празек, наближаваме хълмовете.

— В зората на ден, обещаващ славна битка! Позволете ми да обясня. Битката е ваша, а славата е за мен. Никакво объркване няма да има по този въпрос. Вярвам. Чудесно! Вие сте тук и ще се биете в мое име, по една много ясна причина, а именно — защото вие не сте ей там, на другата страна на долината, за да се биете в неговото име, или в нейното. С други думи, вие сте тук, а не там. Ясно ли е това, впрочем?

— Ваше величество!

— Какво има?

— Имам брат, който се бие за него или нея, ей там!

— Онзи мъж там не ти е брат, глупако.

— Но майка ни…

— Майка ти беше курва и лъжкиня! Та докъде бях стигнал?

Датенар въздъхна.

— Вдъхновяваха ни с вдъхновяваща реч.

Празек махна с ръка.

— Държа високо вдигнат този меч, мои събратя, мои другари, и с него соча натам, към врага. И накъдето сочи моят меч, натам тръгвате. И ще тръгнете в марш, да, а когато се доближите достатъчно, ами, ще атакувате, и ако надделеете, ще съм доволен, а още по-доволен ще съм да пратя ония от вас, които са останали живи, обратно в колибите и плевниците ви, ако обичате. Но ако се провалите, няма да съм доволен. Изобщо. Всъщност вашият провал ще означава, че най-вероятно ще ми бъде пръснат черепът…

— Сринати минарета и кули, и шпилове, всичко ще се попилее. Кривнати корони, оцапани халати, съвсем оголена глава и, уви, божественост, угаснала като духната свещ.

— Точно тъй. Е, достатъчно стегнато и ясно ли беше? Хайде, тръгваме на бран!

При това рязко предизвикателство, прокънтяло във въздуха, двамата се смълчаха, и двамата още по-отпуснати в седлата си. Докато Датенар не въздъхна и не каза:

— Остави селяните, Празек, я хайде да поговорим за затворниците.

— Щекотлива тема — отвърна Празек. — За престъпление и дълг?

— Разграничаването ти смърди на лукавство.

— А все още не сме на бойното поле.

Празек се изправи на стремената и огледа наоколо с присвити очи.

— Сега какво, братко?

— Някъде, в тревите около нас, лежи и дебне похитител на проза, плячкаджия на език.

— Глупости, ние само имитираме благородната кауза, приятелю — изсумтя Датенар. — С грубоват дискурс.

Празек се отпусна отново в седлото и се намръщи.

— Да предизвикаме призрака, тогаз, и да яздим в мълчание. Трябва да подготвя, в ума си, насърчителното си слово към моите затворници.

— Ще спечелиш сърцата им, сигурен съм.

— Трябва само мечовете им да вдъхновя.

— Да — изсумтя Датенар, — така си е.

Скоро след това ято врани излетя от хълмовете и се понесе към далечните дървеса. Двамата офицери се спогледаха, но този път никой не проговори.

Парцали сняг се сипеха от натежалите клони и застилаха каменния път като венчелистчета на окапали цветя. Пролетта обаче изглеждаше все още далече. Звукът от копитата на коня му бе рязък и плътен, и все пак капитан Келарас не чуваше много ехо, понеже загърнатата в сняг гора правеше света приглушен. Това бе една от малкото останали ивици истинска дива пустош в кралството, пощадена от брадвата само благодарение на стар кралски указ, дарен на някой предтеча на дома Тула.

Предната нощ беше чул вълци и воят им, извисил се толкова скръбно в нощта, бе разбудил у него нещо първично, нещо, за което не беше знаел, че съществува. Сега размишляваше над преживяното, оставил коня си сам да избере крачката по хлъзгавите камъни; мислите му сякаш подобаваха на обкръжението му. Загърнат бе в странна самота; единствените звуци, които чуваше, бяха от него самия, коня му и пътуването.

Пустошта предлагаше интересен вид самота. Удобствата на обществото си бяха отишли, а на тяхно място — безразлична природа… но това безразличие поставяше на изпитание духа. Лесно щеше да е да предпочете да го види като жестоко и след това да се побои от него, да избяга от него или да го унищожи. Още по-лесно, навярно, щеше да е да се предаде на животински инстинкти, да живее или умре според собствените си правила.

Много преди да има села, или паланки, или градове, дивите гори бяха дом за скромни набързо стъкмени колиби, за семейни кланове. Всеки лагер, несъмнено, властваше над просторен район, след като лесовете предлагаха оскъдно препитание. Но огнищата държаха дивото на разстояние — и в онези пламъци беше започнала война.

Не беше трудно да се види пътят на опустошението, проправен от тази все още продължаваща война, а от гледната точка на мястото, където той сега яздеше, в тази затихнала гора, беше трудно да се намери ценност в многото победни паметници, с които неговата раса сега се обкръжаваше. Цитадели от камък и дърво предявяваха права спрямо най-простите нужди, нужди за подслон, топлина и сигурност. Села, паланки и градове даваха цел и закрила на обитателите си, а търсенето на удобство беше могъщ мотиватор във всички неща. Всички тези творения бяха създадени от костите на природата, избитите трупове в тази вечна война. По този начин победителите всъщност се самозатваряха в онова, което бяха убили, било то дърво или камък.

Понеже бяха обкръжени от смърт, не беше чудно, че не усещаха буквално нищо от това, което се простираше отвъд техния свят. И все пак, от костите на природата, творците между хората намираха и сътворяваха неща с огромна красота, неща, които радваха окото и слуха с поезия на формата, и хармонията на тези форми преподреждаше нещата в привиден баланс. И по-важното, осъзна Келарас, толкова много от онова, което се смяташе за радващо, или удовлетворяващо, или всъщност поучително, беше само подобие, ново изобретяване на онова, което природата вече притежаваше, далече отвъд безжизнените стени и опитомените поля.

Не беше ли изкуството в такъв случай нищо повече от едно залитащо полусляпо пътуване назад към дивото, всяка пътека избрана в опипваща слепешком самота, безкрайно преоткриване на нещо, което вече е познато, пресъздаване на вече съществувалото, пресътворяване на красотата, която вече е убита?

Щеше да е истински шок, ако един художник стигнеше до това прозрение: осъзнаването на връзката на изкуството му с убийството, с поколенията унищожение, и с това дълго, дълго пътуване от онези първи огнища, в онази първа гора, където близкият враг е зърнат за първи път, като искра в ума, и от тази искра се е родил първият страх. Първото непознато.

Щом раждането на въображението бе дошло от нещо толкова долно като страха, тогава, най-сетне, Келарас разбираше тази вечна война. С преднамерено извъртане на ума, разбира се, можеше да избере да бъде избирателен в това каквото виждаше и каквото чувстваше и — от тези две сили в съчетание — в каквото вярваше. С бляскав поглед след това да нарисува света с блаженството на оптимизма и всяко чудо, изваяно от ръката, все едно дали ежедневен инструмент или величествено здание, да е символ на триумфиращия дух. Но всяко такова изявление, все едно колко дръзко е твърдението или колко твърда е претенцията за ценност, беше само вик срещу едно по-дълбоко мълчание, мълчание, в които дебнеше смътно безпокойство, копнеж за нещо друго, за нещо повече.

„Издигни високо боговете и богините, ако искаш. Мечтай за ликуване в онова, в което олтарът кърви, в изкуството, което възвеличаваме, в труда, в който ангажираме живота си. Всичките те са вдигнати пред погледа ни от една неизказана нужда, копнеж, глад да се запълни някакво празно пространство вътре в нас.

Нашите духове не са цели. Някакъв съдбовен къс от тях е бил изрязан. Ако се върнем, назад и назад, до някоя гора като тази и си направим цял свят от същото, стигаме до мълчанието и самотата, и до посева на всяка наша мисъл, стъпкана, неогряна и чакаща обрата на сезоните. Стигаме до нашето начало, преди стените, преди цитаделите и кулите, без нищо друго освен дива гора, обкръжила скъпоценната ни поляна.

В такова място боговете и богините трябва да слязат от високите небеса и да коленичат, с нас, в смирение.“

Но Келарас не беше толкова наивен, че да си представи такова завръщане. Устремът и пожарът на напредъка бяха демонични в своята сила. „И ние залагаме живота си в тази борба за мястото ни в неща, които сме изобретили самите ние. И в нашия нов свят природата наистина е много далече.“

Пътят бавно зави и той зърна външната стена на имението Тула. Лозите от предното лято оформяха безлистна объркана плетеница по тези стени, като засъхнали вени и артерии, изцедени от всякакъв живот. Пътят се изпъваше пред един портал, а отвъд него, в центъра на просторен двор, се издигаше самото имение, изградено върху огромни азатанайски основни каменни блокове. От двете страни на зданието се бяха струпали всевъзможни пристройки, включително конюшни и мелница. Щом мина през портала, Келарас видя замръзналата повърхност на рибарник отляво и три реда голи плодни дървета отдясно.

Дори тук, на почти три дни път от Карканас, силата на Майка Тъма беше видима, със сенки като при затъмнение и пронизващия ги блясък накъсана дневна светлина. Келарас отново хвърли поглед към овощната градина, зачуден за съдбата на дърветата. „Може би в тъмнината ще дойдат нови дървета, раждащи други плодове.

А тези дървета, както и гората, просто ще умрат.“

Все пак беше любопитно, че никакво такова умиране все още не се беше случило, дори и в самия Карканас. Сякаш растенията изобщо не усещаха загубата на светлината; сякаш се придържаха към някой по-стар, по-светъл свят. Беше ли това поредният фронт на същата тази война? Или дарът на магията на Майка Тъма бе даден единствено на Тайст? Зачуди се дали азатанаите усещат гаснещата светлина? Щеше да попита Гризин Фарл. „А ако не? Ще означава ли това, че всички ние сме обект на илюзия, че самите ни умове са подложени на манипулация от Майка Тъма?

Вкусът на тази вяра става все по-горчив и по-горчив. Майко, твоя ли е тази тъмнина над ума ми, отнемаща онова, което други могат да видят ясно? И предавайки се така на волята ти, какво още трябва да отдадем? Казано е, че вярващите са избирателни в това, което виждат от света — това ли заявяваш, с крещяща метафора, превърната в реалност? И ако е така, какво ни казваш с нея?“

От конюшните излязоха двама и Келарас подкара към тях.

Грип Галас бе само по тънка кожена риза и от раменете му се вдигаше пара, оредялата му коса беше полепнала от пот. Лейди Хиш Тула беше с дебело кожено палто.

Келарас спря пред тях и попита:

— Всички ли слуги избягаха, милейди?

— Домашният персонал остана — отвърна тя и го изгледа хладно. — В зимния сезон няма много работа, капитане. Тъй или иначе, предпочитаме самотата.

Келарас остана на седлото, в очакване да го поканят. Беше предвиждал известна трудност тук и добре разбираше неохотата на Хиш Тула.

— Тази гора определено го предизвиква, милейди. Дивото наистина се е превърнало в убежище.

— И все пак — отвърна тя грубо, — дошли сте да ни донесете вест за войната отвъд. Ако можех да направя тези дървета железни, капитане, и всеки клон да стане меч, щях да вдигна цялата дива пустош в несъкрушима крепост. Обкръжена с кръвта на нежелани посетители, със сигурност ще израсне бързо.

В дръзките ѝ думи той чу ехото на по-раншните си мисли и в никакъв случай не беше склонен да оспори чувството ѝ. Въпреки това неволно поклати глава.

— Милейди, благодарение на една неестествена привилегия вие се намирате в това убежище и тук не сте изправена пред ежедневната борба за оцеляване. Бихте искали да въоръжите въображаемите защитници на тази своя привилегия, сякаш войната, която те трябва да водят, е само за вас, вместо, всъщност, за собственото им оцеляване.

— Натясно те хвана, обич моя — изсумтя Грип Галас. — Стрелата излетя вярно и рязко, закова листото за ствола. — Старият мъж махна с ръка. — Хайде, слизайте, капитане, и бъдете добре дошъл в тази къща.

Раменете на Хиш Тула сякаш се отпуснаха под кожите и тя пристъпи към Келарас.

— Дайте ми юздите, капитане. Мъжът ми чисти конюшните с едва ли не маниакално усърдие. Зимата го кара да нервничи. Ще изслуша разказите ви, както и аз, ако трябва.

Щом Келарас слезе и Хиш поведе коня му към конюшните, Грип каза:

— Елате в къщата, капитане. Гостните в момента са затворени, но имаме много дърва и стаята ви бързо ще се стопли. Ще ви пратя слуга и ще се погрижа да ви донесат вана. Ще вечеряме на седмата камбана.

И го поведе към къщата.

— Благодаря, Грип — каза Келарас на гърба му. — Обещанието за топлина вече отпуска кокалите ми.

Старецът, някогашен най-доверен слуга на лорд Аномандър, го погледна през рамо.

— Прости обещания, без никакви последици. Дано прекараме тази вечер в приятна компания.

На това Келарас не отвърна нищо, но все пак мълчанието има свой собствен глас, а капитанът не беше толкова изтръпнал от студ, за да не долови внезапната напрегнатост от страна на Грип Галас, докато той го водеше към входната врата на имението.

Щом влязоха в преддверието, Келарас не можа повече да се сдържи.

— Прощавай, Грип. Не съм тук по собствено желание.

Грип кимна, но не каза нищо. Завиха наляво от главната зала и закрачиха по мразовит коридор, почти целия тъмен, докато не стигнаха до Т-образна пресечка, където в издълбана в стената ниша светеше малък фенер. Вдясно и шест крачки навътре пресечката свършваше до врата. Грип дръпна дръжката и вратата се отвори със силно скърцане.

— Малко и нарядко имаме гости.

Келарас го последва в стаята. Макар да бе неосветена, можа да я види достатъчно добре. Пищно обзаведена и гостоприемна, имаше още две стаи зад главната. Грип почна да пали фенери.

— Израз е, може би — заговори Келарас, — на нашите капризни идеи това, че празнуването на един брак трябва да има определена продължителност. Церемония, брачна нощ, няколко дни след това. А после, ами, връщат се към непразнуван живот.

Грип изсумтя и се наведе да изрине пепелта от камината.

— Нашият командир веднъж направи подобно наблюдение, спомням си го много добре.

— Да — каза Келарас. — Аномандър наистина не понася идеята за непразнуван живот. В брак или друго.

— Нищо чудно, че ни остави за цял сезон — каза Грип и го погледна през рамо.

Келарас поклати глава.

— Не ме изпрати той, Грип.

— Нима? Но нали каза, че са ти заповядали да дойдеш тук?

— Казах. Прощавай. Може би след вечеря и пред жена ти.

Грип го погледна строго.

— Знаеш нрава ѝ. Не бива да го подлагаш на изпитание.

— Знам. Но да говоря с теб тук, насаме, би било непочтено.

Грип се изправи и изтупа пепелта от ръцете си.

— Ще поръчам на слугата да донесе дърва и да започваме. О, и банята. Ще пратя Пелк — тя може да изтърка шарки от кожата на хилдра и да те накара да молиш за още.

Келарас повдигна вежда.

— Грип, нямам никакво…

— Бездната да ни вземе, капитане, жената се е побъркала от скука. Ще си разумен гост, нали? Ще съм ти много задължен. — Грип тръгна към вратата.

— Тази Пелк… да не е…

— Имай милост, Келарас, моля те. Човек би си помислил, че в тази къща е тихо и кротко, тук в снежната хватка на зимата. Но ти казвам, като мъж заобиколен от жени, ще съм благодарен дори за невнимание една нощ, освен от жена ми.

— Аха. Е, добре, Грип. Ще видим какво ще се получи.

Грип го погледна неуверено.

— Банята или вниманието на жена ми?

Келарас се усмихна.

— Банята. В другото ще нося твоя щит.

Грип Галас кимна, като човек, чието най-дълбоко опасение току-що се е потвърдило. След миг вратата се затвори зад него.

Келарас смъкна тежкото си вълнено наметало и отиде до прозорците с оловно стъкло. Стаята гледаше към двора зад къщата, където снегът беше зацапан с пръст по каменните плочи и дървени трески очертаваха пътека от един склад нагоре към слугинския вход на главната сграда. Няколко сиви птици подскачаха на купчината кухненска смет.

Малко по-късно се появи Грип Галас, все още в тънката си, плувнала в пот кожена риза. Носеше на рамо брадва. Мина през двора и се мушна под навеса за дърва.

Скоро след това на вратата се почука и Келарас се обърна.

В стаята влезе някаква жена. Беше на средна възраст, с къса коса, набита. Застана изправила гръб и огледа стаята.

Келарас се покашля.

— Ти трябва да си Пелк.

Безизразните ѝ очи се извърнаха към него и тя кимна.

— Извинения, сър. Има малко прах. Огънят ще оправи влагата, но леглото трябва се проветри и да се затопли. Грип ще донесе дърва.

— Да — каза той. — Чувам го как ги цепи.

— Отсече сто дървета, събори тази къща и я построи наново, само и само да не стои без работа — изсумтя Пелк. — Бас слагам, че се усмихва, докато ги цепи.

Келарас я изгледа.

— Ти си ветеран от войните, Пелк.

Тя вече бършеше прах с един сив парцал от една лавица.

— Ония времена свършиха. — И поклати глава.

— Домашен меч в отряда на лейди Хиш Тула ли беше?

— За известно време. Главно я тренирах обаче. Меч, копие, нож и кон.

— Сигурен съм, че не съм единственият — подхвърли Келарас, — който се възхищава на… държането на господарката ви. На гордата ѝ стойка имам предвид.

Тя го изгледа, без очите ѝ да издават нищо.

Той се покашля.

— Прощавай, Пелк. Исках да кажа, вече мога да разбера от кого е получила напътствията си.

Пелк изсумтя, после започна да чисти отново.

— Спомена се за баня.

— Водата се топли, сър.

— Разбрах, че ти ще ме заведеш до стаята ми.

— Трябва да излезем навън и после да влезем отзад. Понеже крилото е затворено. Заключено и запечатано.

Келарас взе наметалото си.

— Кажи ми, Пелк, има ли други гости тук в момента?

Тя спря до камината, но не се обърна към него.

— Не. Само вие.

Келарас се поколеба, после се върна до прозореца.

— Заради сезона е.

— Сър?

— Грип Галас. Той води деен живот. Не е свикнал да няма какво да прави. Но сезонът изтощава всички ни.

— Сигурна съм — измърмори тя и остави Келарас да се чуди какво има предвид с това, след като тонът ѝ бе напълно лишен от съчувствие. После се обърна рязко към него. — Ще искате ли да ви обслужа в банята?

— Не непременно, но ще съм благодарен.

Най-сетне нещо оживя в погледа ѝ и тя го огледа, бавно и преценяващо.

— Да, от сезона е. Да вървим.

Тръгнаха и Пелк го поведе право по коридора, вместо да се върнат натам, откъдето го беше довел Грип. Стигнаха до тясно стълбище, осветено само от един фенер, чийто фитил беше догорял до черна бучка, и слязоха в прохода за слугите, минаващ успоредно на задната стена. Беше прашен. На всеки десетина крачки имаше малка врата от лявата страна. Само под една, на две трети по пътя надолу, се процеждаха тънки лъчи светлина.

Стигнаха края на прохода, където една тежка врата отдясно водеше в задния двор. Пелк го поведе покрай стената до ъгъла, после завиха покрай къщата и спряха пред друга врата. Пелк извади ключ и се помъчи малко с ключалката, преди да успее да отвори. Облак пара лъхна навън покрай нея.

— Хайде, побързайте — подкани го тя и затвори вратата зад него.

Вътре горяха шест фенера. Желязно корито заемаше центъра на стаята, а от едната му страна имаше огромно огнище със скара, поставена на него. На скарата димеше казан, запотен по стените, стичащите се капки съскаха в жарта.

— Хайде, съблечете се — подкани го Пелк и топна едно ведро в казана.

Келарас намери куки, на които да окачи дрехите си, достатъчно близо до огнището, за да се затоплят, докато се къпе. Чу зад себе се плясъка на вода в коритото. Седна на един стол, за да смъкне ботушите си със спечената по тях кал. На света, докато човек е жив, има усещания, които може само да се лелеят, и едно от тях бе очакването на блажена топлина след дни на мраз и влага. Хрумна му колко бързо, уви, споменът за такива времена се отвява, в сблъсъка на непосредствени нужди, които сякаш жадуват да се натрапят. Защото умът има навика да скача от удобство към неспокойство с много по-голямо усърдие, отколкото обратно.

Обзет от тези неспокойни мисли, той смъкна втория ботуш, разви мръсната партенка и отново се изправи, гол. Обърна се и видя, че Пелк стои до коритото, също съблечена.

Имаше войнишко телосложение, едва смекчено от възрастта и бездействието. Имаше малък пласт тлъстина около корема и малко над бедрата. Гърдите ѝ бяха големи, но не прекалено. Под едната имаше стар белег, един пръст дължина, черта от шито между ребрата. Келарас го зяпна.

— Бездната да ме вземе, Пелк, това изглежда точно над сърцето. Как си оцеляла?…

— И аз се питам доста често — прекъсна го тя със сурова нотка в гласа. — Един хирург ми каза, че сърцето ми не било където трябва. Ако си било на правилното място, съм щяла да умра още преди да падна на земята. Сега, както виждате, коритото е твърде голямо, за да стоя отвън и да ви търкам гърба — не и без гърбът да ме заболи ужасно. Тъй че влизаме двамата.

— А, да, разбира се.

— Има предимства — каза тя.

— Моля?

— Това, че сърцето ми не е където трябва. По-трудно се намира и предпочитам да е така. Ако ме разбирате.

Не беше много сигурен, че разбира, но все едно, кимна.

Мъже или жени, малцина можеха да претендират за живот, изживян без съжаления. Като дете Келарас беше слушал, жадно като всяко момче, носещо дървен меч, приказки за велики герои, до един — сега го разбираше — крачещи през мръсна мъгла от насилие, със строги и праведни лица. Изтъкваните ценности, стъпка по стъпка, бяха от най-основните, отмъщението беше отговорът за всичко. То сечеше, то дълбаеше, то газеше чудовищно през каша от кръв. Героят убиваше заради изгубена любов, заради отхвърлена любов, заради криво разбрана любов. Нанасянето на болка на другите в отговор на вътрешна болка — наранена и развихрила се в безмилостен гняв душа — пронизваше като тъмно течение всяка история.

Все пак, през всичко това, героят оставаше непоколебим, или поне така го виждаше Келарас, когато гледаше през детските си очи. Сякаш някакъв аспект на непримиримостта се беше превърнал в най-чиста добродетел. За такава фигура понятието за усещане — усещане на каквото и да е освен хладното удовлетворение — посред ужасни дела и безкрайно сякаш убийство беше анатема.

Малко герои плачеха, освен ако сказанието не беше рядкост: преплетено с трагедия, и тези разкази водеха губеща битка срещу патологичния хаос на великите герои, за които светът на легендата беше дом и всяка жертва, заслужила или не, не служеше за нещо повече, освен като величествено стълбище от кости, водещо към екзалтацията на самия герой.

Едно дете с дървен меч можеше да намери в такива приказки отдушник за всяка несправедливост, която му е нанесена. Това не беше толкова изненадващо, като се имаше предвид тайното съглашение между незрелостта и хладната злост. Едва десетилетия по-късно Келарас бе започнал да проумява детинските мисли на всеки герой, онзи настръхнал гняв, онази жажда за отмъщение, и да вижда сам какво облекчаваха те у толкова много негови другари. Чистото отмъщение беше носталгично. Политаше назад като гласа на бог в детството, дом за първите измени и несправедливости, първите случаи на сляпа ярост и безсилие, и говореше за възмездие с вледеняващ тон.

Едно сказание за герои, разказано, написано или изпято, беше като нашепнато обещание. Предателите трябва да умрат, посечени от безмилостен железен меч, размахан от безмилостна желязна ръка. И макар измяната да можеше да се открие под много маски, включително простото безразличие или пренебрежение, или нетърпение, или наслаждение, отказано на посягащата ръка и неразумното ѝ искане, все пак породената буря от насилие трябваше да е голяма. Има моменти в живота на едно дете, когато то е готово с радост да убие всеки възрастен, който се мерне пред очите му, и точно това беше тайната на героя, и истинският смисъл на неговата история за триумф: „Онова, което тая в себе си, е учителят на всичко, което проучвам. Срещу всичко, което светът хвърля по мен, ще надделея. В ума си аз никога не се препъвам, не залитам и не падам. В ума си аз съм превъзходен и с този меч нанасям истината за това, удар след удар.

Вътре в мен е онова, което ще убие всички ви.“

В такъв свят чувствата не значеха много. Всъщност можеше да се смятат за врагове на целта и желанието, на нуждата и чистото удоволствие от удовлетворяването на тази нужда. „Героите, о, моите герои от детството, в техните блестящи, оплискани с кръв светове на легенда — те бяха, всички до един, безумни.“

Келарас беше стоял в боен строй, заставал беше срещу враг. Виждал беше пагубното безредие на битката. Свидетел беше на спиращи дъха подвизи на героична саможертва, трагедии, разигравани пред очите му, и никъде в тези спомени не можеше да намери герой от легенда. „Защото истинските войни се водят сред чувства. Било то страх или боязън, жалост или милост. И всеки акт, тласнат от ответна омраза и злост, изригва в ума с ужасена почуда. Към самия теб, паднал толкова ниско. Към другия, чиито очи са досущ като твоите.

На бойното поле телата ни се бият с ярост, но във всяко лице може да се види онова ужасяващо изтръгване, откъсване на душа от тяло, на съзнание от плът. Във война ужасната почуда крещи от хиляди гласове. Че сме доведени до това. Че трябва да загубим всичко, което смятаме за най-скъпо — нашето състрадание, нашата обич, нашата почит.“

Помислеше ли сега за онези героични приказки, поглеждаше героите и не можеше да намери никъде в себе си и трошичка почит. „Подведени деца, всички до един. Убийци на невинни, в чието убийство не изпитвате нищо освен хладния огън на удовлетворението. Разигравате играта на мъст и с всяка победа губите всичко.

И вие, поети, с изпълнените ви с благоговение гласове, погледнете добре престъпленията, които извършвате с всяко вълнуващо сказание, което изпявате. Погледнете добре порасналото дете, което вдигате високо и назовавате герой, и преценете, ако смеете, тиранията на техния триумф.

Тогава погледнете публиката си и вижте там сияещия възторг в лицата им, блестящата радост в очите им. Това са пробудените останки от жестокия ум на детето, съживени от безразсъдните ви слова.

Тъй че кажи ми, скъпи поете, в края на вечерта, когато историята е разказана, когато пепелта е отвята от студеното огнище, капе ли все още кръвта от ръцете ти? По-важното, ще спре ли изобщо да капе?“

Дланите ѝ по плътта му бяха корави от мазоли. Коравият сапун го дращеше със зърната пясък в него и той усещаше тежестта и топлината ѝ, а когато тя се обърна, отпусна се върху него и го насочи в себе си, той изтласка от ума си спомена за герои и се пресегна към реалността на този споделен миг, миг между двама ветерани от твърде много битки.

Тук, прочее, имаше чувства. Отвъд осезаемото, отвъд чувственото. Тук, прочее, беше езикът, който говореше срещу тиранията под всичките ѝ маски. Но светът, който намери в прегръдката ѝ, беше свят за възрастни, не за деца.

Макар да беше споменала за скритото си сърце, той намери своето съвсем лесно и ѝ го отдаде тази нощ. Неочаквано, обгърнат от собственото си усещане за чудо. Не знаеше какво ще направи тя с него, нито дори разбираше какво е направил. Съществуваше рискът, толкова реален, тя да го захвърли настрани, да му се подиграе с груб смях, както едно неразбиращо дете захвърля важни неща, които толкова често се оказват притеснителни, щом ти се предложат.

Не прошепна никакви думи, тъй като дарът, който поднесе, беше сякаш отвъд езика. И все пак в ума си се пресегна и ръката му стисна за гърлото най-близкия поет. Придърпа глупака към себе си и изсъска: „Тук, кучи сине, израстваш. Хайде, пей ми за любовта, като човек, който я познава, и най-сетне ще чуя от теб истински разказ за герои.“

Любов изгубена, любов отхвърлена, любов криво разбрана. Жена или мъж, малцина можеха да претендират за живот, изживян без съжаления. Но тези съжаления обитаваха света на възрастния, не на детето. Те бяха, всъщност, истинската разлика между двете.

„Пей ни за истински герои, за да можем да плачем за нещо, което никое дете никога няма да разбере.“

— Моят чичо, Венес, командва Домашните ми мечове — каза Хиш Тула. — Те чакат в Карканас. — Очите ѝ, толкова изумително красиви, сега бяха студени като монети. — Но никаква вест не идва от Цитаделата.

Келарас кимна и се пресегна за виното си. Спря, когато Пелк, наведена да вземе блюдото му, се допря до него. Все още можеше да помирише сапуна по нея, сладък и мек като целувка. За миг смутен, той отпи от виното и каза:

— Силхас подготвя легиона Хуст, милейди.

— С тях е, значи?

— Не. След излизането от строя на командир Торас Редоун сега Галар Барас ръководи събирането и обучението на новобранците. — Погледна за миг към Грип Галас, който все още ровеше в блюдото си. — Запознах се с Галар Барас. Пътувахме заедно до ковачницата на Хенаралд. Ако Торас остане… заслонена, ще служи вместо нея, с достойнство и чест.

Хиш Тула се отпусна леко назад, хищният ѝ поглед остана впит в Келарас.

— Един вестоносец от Венес донесе новината. Затворници от мините? Що за армия си въобразява, че ще се получи от такава съмнителна жътва? Вярност към Майка Тъма? Братски дълг към онези, които с радост и справедливо ги затвориха? А жертвите на престъпленията им, онези, които скърбят за изгубените си близки? — Взе каната от масата и си напълни още един бокал от силното стипчиво вино. — Капитане, оръжия Хуст в ръцете на такива мъже и жени създават трети фронт в тази нещастна война.

— Празек и Датенар бяха пратени да помогнат на Галар Барас — каза Келарас.

Грип Галас избута блюдото си настрани, едва докоснал храната.

— Той няма никакво право, капитане. Домашни мечове на Аномандър! Какво им е на офицерите от собствените му Домашни мечове?

Хиш Тула остави бокала и потърка очи, примига и вдигна поглед към тях.

— Бях там, на Естелийското поле.

Келарас кимна замислено.

— Де да бях го видял, милейди…

— О, Галан го оформи прилично; ако слушаш разказа му, би се заклел, че е бил там, в разгара на онази битка. И е видял каквото видях аз, каквото видя Кагамандра, и Скара Бандарис също. Онези двама дърдорещи глупаци, Празек и Датенар… — Хиш поклати глава. — Ако изобщо между нас са крачили легендарни герои, можем да ги назовем тук и сега.

— Силхас няма никакво право — повтори Грип и Келарас видя как сви юмруци, тежки като камъни на масата.

— Дано Галар Барас да ги използва за каквото са годни — добави Хиш. — Извън дърдоренето им, имам предвид. Когато помисля за тях, капитане, ми хрумва един образ. Дорсан Рил зиме, така тежко загърната в лед, а над леда — най-пухкавият сняг, натрупан след нощи лек валеж. Къде в тази сцена, която описвам, ще намерим Празек и Датенар? Ами, те са черното течение отдолу, здраво като желязо, протича неспирно, скрито от очите на всички ни. Но вслушайте се добре и ще чуете… — и изведнъж се усмихна — онова дърдорене.

— По мое нареждане ги изпратих от Карканас — каза Келарас.

— Ваше ли? — настоя Грип.

— Мое нареждане, но заповед на Силхас Руин. Лорд Аномандър го няма, Грип, и ако остава само сянката му, тя е бяла, не черна.

— А Драконъс? — попита Хиш. — Ако някой трябва да поеме върховното командване в отсъствието на Аномандър, това е Консортът.

Келарас я изгледа озадачено.

— Милейди, той обслужва Майка Тъма и не се появява на открито.

— Все още? В каква лудост се е превърнало глезенето! Като се върнете, капитане, моля тропнете на онази врата. Събудете воина и ако трябва физически го издърпайте от прегръдката на Майка Тъма! Той е нужен!

Вече и Грип гледаше Хиш с удивление.

Келарас се покашля.

— Милейди, вашата увереност в лорд Драконъс, изглежда, произтича от дела, за които не съм в течение. Той определено се сражава добре във войните и дори обърна хода на една битка…

— Скилен Дро беше това — намеси се Грип. — Втория сезон на Джеларкан. С очите си го видях как посрещна връхлитането на вълк, голям колкото пони. С голи ръце го хвана за врата, вдигна го високо… оказах се достатъчно близо, за да чуя как изпращяха костите на гърлото на звяра като крило на врабец. Беше умрял много преди да го смъкне на земята. — Извърна очи към Келарас. — Боен главатар на клан беше, онзи вълк. Това съкруши волята на врага на мига. Останалата част от сезона беше дълга гонитба на север.

Дълго никой не проговори. Келарас превъртя в ума си сцената, току-що описана от Галас. Едва надви трепета си. А след това отново извърна поглед към Хиш Тула.

— Малцина биха приели с радост лорд Драконъс като командир, милейди. Всъщност не мога да се сетя и за един благородник, който би признал властта му.

— Аз бих — отсече тя. — И не бих се поколебала.

— Значи виждате отвъд изгодното му положение, милейди. Нещо, което другите не могат.

— Долна завист!… Такива глупаци! Изборът беше на Майка Тъма! Мислите ли, че някой от тях може да бъде по-добър кандидат? Ако е така, непременно ѝ го представете и понесете подигравката ѝ. Но не, това тяхно домогване крачи зад завесите… ние виждаме само мърдащите крака и издуването на тъканта.

— Онова, което не могат да се надяват да притежават, милейди, прави ревността им още по-свирепа. Негодуванието е киселина на всяко лезвие, но както казвате, не смеят да ѝ се противопоставят за избора, който направи. Тъй че кой остава за гнева ѝ? Ами, Драконъс, разбира се. А сега, с битката срещу Братските мечове…

— О, да — изръмжа Хиш. — Такава долна хитрина!

— Някои остават неубедени.

— Така избират, да хранят вече угоено прасе. — Махна с ръка да прекрати темата и взе отново бокала си. — Бяхме домакини на капитан Шаренас, преди около седмица. Вестта, която тя ни донесе от Нерет Сор и Вата Урусандер, беше безсмислица. Той твърди, че е невинен за всичко — погрома, избиването на дома Инис, дори унищожението на Стражите — нищо от това не било негово дело!

Келарас въздъхна.

— Това ме обърква, милейди. Трудно ми е да си представя, че на Хун Раал толкова са му отпуснали юздата. Вата Урусандер…

— … е един прекършен и огънал се мъж, капитане. Няма друго обяснение. Дори на Шаренас ѝ беше трудно да обясни… ами, почти всичко. Все пак потърси уверения, каквито изобщо не бих дала.

Келарас извърна очи.

— Това ваше владение, милейди, се оказва не толкова изолирано, колкото си бях представял.

— Не сте само вие — отвърна тя с горчивина. — Все пак, наложила съм ред в западното си имение. Онази крепост трябва да се държи, макар и само за да защити Сукул Анкаду. Имам вяра в Рансепт и ще го задържа там, където е. Все пак, кажете ми как е младият Орфантал?

— Все още е дете, търсещо мястото си, милейди. За жалост Силхас Руин сега е единственият му опекун сред Пурейките. Имам от Орфантал следното послание до вас: липсвате му ужасно.

Грип изпъшка тихо.

— Твърде много видя от мен при онова бягство от хълмовете. Мръсно беше това, че видя кръвта по ръцете ми. Очаквам да се държи на разстояние от мен отсега нататък, и може би толкова по-добре.

— Думите му, както и чувството, Грип, бяха и за вас, както и за лейди Хиш Тула.

— Оценявам усилието, капитане, но вашата щедрост рискува да бъде опровергана от него.

Келарас замълча. Помнеше добре пробягалия страх на лицето на Орфантал при споменаването на Грип Галас.

— Бездната да ни вземе, Пелк — изръмжа тихо Грип, — хайде намери си чаша и сядай при нас.

— Само защото приключих — отвърна жената ветеран, седна до Келарас и прие подадения ѝ от Хиш бокал.

— Кажи ни какво мислиш, Пелк — подкани я Хиш.

— Нямам много за казване, милейди. Вата се бори с облаци смут в главата му, половината от които са завихрени от обкръжаващите го. На бойното поле, ще си спомните, винаги е настоявал за висока позиция, за да му даде ясна гледка над нещата. Може би си е въобразявал, че цитаделата му над Нерет Сор би му дала същото — добави тя. — Няма начин, разбира се, не и след като бойното поле е целият Куралд Галайн. — Отпи и сви рамене. — Все едно, не Силхас е проблемът и точно затова Келарас е тук, обзалагам се. — И се обърна към него. — Бих казала, че е време да го изплюете, капитане.

— Предполагам, че да — отвърна той. — Добре. За да не се втвърдява тук тонът с представянето на Силхас Руин в най-лоша светлина, той добре осъзнава своето… крайно положение. Нещо повече, само той остава от братята и затова трябва да понесе страха, теченията на обвинение и общото чувство на безпокойство, което сега изпълва не само Цитаделата, но целия Карканас. Повечето гняв с основание е насочен не към Силхас, а към Аномандър.

Грип изсъска и удари с юмрук по масата; приборите по нея издрънчаха.

— Нямаше ли да е където и да било другаде освен в Цитаделата, ако не беше Андарист?

— Твърде сурово съдиш един скърбящ мъж, съпруже — каза Хиш.

— Скръбта има много оттенъци — отвърна той.

— Все пак продължете, капитан Келарас — каза Пелк.

Макар да я познаваше едва от часове, той вече разбираше непреклонната ѝ жилка.

— Силхас умолява Аномандър да се върне. Старае се да стъпва само на една страна. Поради това моли брат му да бъде намерен и върнат в Карканас. Разбира, естествено, че такава задача е трудна, защото Аномандър не е човек, който лесно ще бъде склонен. Напълно е възможно да се наложи да бъде убеждаван.

— Ще тръгна утре — заяви Грип.

— Не! — извика Хиш Тула. — Той обеща! Съпруже! Ти си свободен от него! Откажи на Келарас… о, простете, капитане, знам, че не сте вие… Грип, слушай! Откажи на Силхас. Той няма никакво право! Не го ли каза вече самият ти?

— Правя това, жено, не за Силхас, а за Аномандър.

— Не разбираш ли? — настоя тя и се наведе към него. — Той те освободи. С тържествена клетва! Грип, ако го намериш, ако направиш това, за което моли Силхас, той ще се разгневи. Той вече не ти е господар и ти не си повече негов слуга. Дадената дума беше на Аномандър — и това ще е единственото, което ще е важно за него. Съпруже, моля те, умолявам те. Той е човек на честта…

— Кой друг може да се надява да го намери и, по-важното, да го върне? — попита я Грип.

— Съпруже, той те освободи — нас освободи, — защото така искаше. Беше неговият дар, към мен и теб. Нима ще го откажеш? Ще го върнеш ли в ръцете му?

— Хиш, не разбираш…

— Какво не разбирам, съпруже? Познавам тези мъже…

— В много отношения — да, и то по-добре от всеки от нас. Не отричам това, скъпа. Но също така вече ми е ясно, че не ги разбираш по начина, по който ги разбирам аз.

Тя се отпусна назад, с изопнато лице и скръстени ръце.

— Обясни.

— Аномандър ще разбере, Хиш. Защо съм отишъл, защо съм го намерил. Ще разбере също така, думите, които му нося, и необходимостта зад тях.

— Защо? Няма никакво основание за това!

— Има. Любима, чуй ме. Аномандър… — Грип се поколеба, в очите му се четеше неувереност. След миг сякаш потрепери, а след това си пое дълбоко дъх и продължи: — Любима, Аномандър не вярва на Силхас.

На масата се възцари тишина. Келарас бавно затвори очи. „Да. Разбира се. И все пак…“

— Тогава защо… — попита Хиш хрипливо. — Защо изобщо напусна?

— Заради Андарист — отвърна Грип без колебание. — Те са трима, да, с Аномандър на едната точка, Силхас на другата. Но този, който ги свързва, който поддържа равновесието — това е Андарист. Аномандър е изправен пред повече от едно разцепление.

Хиш Тула се надигна внезапно.

— Тогава първо ще го доведеш тук.

— Да — отвърна Грип.

— Моля за извинение — каза Келарас, впил очи в двамата и без да обръща внимание на Пелк, стиснала го внезапно за рамото. — Но не. Той трябва да се върне в Цитаделата…

— Капитане — изръмжа тихо Хиш. — Имаме друг гост.

— Андарист — каза Грип и се смъкна на стола си.

— Тогава… тогава, в името на Бездната, повикайте го! Тук!

— Няма смисъл — каза Грип. — Той ще откаже. Поиска си едно крило тук, в къщата, барикадирано, вратите заключени. Бягството му в дивото, далече от касапницата, го доведе в крайна сметка при нас. Е, при Хиш Тула — поправи се той. — Която, в неговия миг на най-голяма потребност, го е взела в прегръдката си, след като никой друг не е посмял. — След миг старият мъж сви рамене. — Пратихме му наши слуги. Никой не се върна при нас. Вероятно го хранят, поддържат стаите му чисти…

Келарас бавно се отпусна на стола си, озадачен и изумен.

— Ето защо — каза Грип, — когато намеря Аномандър, ще дойдем точно тук. Преди Карканас.

Келарас кимна.

— Да, Грип Галас. Да. Разбира се.

Пелк дръпна ръката му, за да се изправи. Объркан, той се извърна към нея.

— Грип тръгва утре — тихо каза тя, гледаше го в очите.

Келарас погледна Хиш Тула и видя на лицето ѝ такава безутешност, че в очите му избиха сълзи. „Виждате ли ме сега, о, Празек и Датенар? Не сте сами в тази скръб заради раздора, който нося. Тази моя задача… не я избрах аз. Тя ме намира. Уви, намира ме.“

С Ребъл и Листар от двете му страни, Варет вървеше към малката тълпа, струпала се на една пресечка между редовете палатки. Торфен дим висеше на дрипи над огромния лагер, неподвижен в затаения, хапливо студен въздух. Точно на юг сметището и помийните ями на импровизираната армия бяха белязани от по-гъст, по-тъмен стълб пушек, надвиснал високо и килнат като копие, забито в земята. Гарвани кръжаха около онзи стълб, нетърпеливи сякаш да кацнат за сън. В далечния им грак се долавяше нотка на отчаяние.

— Отдръпнете се, всички — изръмжа Ребъл, щом стигнаха до двайсетината или повече новобранци, и Варет видя лицата, които се извърнаха към тях; войнственото мръщене бързо изчезна зад маските на престорено внимание, когато видяха кой идва. Мъже и жени се отдръпнаха, за да им направят път.

Тялото, проснато по очи на замръзналата земя, беше голо от кръста нагоре. Десетина, че и повече рани от нож бяха нашарили белия гръб. Няколко кървяха и кръвта се съсирваше по срезовете, направени от острието, но много други бяха съвсем безкръвни.

— Отворете ни място — заповяда Ребъл, а след това, намръщен над трупа, въздъхна и дъхът му излезе на бяла пара. — Е, кой е този?

Варет се наведе, изохка, щом изкривеният му гръбнак изпука, и обърна тялото на гръб. Трупът се беше вкочанил от нощния студ, ръцете бяха изпънати над главата на мъжа. Отпечатъци на пръсти, зацапани с кръв, обкръжаваха двете китки — бяха на убиеца, който беше влачил жертвата си до пресечката. Докато Варет оглеждаше непознатото лице, Листар се отдалечи и затърси следи по тънкия зацапан пласт сняг, все още покриващ тесните проходи между палатките.

Не изглеждаше вероятно да намери следи. Убиецът имаше навика да хвърля телата далече от палатката, в която беше ставало всяко убийство, въпреки че това как успяваше да го направи, без никой да забележи, си оставаше загадка. Във всеки случай вече беше част от шаблона, както и последователните рани от нож, забиван в тялото, от което животът вече бе избягал.

— Някой познава ли го? — попита Варет, изправи се и огледа лицата на събралите се.

Отговор не последва. Варет не за първи път виждаше зле прикритото пренебрежение и презрение, каквито общо взето проявяваха към него. Офицерите трябваше да спечелят уважение, но нужните за това усилия оставаха някъде в бъдещето, ако изобщо ги положеше. А в тази окаяна компания от записани без желание новобранци рангът беше само една крехка рамка, още по-отслабена от почти системната омраза към властта. Колкото до самия Варет, репутацията му разклащаше цялата му самоувереност и оставаше съвсем малко тя напълно да рухне. Беше предупреждавал Галар Барас неведнъж, но без никаква полза.

Но това си бяха неговите собствени мисли, неговото вътрешно нервно крачене напред-назад, в което присъстваше всеки страх, реален и въображаем. Гласовете на тези страхове минаваха през диапазона от шепот до неистов рев и в цялата какофония се сливаха в хор на ужас. „Най-настойчива музика, от онази, която изпълва черепа на бягащ човек, бягащ обезумял, но всички тези отчаяни стъпки не ме водят доникъде.“

— От коя яма? — настоя Ребъл. — Някой да го знае?

Една жена проговори:

— Казваше се Джиниъл, мисля. От ямата Бял зъбер, също като мен.

— Мразен или харесван?

Жената изсумтя.

— Аз бях котка. Изобщо не обръщах внимание какви ги вършат кучетата.

Варет я изгледа.

— Но знаеш името му.

Тя отказа да го погледне в очите. Вместо това отговори на Ребъл, все едно той бе задал въпроса.

— Убиец на жени беше Джиниъл. — Сви рамене. — Знаехме за тях.

При тези думи Ребъл хвърли поглед към Варет.

Листар се върна.

— Нищо, сър. Като другите.

„Сър.“ Как го удари думата, като кален камък в гърдите. Варет извърна поглед от безизразните лица и жадните им животински очи и примижа към извисяващия се стълб дим.

— Е, май си имаме няколко доброволци — каза Ребъл. — Тук на място, просто ни чакат. Четирима от вас, вдигнете го и го отнесете при огньовете… хайде, хайде, войници, няма нужда да се биете за привилегията.

Когато жената посегна да хване едната изпъната ръка, Варет я спря:

— Не, не ти.

Тя се намръщи и отстъпи крачка назад.

Ребъл се приближи до нея.

— Когато ти говори лейтенантът, новобранец, дай му котешкия си поглед, а когато те попита нещо, изсъскай му думите високо и ясно. Няма значение, че е изгърбен и грозен. Разбрано?

— Да, сър.

— Ето. — Ребъл се усмихна иззад рошавата си брада, оголвайки изненадващо бели зъби. — Не е чак толкова страшно, нали? Просто продължавай да играеш на войник и кой знае, може и да станеш. Може би.

Новият ефрейтор на Варет и личната здрава ръка на лейтенанта определено се забавляваше с наскоро спечелените си привилегии. С всеки ден Ребъл все повече се държеше като ветеран от много бойни полета. „Всяка армия има нрав. Бездната да ни вземе, ако е на Ребъл.“

След като тялото беше отнесено, зяпачите се пръснаха. Остана само жената — пристъпваше нервно от крак на крак, без да гледа към никого.

— Името ти, новобранец? — попита я Варет.

— Ранси… сър. — После вдигна глава и го изгледа предизвикателно. — Удавих бебето си. Или поне така ми казаха, а защо да ме лъжат? Нищо не помня, но го направих. Мокри ръце, мокри ръкави, мокро лице.

Варет я гледаше в очите, докато тя не ги сведе. Беше нещо, което бе научил до съвършенство много отдавна, като откри колко лесно може да се сбърка с решимост и вътрешна сила. „Игри на прикриване. Варет ги знае всички. Но ето, че стои тук, с най-дълбоките му тайни, които ние знаем. Тъй че не трябва ли да се чувства свободен? Необременен? Най-сетне способен да се отърси от онова, което толкова жадно поглъщаше цялата му енергия година след година, стъпка след стъпка в този безполезен живот? Криенето, заблудите, безкрайната преструвка?

Но не, не и човек като Варет — той просто намира нови терзания, нови инструменти за изтезание.

Все пак, един побеснял убиец, дебнещ из лагера, може да послужи като добро отвличане.

Дано.“

Все така ухилен, Ребъл каза на Ранси:

— Да, опасна работа е това говорене пред всички.

Тя направи гримаса.

— Не ви стигат мнения ли, сър? Елате в лагера на котките.

— Това покана ли е?

— Дори вие бихте могли да не преживеете нощта… сър.

— Ранси — каза Варет. — Трябват ни отдельонни командири.

— Не.

Ребъл се изсмя, тупна я силно по рамото — толкова силно, че тя залитна.

— Мина първия изпит, жено. Не ги искаме да са жадни за ранга. Трябва да кажеш „не“ поне пет пъти и чак тогава влизаш.

— С веднъж значи не става.

— Става, става. Вече го каза двайсет пъти в хубавото си кръгло черепче. Ще се удивиш какво може да чува старият Ребъл.

— Няма да ми се подчиняват.

— Няма да се подчиняват на никого — каза Варет, без да откъсва очи от нея. — Точно това му е хубавото.

Резкият ѝ поглед го прониза отново.

— Вярно ли е, сър? Избягахте ли?

Ребъл изръмжа зад брадата си, но Варет му махна да замълчи, след което отвърна:

— Да. Бягах като сръган в задника заек, а мечът в ръката ми пищеше от гняв.

Нещо се утаи на лицето ѝ, но каквото и да беше то, Варет не го беше очаквал. „Не отвращение. Не презрение. Какво виждам тогава?“ Ранси сви рамене.

— Меч, който пищи. Следващия път ще съм точно до вас, сър.

Оръжията и бронята на Хуст все още бяха в силно охранявани фургони, желязото стенеше ден и нощ. От време на време някой меч надаваше вой през маскарада си от зебло, като дете, захапано от вълк.

Видя в очите ѝ разбиране.

„Убила си бебето си, така ли? Понеже не си знаела какво да правиш с проклетото си дете, а то е пищяло и пищяло. Понеже не си знаела как би могла да се справиш — не просто в онзи ден, но и през останалото от живота си. Тъй че си избрала лесния изход. Сложила си край на писъците в корито сапунена вода.

Но писъците не секват, нали? Освен, разбира се, ако не се побъркаш и всичко това не се скрие някъде дълбоко в теб. Сякаш изобщо не си била там. Но въпреки всичкото незнание все пак остава дълбок до костите ужас… ужасът от спомена.“

— Вашият убиец убива мъже, които нараняват жени — каза Ранси. — Това е общото между всички жертви. Нали? — Поколеба се, после добави: — Може да е жена.

„Да. Ние също мислим така.“

— Според мен ти току-що се включи в разследването — каза Ребъл.

— Защо си мислите, че искам да бъде заловена? — сопна се в отговор Ранси.

— Чудесно. — Ребъл кимна. — Ние също не сме много заинтересовани. Но командирът иска всичко да се успокои.

— Когато последният убиец на жени е мъртъв — отвърна тя. — Тогава всичко ще се успокои.

— Може да са няколкостотин мъже, може би дори повече. — Варет я изгледа; беше забелязал червенината на ръцете ѝ, сякаш току-що ги е попарила във вряла вода, и предпазливостта на лицето ѝ. — Твърде много, за да си позволим да ги изгубим.

Ранси поклати глава.

— Тогава му кажете как е, сър. — Очите ѝ отново срещнаха неговите и той наистина си помисли за котка. — Кажете му как мъжете, които са страхливци, нараняват и убиват жени. Разкажете му за малките им умове, пълни с тъмни чворове и пробягващи страхове. Кажете му как не могат да мислят извън първата вълна на сляпа ярост и колко удовлетворително е просто изобщо да не мислят. — Лицето ѝ се беше зачервило. — Кажете на командира, сър, че тези мъртви кучи синове са негодни за нищо във всяка армия. Те ще побегнат. Ще създават проблеми с нас, котките, ще търсят още жени, които да насилват и заплашват. По-добре да се погрижи всички да измрат. Сър.

Варет извърна поглед към Ребъл и видя, че той се хили, но със студена усмивка, която можеше да тръгне във всяка посока.

Листар стоеше смълчан на няколко крачки встрани. „Убиец на жена си.“

Знаеше ли тя? „Разбира се, че знае. Престъпленията са месото на разговорите ни и ние ще дъвчем жилата отново и отново с вярата, че с дъвченето вкусът ще се промени и горчивината ще се махне. Горчивата нищета на всичко това… ами! Просто ще се стопиш и ще се махнеш, нали? О, ние сме упорита пасмина, особено с тези вери, обещаващи спасение.“

— Не всички са страхливци — каза Ребъл все така ухилен, но нещо беше пламнало в очите му.

Тя беше достатъчно наблюдателна, за да го забележи и да отстъпи назад.

— Щом казвате, сър.

— Казвам. По-важното е, че някои убийства, ами, просто се случват. В червена мъгла.

— Щом казвате.

— Точно така. И забравянето и спомнянето стават най-лошата част от това.

Сега, най-сетне, Варет видя как жената пребледня.

— Прав сте — каза тя с тих, немощен глас.

А Ребъл се усмихна още по-широко.

— Но аз, виж, нямам този проблем. Помня всеки нещастен кучи син, когото съм убил. Онези, които исках да убия на всяка цена, и онези, които убих неволно. Ако ви дам имената на всички тях, дали ще знаете кого защо и как? Не. Никой няма да знае. Защото наистина е все едно за всеки, дори за мен. Това е проблемът ми, виждате ли. Това, което не мога да си спомня, колкото и упорито да се опитвам, са причините ми да убия някого. Споровете, искам да кажа, онези, които са избухнали и са тръгнали на зле. — Поклати глава и на лицето му се изписа объркване, малко пресилено. — Нито една причина, нищо.

Варет въздъхна и извърна поглед настрани. Новият навик на Ребъл беше да държи речи, но никоя от тях не оставяше слушателя спокоен. „Има ли нещо под всичко това, Ребъл? Нещо, което се опитваш да ни кажеш? Нещо, което имаш нужда да изповядаш? Какво те спира?“

Ранси само кимна в отговор на думите на Ребъл.

Високият жилав мъж се обърна към Листар.

— Хайде да намерим палатката на мъртвия и да видим каквото има да се види. — Обърна се към Варет. — Почти десетата камбана е, сър.

— Знам — отвърна Варет. — Вървете.

Погледа ги, докато се отдалечаваха към карето на Белия зъбер.

— Мога ли вече да си ходя, сър? — попита Ранси.

— Не. Ела с мен.

Тя го изненада с това, че не възрази и закрачи до него към командния център.

— По-добре вие, отколкото той, сър.

— Просто се усмихвай и кимай, каквото и да казва.

— Забравила бях за Листар.

— Ребъл реши, че искаш да го обидиш. Не му хареса. — Поколеба се, след което добави: — Листар не е страхливец. Той иска да умре. Няма да вземе пазач в палатката си нощем, въпреки тези убийства. Всеки път, когато се окажем изправени над поредното тяло, е разочарован, че не той е трупът.

Ранси изсумтя, но не отвърна нищо.

— Няма да продължи много дълго според мен.

— Какво?

— Имаме проблем с дезертирания, Ранси. И нямаме достатъчно стари войници на Легиона, които да охраняват лагера. Сделката беше свобода, да, само че за да я спечелим, трябва да служим, но при първата възможност ще вземем свободата и в Бездната да върви служенето. Мисля, че всичко ще се разпадне.

— Тогава защо ви трябвам? Просто ме оставете да се върна в палатката си…

— Беше доста далече от палатката си, когато видяхме онзи труп — подхвърли Варет, докато се приближаваха към центъра на лагера. — Не и ако си в карето на Белия зъбер.

— Просто обикалях, сър. Те няма да ме приемат, знаете го.

— Кой е най-лошият от вашите, Ранси, за да ти създава неприятности?

— Има една. Велкатал. Изтърси шест бебета и ги заряза. Четири бяха мъртви преди да са пораснали, а другите две свършиха в мините и умряха в тях. Но ако я чуете, била най-добрата майка на света.

— Чудесно. Направи от нея своя Ребъл.

— Тя ще е първата, която ще се разбунтува под командата ми — изсумтя Ранси.

— Не и след като я уведомя, че каквато и да е съдбата ти, тя ще я сподели.

— Значи така правите отдельонни командири. И затова Ребъл ви пази жив.

— Да, така правим отдельонни командири — съгласи се Варет. — Но колкото до Ребъл, той започна да ме пази жив още в ямата. В смисъл, не знам причините му, но няма сключена сделка, която да е променила нещо. Поне такава, за която да ми е казвал.

— Вие никога не сте убивали жена, нали?

— Не съм. Но на света има всякакви видове страхливци, Ранси.

Тя отново изсумтя — единственият ѝ отговор.

Бягството от бъдещето изглеждаше най-безчестният акт и въпреки това Фарор Хенд чувстваше, че ѝ става навик. Двама мъже я терзаеха, а този, който я преследваше, беше за нея погрешният мъж. Нощем, докато лежеше, без да може да заспи, а стените на палатката натежаваха от леда, оставен от дъха ѝ, можеше, като затвори очи, да види фигура, висока и призрачна, която излизаше от някаква безкрайна, безжизнена равнина. Вървеше към нея, гонеше я и въпреки цялата чудовищност на образа тя знаеше, че в нея няма нищо зло. Беше просто съдбата ѝ, обвързана в обещание, неизбежна.

Но в сънищата си, когато най-после сънят дойдеше, тя виждаше Спинок Дурав, братовчед, твърде близък, за да е благоприлично. Виждаше го в младостта му, почти като нейната. Виждаше усмивката му и се наслаждаваше на остроумието в закачливите му думи. Предлагаше ѝ образ, възможност, която изгаряше с подигравка — от жестокия, саркастичния вид. Макар да беше близо до нея, тя не можеше да се пресегне и да го докосне. Макар и да копнееше да го има, той беше мъж, брониран срещу всякакво обаяние. Тогава се събуждаше, с натежала и присвита от безнадеждността на страстта ѝ душа. Той в края на краищата я беше отблъснал заради любовта си към Финара Стоун и горчивата ирония на това разкритие все още беше като пепел в устата ѝ.

Щом в зори хоризонтът на изток изсветлееше, тя излизаше от палатката си и тръгваше към усилващата се светлина, изпъната в червената си резка, към огньовете на раждащия се нов ден. След всяка нощ — свят на пепелища и отчаяние — тръгваше към светлината.

Една армия на лагер е рутинно същество, механично и упорито в глупавото си, затъпяващо ежедневие. Не предлага нищо ново, никаква промяна в своето мудно, навъсено настроение.

Щом подминеше постовете и излезеше срещу заснежената равнина, спираше, загърната в тежкото си наметало, и търсеше с очи фигура, излизаща от грейналия огън на утрото. „Нов ден, нов живот. Онези, които си играят на войници, се размърдват зад мен, а пред мен, там някъде, се появява един мъж.

Механични неща ще се счупят. Пръст и ръжда разяждат зъбчатите колела, воденичните камъни са изтъркани, храпове и скоби са отслабени от напрягане до скъсване. Но някои, колкото и грижливо да са сглобени събраните части, са предопределени изобщо да не работят. И дори тогава погледни на изток, към тази пуста равнина. Там върви той, счупен зъбец, търсещ нещо ново. Съпруг. Жена.

Бягам, но всъщност нямам накъде да побягна. Бъдещето ме гони, преследва ме.“

Днес командир Галар Барас я беше повикал на щабното заседание. Тя не виждаше никаква причина за това. Тя беше Страж, не офицер на Хуст. Още повече че трябваше да тръгне със своята част — обратно при командир Калат Хустаин и при Спинок Дурав.

Щеше ли и Кагамандра да е там? Изгърбен над някоя маса, жилестата му ръка извита около халбата, загърнат в дим от огнището, сива фигура с премрежени очи? Или той всъщност беше някъде между тук и укреплението на Стражите? И ако беше така, по кой път щеше да тръгне тя след завръщането си? „Посрещам ли го? Или оставям дирите, пътувам нощем и се крия добре през деня?

Какъв срам, какви детински мисли!“

Обърна се и тръгна обратно към лагера на Хуст. Не беше армията, която бе очаквала. Машината все още трещеше, като огромните мехове в ковачницата на Хенаралд, железни лостове, колела и зъбци, но вече беше по-скоро жалка купчина желязо.

Ужасът от отравянето на Хун Раал бе заседнал в ума на Фарор Хенд като някаква огромна крепост, изолирана и издигаща се от остров, обкръжен от неприветливо море. Всяко течение я отблъскваше назад и тя с неохота се бореше с тази вълна. Амбицията беше едно. Желанието за възмездие побираше в сърцевината си праведна кауза. Достатъчна за гражданска война? Без никакви легиони, които да застанат срещу Урусандер, тази гражданска война все едно, че беше приключила.

Вместо това легионът Хуст търсеше прераждане. Докато навлизаше в лагера, където мъже и жени седяха около сутрешните огньове, не можеше да долови нищо от увереността, присъща на едно военно формирование. Вместо това атмосферата кипеше от негодувание, непокорство, боязън и страх.

Тези нови войници се избиваха помежду си. Тези от тях, които не дезертираха. Говореха за свобода все едно това означаваше необуздана анархия. За Фарор беше чудо, че този лагер все още не е изригнал и не се е разпилял. Не разбираше какво ги държи заедно. „Или може би предпочитам да не разбирам. Как става така, че извън всичкото негодувание и страх може да се чуе тих шепот, глас, изпълнен с обещания и в същото време режещ с настойчивата си нужда?

Оръжията на Хуст никога не млъкват. Вързани и плътно увити, те все още пеят. Смътно като дъха на този мразовит вятър.

Затворниците се страхуват, но също така желаят. И малцина, обзалагам се, разбират, че това желание идва не от тях, а от охраняваните оръжия, от купчините мечове и вързопите метални ризници. От наколенниците и налакътниците, от шлемовете и железните им мрежи. Гласове, шепнещи безкрай.“

Бореше се срещу тази ужасна музика. Мястото ѝ не беше тук.

Двама войници на Хуст стояха от двете страни на входа на командната палатка. Мърморене и нещо като тих смях идваше от тях, въпреки че стояха мълчаливо, с безстрастни лица, и Фарор едва надви трепета си, докато минаваше между тях.

Вътре интендантът Селтин Ригандас се беше изгърбил над печката в центъра на помещението и я захранваше с буци суха тор. Капитан Кастеган — последният от оцелелите офицери с такъв ранг освен самия Галар Барас — стоеше до една преносима маса. Беше пред пенсиониране, мъж, чийто слаб мехур беше спасил живота му в нощта на посещението на Хун Раал, тъй като не пиеше алкохол. Ясно беше, от изгърбената му фигура и унило изражение, че ругае наум предпазливостта си, макар Фарор да подозираше, че най-дълбоката омраза на Кастеган е насочена към всички в Карканас, които не бяха разрешили Легионът да последва войниците си в смъртта.

Галар Барас седеше на един пътен сандък, извърнал лице от всички останали, и нищо в поведението му не подканяше към разговор. Очите му сякаш бяха състарени над годините му през последните няколко седмици.

Малко по-късно офицерите, назначени измежду затворниците, започнаха да пристигат. Първият, Кърл, беше някогашен ковач в рудник, нашарен от половин живот изгаряния от въглени и пръски разтопен метал. Беше плешив, кожата му черна като на Галар, с меки черти на лицето, което изглеждаше някак разтопено. Унили празни очи, светли като калай, се хлъзнаха по другите в палатката и се поколебаха само за миг, когато се спряха върху Фарор Хенд.

Въпреки краткостта на мига Фарор усети, че изстива. Кърл беше убил партньора си в ковачницата в селцето, където бе живял и работил. След това беше натрошил костите му, като беше бухал тялото почти цяла нощ, докато останките можели лесно да се поберат в тухления корем на ковашката пещ. Въпреки всичкото си пресмятане как да премахне доказателството за престъплението си Кърл не беше помислил за черните стълбове дим, измъкнали се през комина и утаили се тежки и миризливи над селото — воня на изгорели дрехи, коса, кости и плът.

Никой не знаеше какво е подтикнало Кърл да убие партньора си, а той не беше словоохотлив по темата.

След него дойде единствената жена, повишена до този момент, от ямата Сивата шиста на северозапад. Арал беше мършава, черната ѝ коса прошарена със сиво, с остро бледо лице и очи, които изглеждаха способни да поберат в себе си злобата и жлъчта на цял свят. В една хубава вечер тя беше нахранила дванайсет отбрани гости на съпруга си за вечеря. Това, че всичките гости били роднини на съпруга ѝ, правеше деянието още по-сладко, ако я питаха, и щяла с радост да включи всички тях като десерт. Когато Фарор беше чула историята, от Ребъл, една нощ над буре ейл, разказът му я беше извлякъл от ужаса в смешното. Но когато се запозна с Арал, всичкото весело изчезна в бездънната тъмнина на погледа ѝ.

— Съпругът е този, за когото трябва да помислиш, Страж — беше добавил Ребъл по-късно. — Искам да кажа, само като погледнеш тези очи… не, не е нещо, за което да се ожениш, не там, в тях. Не е нещо, което да обикнеш или да цениш, или — боговете да не дават — да обожаваш. Тази жена… едва не се напикавам всеки път, когато случайно се спогледаме. Тъй че човек не може да не се удиви на мъжа, който я е взел за жена. Но едно нещо е сигурно. Тя ще е чудесен командир, тъй като никой, мъж или жена, ако има очи да види, никога не би тръгнал срещу нея.

— Това е съмнително оправдание — беше казал Варет. — Не е само до даването на заповеди, Ребъл. Да си офицер е много повече от това. Въпросът е кого ще следваш.

— Е, лейтенант, ако знаете нещо за това, то ще е от задната му страна.

— Съвсем вярно, Ребъл, но това не прави виждането ми по-малко ясно.

От тези нови офицери, избрани от затворниците, само Ребъл и Варет бяха привлекли интереса на Фарор Хенд. Ребъл беше жертва на собствения си нрав, което съвсем не беше рядкост. Нищо у него не я озадачаваше. Колкото до Варет… е, можеше да изглежда чудовищен след години боравене с кирка, но у този мъж имаше нещо нежно. Нежно и, трябваше да признае, слабо. Напълно възможно беше страхът му да го прави толкова умен. Нямаше да се довери на Варет във всякаква обстановка, заплашваща с насилие, но не предвиждаше изобщо да се озове в такава ситуация. Поради това го приемаше такъв, какъвто е, и може би заради това го разбираше, също като Ребъл.

Неохотата ѝ да се включи във войската я беше вкарала сред Стражите. Не виждаше нищо привлекателно или славно в битките и нямаше никакво желание да ги търси.

Арал дойде с Денар и Калакан, двама крадци, които бяха нахлули в едно имение в Карканас и се бяха натъкнали на, както се кълняха, баща, изнасилващ всичките си четири деца, докато жената лежала мъртва на пода в средата на стаята. Според разказа им, за който настояваха, че е истина, въпросният мъж бил достатъчно знатен, за да пробута „невинността“ си на съдията и да обвини тях за убийството и изнасилванията. Тъй като и четирите деца били в твърде дълбок шок, за да могат да реагират на когото и каквото и да било, се стигнало до думата на благородника срещу двама прости крадци.

Денар и Калакан били пратени в различни рудници и се бяха събрали отново тук в легиона Хуст. Повишенията им бяха спечелени заради остротата на умовете им и прецизната им духовитост и остроумие. Популярността им правеше обвиненията срещу тях да изглеждат неоснователни, а и както се оказа, освен в краденето двамата били партньори и в любовта.

Малко по-късно пристигна Варет с една млада жена, която изобщо не изглеждаше доволна да е в компанията му, както и във всякаква компания, впрочем. Тя веднага се отдели и застана с гръб към платнището, скръстила ръце и с очи вперени в калния под.

„Имаш съчувствието ми. Това е торба, пълна с ножове, и ето ни нас всички, бръкнали в нея.“

Видя как Галар Барас погледна намръщено новодошлата, а после извърна поглед, за да огледа другите за миг, преди да кимне и да се изправи.

— Днес — заяви той — започваме раздаването на оръжия и броня.

Кастеган като че ли се задави, но интендантът бе този, който каза:

— Командире, не можете да направите това!

— Време е, Селтин.

— Мечовете са жадни за кръв — каза Кастеган. — Огорчени са, всички до един. Можеш да ги чуеш, Галар Барас. Измяната ги изгаря.

Галар отвърна с въздишка:

— Стига с тези глупости, Кастеган. Да, желязото има глас, но ти искаш да изкараш тези оръжия нещо повече от това, което са. Самият Хенаралд обясни как желязото Хуст реагира на промени в температурата и как всеки меч говори на най-близките до него, като камертон. Това, което чуваме, е натиск и напрежение. Тези оръжия, Кастеган, не са живи.

Кастеган се намръщи.

— Може и да не бяха, Галар, но вече са. И ти казвам това… — Почука ножницата на колана си: — Моят меч се вмъква в сънищата ми вече всяка нощ. Моли за кръв. Умолява ме да бъда ръката на отмъщението му. — Изпъна пръст срещу командира си. — Кажи ми, спи ли твоят меч нощем?

Галар издържа погледа на Кастеган дълго, после извърна очи.

— Варет, имаш ли да докладваш нещо?

— Не, сър. Просто поредното убийство. Поредният убиец на жени вече залита из вечната Бездна. Загадката как телата са преместени продължава да ни смущава. Не сме стигнали доникъде в разследването си.

— А коя е тази жена, която си довел?

— Ранси, сър. От ямата Бял зъбер. Има данни за офицер, сър.

Галар Барас изсумтя, после се обърна към жената.

— Ранси. Какво мислиш? Да раздам ли оръжията и бронята на Хуст на теб и приятелите ти новобранци?

Очите ѝ се присвиха.

— Това е разговор, който не можем да не подслушаме, сър. Онези… неща. Това, което предлагате… Не знам дали някой от нас иска да участва в този разговор.

— Не е разговор — каза Кастеган. — Спор е. Ще се впият в най-лошото у вас. Помисли за това, Галар Барас! Помисли за тези нещастни убийци, които искаш да въоръжиш! Ще е хаос. Кървав хаос.

Денар се покашля, хвърли поглед към Калакан и рече:

— Сър, вече е хаос, и се разраства. Години наред прекарахме в работа и се тътрехме изтощени към наровете си. Сега просто крачим насам-натам… поне тези, които са готови да ни слушат. Повечето от тях, сър, просто се излежават и се дърлят.

Калакан добави:

— Може би имаме нужда от нещо повече от оръжия. Трябва да правим нещо. Все едно какво.

Галар Барас кимна.

— Добре, тогава помислете за следното. Урусандер, изглежда, няма намерение да прави нещата по традиционния начин. Няма да чака пролетта. Вероятно ще започне похода си към Карканас преди края на месеца.

Фарор Хенд се зачуди на това, после каза:

— Простете, командире. Но това би било глупаво от негова страна. Стражите…

Кастеган я прекъсна с груб смях.

— Значи не си чула. Калат Хустаин даде командването на Илгаст Ренд и той отведе Стражите при Нерет Сор. Имаше битка с легиона на Урусандер. Ренд е мъртъв, Стражите са разбити.

Тя го зяпна, неспособна да проумее новината. Галар Барас се приближи и сложи ръка на рамото ѝ.

— Проклет да е Кастеган с неговата безчувственост, Фарор. Щях да ти го кажа, след като свърши това заседание. Съжалявам. Вестта току-що пристигна, по куриер от Карканас.

— Това е сезон с гадни завършеци. — Кастеган вече крачеше нервно. — Няма време за сантименталности. Говоря твърдо и жестоко не от злоба, а за да набия в главите на всички тук, че любезностите са глезотия, която повече не можем да си позволим. Галар — прати обратно онзи ездач до Карканас със съобщение за Силхас Руин. Усилията тук са се провалили. Няма никакъв легион Хуст. Мъртъв е. Няма го. Призови го да преговаря за мир.

Фарор се отдръпна от ръката на Галар, докато не усети студената мокра стена на палатката на гърба си. „Илгаст Ренд… не! Приятелите ми…“

— Командире, каква е съдбата на Калат Хустаин? Той тръгна към Витр с рота… — „Спинок! Все още си жив! О, наистина ли съм толкова слаба?“ — Капитан Финара Стоун беше пратена при шейките. Тя… тя научила ли е за това?

„Какво, какво да правя сега?“

Едно походно столче се опря до левия ѝ крак и тя наведе неразбиращо поглед към него, а гласът на Варет каза:

— Седни, Фарор.

Тя седна. Беше изтръпнала цялата.

— … мисия вече е неотложна — говореше Галар Барас. — Той иска да сме готови за поход до две седмици. Проблемът е опростен. Вече нямаме избор.

— Не е вярно! — изръмжа Кастеган. — Не можем да се надяваме да командваме тези диваци! Единственият избор, който ни е останал, е да се предадем!

— Варет.

— Командире?

— Събери сержантите и ефрейторите, избрани сред затворниците. Добави още, та командният състав да е пълен. Искам списъка днес преди обед. Доведи ги на тренировъчния терен. Ще го направим на два етапа. Те първи ще бъдат въоръжени и снаряжени.

— Отдавна беше време — каза Кърл, беше стиснал юмруци. — Искам да усетя онова желязо. Да го вкуся. Да чуя песента му.

— Варет, заведи хората си при фургоните. А, между другото, старият ти меч те очаква.

При тези думи Варет трепна.

— Сър, моля ви, не онзи.

— Обвързан си с него — отвърна Галар Барас. — Докато те вземе смъртта. Знаеш го.

— Тогава, сър, най-смирено моля да остана невъоръжен.

— Отказано. Селтин, иди с Варет и се погрижи за правилното разпределяне на лейтенантите. След това остани на поста си и удвои охраната на фургоните. Ще видим какво става, когато сержантите и ефрейторите се върнат при отделенията си — този следобед и тази нощ. После, ако всичко тръгне добре, утре ще снаряжим редниците.

След като интендантът изведе бившите затворници от палатката, Галар се обърна към Кастеган.

— Излез. Ще говоря насаме с Фарор Хенд.

— Помисли добре — изръмжа Кастеган. — За честта на легиона Хуст.

— Погрижи се за собствената си част, Кастеган! — отсече Галар, без да откъсва очи от Фарор.

— Когато това е единственото, което ми е останало да защитя, Галар Барас, нямам нужда от съвети от теб — изръмжа Кастеган.

— За чест ли се бориш сега? Струва ми се, че „вина“ е по-подходяща дума за това, което гложди душата ти. Преглътни я цялата, Кастеган, и помисли хубавичко за тежестта ѝ.

— Командир Торас Редоун не се подчини на старшинството ми тук…

— Не се подчини ли? Не. Тя го оспори. Може да ме надвишаваш на години, но не и години в служба на Хуст. Ще те освободя да се върнеш в първоначалния си легион, ако помолиш. Сигурен съм, че ще имаш много разузнавателни сведения, които да продадеш на Урусандер.

Кастеган се напрегна.

— Правиш опасно предложение, Галар Барас.

— Защо? Това не е буря, срещу която трябва да застанеш. Остави я да те бута насам-натам и после да те прати на бегом към дома.

Кастеган напусна палатката настръхнал, без да каже нищо повече.

След дълго мълчание Галар Барас се обърна към Фарор Хенд.

— Това, което направи лорд Илгаст Ренд, беше непростимо.

— Не е нужно да се моли за опрощение повече, сър, след като вече е мъртъв.

— Фарор, лорд Силхас Руин ми даде командването на всички сили, освен Домашните мечове на благородните домове. Очаквам обаче това да е временно. Когато лорд Аномандър се върне, Силхас ще заеме мястото ми.

Тя примига.

— Торас Редоун ще се върне да командва Хуст, сър.

— Не мисля.

— Съпругът ѝ ще се погрижи за това.

Галар Барас я изгледа, после сви рамене.

— Може би. Но не можем да разчитаме на това. Стражите вече не съществуват. Включвам те в моя команден състав и те повишавам в ранг капитан. Ще командваш рота, Фарор Хенд.

— Сър, не мога. Калат Хустаин все още е мой командир.

— Той изгуби командването. Фарор, имам вест. Има оцелели от битката. Не много, но доста. Видели са ги на южния път. Идват тук, капитане.

„О, богове на Бездната!“

— Сър, пратете ездач до манастира Йедан. Капитан Финара Стоун е там. Тя ще бъде офицерът със звание, не аз.

— Дотогава ще трябва да бъдеш ти, Фарор Хенд.

— Сър, не искам меч Хуст.

Галар отиде до печката, срита резето и решетъчната вратичка се отвори. Той се наведе и хвърли вътре буца тор.

— Беше време — заговори, — когато легион Хуст беше име, изговаряно с гордост. Въпреки всичките приказки за прокълнати оръжия и така нататък се сразихме с форулканите. Спасихме не само Карканас, а целия Куралд Галайн.

— Аз не съм войник, Галар Барас.

Раменете му се разтресоха в безмълвен смях.

— О, не съм ли го чувал вече достатъчно често?

— Как можете да се надявате да възкресите легиона Хуст? — попита тя. — За да стане онова, което беше някога? Къде, сър, ще намерите блясък в тези мъже и жени?

Той се изправи, но не я погледна.

— Мога поне да опитам.

— Нищо потъпкано и унизено у тези селяци — отбеляза Празек.

— И нищо селяшко също тъй, братко — отвърна Датенар.

Пред тях на черния път стояха двайсетина, че и повече души. Бяха бързали от запад, увити и загърнати в одеяла и кожи. Като видяха двамата приближаващи се конници, се бяха струпали накуп и преграждаха пътя.

Датенар се покашля и каза:

— Поради липса на крал просто очакват твоята първа, и, да се надяваме, най-възпламеняваща реч, Празек.

— Имам реч, която да възпламени, и още как.

— Чувства да кипнат, мисли да се завихрят, но спести последния си огън, Празек, за последния завой.

— Огън, който да придаде плам на шамара ми?

— Един шамар ще стигне ли? Не виждам игото на черна робия пред мен, а плячка, събрана в тъмното и припряно. Виждам как са въоръжени — с криваци, копия и косери.

— Горски разбойници навярно. Но тогаз, ами, усърдието им със споменатите косери няма равно в аналите на пътниците, още повече че не виждам никакви храсталаци.

— Усърдието си има лошата страна — съгласи се Датенар.

Трима свръхмускулести мъже бяха излезли от тълпата. Двама държаха копия, направени от ножове, вързани на прътове, а онзи в центъра носеше два косера, единият от които като че ли беше зацапан със замръзнала кръв. И се усмихваше.

— Добра среща, господа! — подвикна онзи с косерите.

Двамата ездачи дръпнаха юздите на десетина крачки от тримата.

— Добра среща, наистина — каза Празек, — тъй като след добре преценено разсъждение заключавам, че сте новобранци от легиона Хуст, но изглежда, пътувате без офицер и може би сте се оказали изгубени толкова далече от лагера. Късмет имате, че ви намираме тука.

— За този ден — добави Датенар — ще видите снизходителната ни страна и вместо да заплитате многото крака на тълпата си в нещо толкова очевидно предизвикателно като подобаващ бърз марш, можете да изприпкате до лагера като стадо овце.

— Овце ли, Датенар? — попита Празек. — Определено, предвид войнствеността, строена пред нас, трябва да сметнем това определение за неточно. По-добре да ги наречем кози.

— Чуйте ги тези говна! — каза единият от мъжете и другите се изсмяха. — На вас и потта ви мирише на парфюм, нали?

— Козешки хумор — обясни Празек на Датенар. — Вечно белят кората на зле избрани дървета. Потта, драги ми господине, е присъща за неумитите тълпи, на които им липсва цивилната хигиена на добре скрита паника. Ако търсите парфюм, ами, опрете нос в собствения си задник и вдишайте дълбоко.

— Празек! — възкликна Датенар. — Що за невъзпитано поведение пред тъпи селяци?

— Исках само да обрисувам очакваната поза на въпросния господин.

— Затваряйте си устите — сопна се мъжът с двата косера, вече не се усмихваше. — Ще вземем конете ви. А, и оръжията ви и бронята. И ако се почувстваме… каква беше думата? Снизходителни?… Може да ви оставим да задържите копринените си гащи, за да не изчезне напълно онова, което се е спаружило в тях.

— Красиво казано, Датенар, нали?

— За разлика от грозотата на мислите му, бих казал.

— Я да минем без снизходителност, Датенар. Легионът Хуст, разбира се, може да ни прости сблъсъка с дисциплината, както май ще се наложи тук.

Някой от тълпата викна:

— Остави ги, Бискин. Много яко са бронирани, мамка му!

— Виж, това са разумни думи — каза Датенар.

— Нима? — попита Празек. — Откъде си сигурен?

Отговор не беше възможен, тъй като тримата мъже връхлетяха срещу тях, последваха ги още десетина.

Оръжията изскочиха от ножниците. Конете се понесоха напред, жадни за сблъсък.

Тропот на копита, блясък на остриета, цвилене, кръв, писъци и крясъци.

След няколко мига двамата Домашни мечове излязоха на чисто, спряха и се обърнаха. Зад тях десетина дезертьори все още стояха на крака. Други шестима се гърчеха на земята, а останалите тела бяха съвсем неподвижни. Имаше кръв на пътя, светло алена кръв върху тънката пелена сняг.

Датенар изтръска меча си от кръвта.

— Разумните думи, Празек, рядко се разбират.

Конете им тъпчеха на място и пръхтяха, жадни за нова атака, но двамата бързо ги укротиха.

Празек изгледа дезертьорите.

— Вече са достатъчно малко, за да ги видим да маршируват в правилен ритъм, мисля.

— Куцият ритъм, да.

— Куцият, тътрещият се, залитащият и замаяният.

— Описваш походката на победените и сплашените, разбитите и насинените.

— Описвам само каквото виждам пред мен, Датенар. Е, кой от нас сега ще ги подбере и ще ги постави на място?

— Не беше ли твоята насърчителна реч?

— Нима? Не беше ли твоята?

— Да питаме ли Бискин?

Празек въздъхна.

— Уви, Бискин се опита да глътне лявото предно копито на коня ми. Каквото остана от мозъка му, носи отпечатъка от подкова. Определено нямаше късмет този човечец.

— Прав си. А виждаме ли другите двама от тримата? Помня, че главата на единия реши да изостави тялото му и мечът ми ѝ помогна.

— Много мило от твоя страна.

— На главата помогнах, да. Колкото до тялото…

— Е, жалко за тялото. Моят пък си загуби шапката.

— Но той не носеше шапка.

— Да е носил.

Датенар въздъхна.

— Когато водачите водят грешно, ами, най-добре е други да им заемат мястото. Ти и аз може би? Виж, съвземат се — които могат — и ни гледат с покорния поглед на… ами на покорните.

— А, виждам, да. Не са кози в края на краищата.

— Не са. Овце са.

— Да ги подкараме ли като кучета, братко?

— Защо не? Видяха как хапем.

— Достатъчно, за да послушат лая ни?

— Тъй мисля.

— И аз.

Двамата офицери смушиха конете си към дезертьорите. Над главите им враните вече се бяха събрали, кръжаха и грачеха нетърпеливо.

Втора книга

В един мимолетен дъх

9.

Под пода на личната стая на баща им имаше хипокауст, през който минаваха оловни тръби, горещата вода в тях затопляше помещението горе. Беше достатъчно високо, за да пропълзиш и коленичиш, стига човек да избегне внимателно парещите тръби.

Енви и Спайт седяха с кръстосани крака една срещу друга. Бяха вмирисани и мършави, дрехите и кожата им бяха зацапани със сажди, масло и прах. Напоследък храната им се свеждаше до плъхове, мишки и паяци и рядко по някой гълъб, задържал се твърде дълго на перваз на ръка разстояние. Двете момичета бяха станали опитни в лова, откакто беше дошъл новият кухненски персонал, а с него — цяла орда други непознати. Набезите в килера вече не бяха възможни, а нощем по коридорите вече крачеха пазачи.

Вкусът на нищета може да е по-сладък в компания, но двете дъщери на лорд Драконъс се гледаха една друга по-скоро със злост, отколкото дружелюбно. Въпреки това обстоятелствата бяха каквито бяха и двете разбираха необходимостта от съюза си. Засега.

Шепнеха въпреки гъргоренето на тръбите.

— Пак — изсъска Спайт, белите ѝ очи лъснаха.

Енви кимна. Тежки стъпки крачеха над тях, от една запечатана стая, забранена за всички освен за самия Драконъс. Всеки път, когато Спайт и Енви влезеха в този душен проход, за да потърсят топлина, докато зимата хапеше все по-дълбоко в камъните на имението, чуваха същите тези приглушени стъпки — стъпки като на затворник в тясна килия, в спирала навътре до центъра на стаята, за да започне отново по обратния път.

Баща им все още беше в Карканас. Ако се беше върнал, свободата щеше да е стигнала до мръсен и най-окончателен край и за двете. След убийство кръвната вярност е нишка, която може да се скъса.

— Липсва ми Малис — каза Спайт и едва не проплака.

Енви изсумтя.

— Да, скъпа, трябваше да си я задържим при нас, гниещата плът, окапващата коса и онези ужасни мъртви очи, които изобщо не мигаха. Още по-лошо, тя вонеше. Така става, когато ѝ счупиш врата и тя въпреки това се върне.

— Беше злополука. Татко би го разбрал. Той ще го разбере, Енви. Силата, каза ни той, си има граници и те трябва да се изпитат.

— Също така ни каза, че вероятно сме луди — отвърна Енви. — Проклятието на майка ни.

— Неговото, искаш да кажеш, в това, че си пада по луди жени.

Енви легна по гръб и се изпъна върху топлите плочки. Призляваше ѝ да гледа грозното лице на сестра си.

— Тяхна е вината, на двамата. За нас. Не ние сме искали да сме такива, нали? Изобщо не ни дадоха шанс да бъдем невинни. Ние бяхме… занемарени. Озлочестени от безразличие. Гледането как слугините се самозадоволяват нощем изврати умовете ни. Слугините са виновни.

Спайт легна до сестра си. Зяпнаха нагоре към грубата долна страна на подовите плочки и черното дърво, което ги държеше на място.

— Той няма да ни убие заради Малис. Ще ни убие заради другите. Заради Атран и Хилит, и Хидаст, и Рилт Мръсната, и другите слугини.

Енви въздъхна.

— Това беше най-хубавата нощ, нали? Може би трябва да го направим пак.

— Те знаят, че сме тук.

— Не, не знаят. Само подозират.

— Знаят го, Енви.

— Може би, след като съсипа мозъка на онова куче, дето го доведоха да ни надуши. Ви цяла нощ, докато не им се наложи да му прережат гърлото. Не могат да ни намерят и никой не ни е видял. Само предполагат. Това, че побърка кучето, ги направи подозрителни.

Спайт се засмя, но тихо, смехът прозвуча като сухо кънтене.

— Магията… тя е навсякъде. Усещаш го, нали? Всичките онези необуздани енергии, всичко на ръка разстояние. Знаеш ли? — Обърна се към Енви. — Сигурно бихме могли да го направим пак, както каза. Само че не с ножове този път, а с магия. Просто ги избиваме всичките, с огън и киселина, с топене на кокали и гниене на лица, и кръв, черна като мастило. Да, тъкмо навреме за връщането на татко ни — няма ли да е изненадан?

Гласът ѝ беше станал малко прекалено висок и стъпките над тях внезапно спряха.

Двете момичета се спогледаха с ужас.

Нещо ставаше там горе, нещо демонско. Страж навярно, сътворен и въплътен от Драконъс.

След малко стъпките се чуха пак.

Енви се пресегна и заби нокти в лявата буза на Спайт, толкова силно, че в очите на сестра ѝ избиха сълзи. После изсъска:

— Никога не го прави!

Спайт я изгледа кръвнишки, заби нокти в ръката ѝ и Енви най-после я пусна.

— Искам вино — каза след малко Енви. — Искам да се напия, както прави новият хирург. Какво им е на хирурзите, между другото? Зяпа стените по цял ден. И ръцете му треперят — и всичко останало. Явно да се занимаваш с болни хора е лошо за здравето. — Превъртя се на корем и задраска шарки с нокът в грубия камък. — Ще се напия и ще говоря завалено. Ще залитам и ще пишкам на пода. После ще се превърна в демон на огъня и всеки, който се доближи до мен, ще изгори на пепел, дори ти. А ако побегнеш, ще те догоня. Ще те накарам да коленичиш и да молиш за милост.

Спайт почеса ухапаното от бълха под туниката си.

— Аз ще съм демон на леда. Твоите огньове ще угаснат, ще те направя негодна. После ще те замразя и ще отчупвам парчета от теб, когато се отегча. И няма да убия всички тук. Ще ги направя мои роби и ще ги карам да си правят разни неща един на друг, неща, каквито никога не биха направили, но няма да имат избор.

Шарката, която Енви беше издраскала в камъка, излъчваше смътно кехлибарено сияние. Тя прокара с нокът черта през нея и светлината примигна и угасна.

— Оо, харесва ми това. Това с робите имам предвид. Искам слугините — ти можеш да имаш останалите, но аз искам новите слугини. Те изобщо не вярват на историите. Смеят се и писукат, и се опитват да се сплашат една друга. Всички са тлъсти и меки. След като приключа с тях, никога повече няма да се смеят.

Смътно син ореол обкръжи Спайт.

— Можеш да ги имаш. Аз искам останалите. Сетил и Вент, и Айвис, и Ялад. И особено Сандалат — о, нея я искам повече от всички други. Точно така го правим, Енви. С магия. Лед и огън.

Енви пропълзя до сестра си.

— Ами да го обмислим, тогава.

Над тях стъпките спряха пак. Миг след това горещият въздух, изпълващ пространството за пълзене, сякаш потръпна, понеже между плочките нахлу жесток студ, по-свиреп и от дъха на зимата. Въздухът направо изгаряше каквото докоснеше.

Енви проплака и задращи към шахтата в стената, Спайт запълзя след нея.

Не знаеха какво се крие в тайната стая на баща им. Но знаеха достатъчно, за да ги уплаши.

Оръжейник Айвис излезе през портата и придърпа по-плътно наметалото около себе си, щом северният вятър сряза през сечището. Ако свърнеше наляво, щеше да стигне до мъртвата зона, където беше невъзможно да не види следите от битката, разиграла се там едва преди един сезон. В предишните си посещения, докато обикаляше разровената земя, пълна с потъмнели от ръжда върхове на копия, зацапани прътове нацепено дърво, гниещи дрипи и кожени ремъци, сбръчкани като изгорели пръсти, все още можеше да чуе ехото от нея. Смътни викове, увиснали в мъртвия въздух, трясък на оръжия, кънтящи конски копита и крясъците на зверове и тайсти.

Само глупак не можеше да почувства нищо в такова място, колкото и стара да беше битката. Глупак, чийто дух е притъпен или просто мъртъв. Жестокостта беше като петно върху света и се просмукваше дълбоко в земята. Зацапваше въздуха и правеше всеки дъх безжизнен и застоял. Вкопчваше се във времето, заплетена в дрипите и парцалчетата, останали по дирята ѝ. „Времето…“ Айвис вярваше, че може почти да види онази призрачна, изтерзана фигура, господар на мрачното движение напред. Крачките гълтаха земята и все пак Господарят на времето никога не си отиваше. Навярно и той бе превърнат в затворник, окован от стъписване. Над едно бойно поле никоя пътека не извежда навън. Нито една, която смъртен може да види поне.

Сега то беше зад него, онова трагично сражение, и все пак той крачеше през горчивия му облак. „В крачка с объркания Господар на времето. Само мъртвите се връщат като призраци. Понякога живите правят призраци от самите себе си и ги оставят в места, където са били. Ще завия ли тогава наляво тук, по тази диря, за да срещна собствения си поглед, само с един разтег разровена земя между нас?“

Беше го правил достатъчно често. Но днес не, реши той. Вместо това пое право напред, към опърпаната покрайнина на леса от другата страна на черния път.

„В света на прободените богини. Наострените колове.“ Гората сега беше място, вдъхващо страх… кога загубата бе връхлетяла Айвис и расата му? Първото село? Първият град? Онази първа ивица осакатена, разчистена земя? Трябваше да е имало някакъв миг, пресечна точка, когато тайстите се бяха променили, когато бяха оставили зад гърба си усещането си, че са плячка, и вместо това бяха станали ловците. Горите бяха убежища за дивеча. Предлагаха укритие, скрити пътеки и тайни пътища за бягство. Дървета, по които да се изкатериш, клони, на които да се задържиш. Примамваха с непрестанното си движение или дълбоки сенки. За миг можеха да объркат взора. „В дълбокия лес бяга дивечът и в дълбокия лес го преследваме, и със знанието на нашия взор го правим плитък.“ Дори в младостта си поетът Галан го беше видял достатъчно ясно. Беше отраснал във век на трофеи, на рогати черепи, зъбати челюсти и пъстри щавени кожи, надсмиващи се на претенцията за невидимост.

„И двамата видяхме горите опразнени, станали плитки с нашето знание. И все пак, въпреки всичко това, избиването не можа да надвие упорития ни страх.“

Бореше се с мраза и крачеше през леса, ботушите му стъпваха безшумно по дебелата пелена мокри листа.

Друго бойно поле бе това, с белези от избиване навсякъде.

Копнееше за връщането на лорд Драконъс. Или дори за една простичка вест — писмо, изпратено от Цитаделата. Беше съставил донесение за битката с Пограничните мечове и го беше изпратил до Карканас. Не бе получил никакъв отговор. Докладвал беше в подробности убийствата в къщата. Дори това бе посрещнато с мълчание.

„Милорд, какво бихте искали да направя? Две дъщери са ви останали, ръцете им са червени. Намерихме овъглените останки на третата — Малис според нас — в една печка. Енви и Спайт, милорд, се крият в костите на къщата. Но това е крехко убежище. С една ваша дума стените може да се съборят. С една дума, лорд Драконъс, можем да оковем тези ужасни същества.“

Но това водеше Айвис в свят, който не беше негов, и до отговорности, които предпочиташе да не поеме. Беше ли това страхливост? Нямаше ли я необходимостта от правосъдие по случая с убитите мъже и жени? „Но, милорд, те са ваши дъщери. Ваши подопечни. Вие трябва да се справите с тях, не аз, не и един оръжейник, който според всякакъв свестен закон би се погрижил двете да бъдат одрани живи.

Върнете се при нас, умолявам ви, и накажете това престъпление. Тяхната кръв ги защитава от мен. Но не от вас.

И по-важното: ами ако се опитат да ударят отново? Имаме си нашата заложница, за която да мислим, за святата неприкосновеност на живота ѝ… Бездната да ме вземе, за светостта на това, което е останало от нейната невинност!

Аз ще я защитя, милорд, дори срещу вашите дъщери.“

Беше сред черни смърчове, минаваше между стволове, от които бе капала смола, вече вкоравена в мъниста с цвета на обсидиан, сякаш дървесата бяха кървили черно стъкло. Казваха, че в далечния север такива дървета можели да се взривяват в разгара на зимата. Когато въздухът стане толкова студен, че дробовете болят с всеки поет дъх. Нямаше да го изненада: от тези дървета ставаше мръсен огън, а навикът им да израстват от хлътнала и прогнила земя им придаваше усещането за нещо мъртво.

Но поне се извисяваха прави и като че ли преживяваха буйна младост преди внезапната си смърт, когато целият живот ги напускаше сякаш за миг. Тогава, прави или не, ставаха като скелети, дом за паяци и почти нищо друго.

Спря, доловил смътна миризма в студения вятър. Пушек. „Плитко и плитко. Дори и ти, пушеко, петниш сега паметта ми. Светлината на огъня е това, което е крехко, не топлината му. Махни едното и пак ще трепнеш от другото. Ще приема блясъка за обещание и ще го оставя на мира. Отрицатели, ако наистина сте се върнали в тази гора, изиграйте ритуалите си насаме и знайте добре колко ме отвращавате. Вонята стига.“

Обърна се и тръгна обратно към цитаделата. Която и посока да избереше, не беше ден за скитане.

Зимата определено бе охладила гнева на Куралд Галайн. Гражданската война спеше неспокойно като гладна мечка в пещерата си, но той все пак с облекчение бе готов да го нарече сън. Мечове попиваха масло в ножниците си, докато други оръжия се трупаха, за да покрият онова, което обещаваше обратът на сезона.

Тогава щеше да изведе Домашните мечове. Да ги поведе към новата топлина и удължаващите се дни. Дори в отсъствието на господаря щеше да се сражава за Великите домове. Щом звярът се отърсеше събуден и се изтътреше навън в светлия пролетен въздух, той щеше да развърти войниците на Драконъс като остър нокът в обхвата на Първия син. „Ще леем кръв не по-зле от всеки друг и ще превърнем легиона на Урусандер в поле от месо. Лорд Аномандър, поставете ни където поискате, но дано да е в ядрото на битката. Имам заблуди, на които да отвърна в името на Пограничните мечове.“

Здравите сиви стени на цитаделата се изпънаха пред него зад изкопа край пътя. Той още носеше със себе си онази вейка пушек. „Не, Айвис, кажи го ясно. Стой където си, Драконъс. Остави на мен да ни скътам в армията на Аномандър. С този единствен акт твоите врагове ще са изкоренени. Ако вместо това поемеш авангарда… ах, прости ми, виждам ви застанали сами в онзи безмилостен ден. Зад гърбовете ни не войнство на благородни съюзници, а оголени зъби и флагрантно възмущение.

Стой, милорд, и направи от своите Домашни мечове дар за Сина на Тъмата. В името на жената, която обичаш, направи от нас дар.“

Щом пресече черния път, звук зад него го накара да се обърне. Видя три фигури пред дърветата. Бяха облечени в кожи, двама бяха с рунтави глави на ектрали. За миг, обзет от тръпката на страха, Айвис ги взе за демонски — някаква смесица от тайст и звяр, — но разбира се, миг след това осъзна, че рогатите ектрали са само украса.

„Отрицатели. Изтезатели на богини. В нощта преди призоваването вие седяхте заедно, острехте колове в края на поляната. Изобретихте ритуал и го изпълнихте със сила, а след това направихте нещо ужасно.“

Оголил зъби, Айвис извади меча си.

Тримата отстъпиха назад, в сенките.

Айвис видя, че са невъоръжени. Все пак сумракът на леса зад тях можеше да крие колкото си иска воини. „Няма да направя и стъпка към вас. Ако ще говорите с мен, излезте напред.“ Но тази дързост бе само в ума му, думите останаха неизречени. Истината беше, че страх бе стегнал гърлото му. Мисълта за магия го беше обезкуражила.

След малко един от шаманите пристъпи напред. Щом се приближи, той видя, че е жена, лицето ѝ бе ритуално нарязано, белезите — раздрани бразди, минаваха по двете ѝ страни. За разлика от двамата, които носеха шапки с глави на ектрали, качулката, която покриваше главата ѝ, беше от кожа, козината беше черна, сребриста отгоре. Висеше надолу и покриваше раменете ѝ, и беше стегната отпред с дървен щифт. Светлите ѝ студени очи се впиха в лицето му, а след това в меча, който държеше.

Айвис се поколеба, след това бавно върна оръжието в ножницата.

Жената се приближи.

— Какво искаш? — попита той. — Аз я видях. Богинята на поляната. Каквото и да кажеш, няма да измие кръвта от ръцете ви.

Тя прие суровите му думи безизразно, а когато проговори, тонът ѝ беше спокоен.

— Дойдохме да ти кажем, войнико на Цитаделата, какво роди тази война.

Айвис се намръщи.

— Не искате да се преклоните пред Майка Тъма…

— Тя изобщо не ни помоли.

— А ако беше?

Жената сви рамене.

— Когато животните си отидат. Когато ловът свърши и начините на живот се променят. Когато човек трябва да гледа питомни животни и да сее зърно. Когато всички стари прояви на храброст и мъжество свършат, ловците ще се нахвърлят един върху друг. Честта се превръща в оръжие, но не гони дивия звяр. Наместо него гони твоя съсед. — Посочи цитаделата зад него. — Раждането на стени.

Айвис поклати глава.

— Имаше война, с форулканите. Принудени бяхме да създадем армия. Когато войната свърши, вещице, едва тогава армията се обърна срещу нас. Честта бе добре обслужена в момента, но мирисът ѝ бързо се отвя и вкусът ѝ вече е горчив.

— Какво привлече форулканите в нашите земи? За тях старите порядки също са мъртви.

— Това ли е всичко, което искаше да ми кажеш? Защо си правиш труда? Можем да спорим за каузи до сетния залез, нищо не ни помага.

— Шейките ще напуснат своите крепости — каза жената. — Ще дойдат при нас, в горите. Ще се опитате да ни намерите, но няма да бъдем намерени. Не и от вас, не от Бащата Светлина. Ние вече не сме във вашата война.

— Смятате да узурпирате трона на негово високопреосвещенство Скеленал?

Вещицата помълча дълго, а след това каза:

— Богинята, която видяхте, избра начина, по който се прояви. Когато я намерихме… ние побягнахме. Ако други са я нападнали, били са същества на леса. Духове на гората. Духове на стари кости и жадна за кръв пръст и корени. За нас… ние нямахме нужда да чуем думите ѝ. Знаехме добре какво ще ни каже. — Вещицата вдигна високо двете си ръце изпод кожите, които носеше, и Айвис се ужаси, като видя коловете, забити и в двете. — Нашата съдба е да убием старите порядки. Твърде много радост намираме в убиването, в доказателството за уменията ни с копие и стрела. Копнежът даде сила на призоваването ни. Сега трябва да изстрадаме доказателството за съжалението ни.

— Тогава… върнете я.

— Видима или невидима, плът или призрак, тя все пак страда. Ти и аз, ние сме убили старите порядки и единственото, до което ще стигнем, е наша направа. — Помълча, после кривна глава. — Винаги можеш да обвиниш съседа си.

Поклони му се и се обърна.

Айвис гледаше след нея, докато тя се връщаше при другите. След малко тримата шамани изчезнаха в леса.

„Обвини съседите. Да, ще го направим. Когато можем, макар и само за да направи живота по-лесен.“

Намръщи се още повече, когато погледна стената пред себе си. Отрицателите щяха да направят каквото трябваше да направят. Ако наистина изберяха да изчезнат, отхвърляйки мъстта, на която имаха пълното право, е, съжаленията умеят да се плодят и роякът потомство може да удави една душа за миг.

Щом мина през портата, стъпките му се забавиха.

„Ах, милорд. Вашите дъщери? Е, добре, имаше пожар в къщата… видяхме само издайнически блясъци светлина, и твърде късно, за да усетим убийствения ѝ зной.

Напролет, милорд, виждам небе, станало сиво от дим.“

Сандалат Друкорлат седеше до огъня в общата стая, настрана от другите. Новият хирург, Прок, пееше балада, доста завалено, и в светлите му очи имаше алкохолна лъскавина, през която мигаше съжалително към света. Каквато и скръб да имаше в песента, тя губеше истините си в пиянски сълзливото самосъжаление в гласа му.

Близо до хирурга, в пози на разсеяно внимание или откровена липса на интерес, бяха насядали другите новодошли в домакинството, както и оръжейникът Сетил и старшият на конюшните Вент Дирел. Новият архивар, жена, казваше се Сорка, криеше лицето си зад чашката на лула. Лицето ѝ, странно гладко и без бръчки, беше в същия цвят като дима, който издухваше във въздуха на превъртащи се валма. Косата ѝ беше срязана късо и уронваше женствеността ѝ, но чертите ѝ бяха меки и излъчваха особена, някак сърдечна благонамереност. При все това жената рядко проговаряше, а когато го правеше, беше с тихо мърморене, все едно целият разговор е всъщност личен, на нея със самата себе си. Сандалат все още не я беше видяла да се усмихне.

Близо до новия архивар седеше жената, която бе заместила Хилит като старша на домашните слуги — Бидишан. Беше жилава, нервна, излъчваше нетърпение, сякаш я очакваше някаква жизненоважна задача, за която ѝ е нужна цялата ѝ енергия, но, както беше разбрала Сандалат, такава задача не съществуваше, макар всеки ден и вечер да биваха запълвани от същата неудържима припряност. Може би сънят бе това, към което бързаше Бидишан, все едно забвението бе единственият остров, който да поеме изтощената ѝ същност, изхвърлена безчувствена на брега в края на деня, и в света на сънищата жената развихряше всичко, което бе в душата ѝ.

Сандалат се замисли над това и я жегна съчувствие към Бидишан. В ума, в края на краищата, съществува свят на необуздани драми, където любови се разбулват и стават толкова ярки, толкова пламенни, че парят очите и всеки жест може да накара земята да стене, и всеки поглед може да пробуди неугасими пламъци на страст.

В онзи свят Бидишан беше красива, млада, изпълнена с живот. А другите, които се натъкваха на нея, ами че те я виждаха истински и при такива срещи ѝ вричаха сърцата си, прекланяха се пред нея и я обожаваха.

Сандалат познаваше собствения си такъв свят, също загърнат в сън. И често се оказваше, че копнее за прегръдката му, защото в това студено зимно място с неговите каменни стени и тайни проходи за криене миговете ѝ на будност бяха изпълнени с тревога, страх и копнеж. В мислите си и в тялото си живееше с неспокойни огньове, които мъждукаха неспирно. Когато можеше, избягваше от всички тях, свита под кожите в леглото си, и щом я обземеше сънят, се шмугваше отново в живота, който бе съществувал преди дома Дракони, преди убийствените изчадия на Драконъс и кръвта, оплискала под и стени, преди телата, изнасяни в унилата светлина на двора, и малките бели кости в пещта за хляб. Преди ужасната битка, водена извън стените на цитаделата.

Таен любовник, удоволствието от допира му, тежестта му върху нея във високите треви далече извън погледа на майка ѝ. Син, свободен да изиграе игрите си на война сред догорелите въглени на старите конюшни. Децата бяха видимите викове на живота, гукане на радостно къпане във възможност и обещание.

„Отнеха ми го, взеха го от очите ми. Там, където той живееше някога, в моя живот, няма нищо. Празнота, празно от живот и любов. Празно, боя се, от надежда.“

Не е ли детето дар за майката? Децата са там, където нещата могат да започнат отново, да бъдат направени различно, където раните могат да се избегнат, заобиколят. Където мечти могат да заживеят отново, предадени в стискането на ръката ѝ на неговата. Младостта отпраща ехо към света, ехо, което може да връхлети една майка и да я отнесе назад в собственото ѝ минало, и вихрещата се тъга на такива моменти, толкова горчиво-сладка, може да се превърне в някакъв вид сила, покровителственост, яростна и неумираща. Все едно че като защитава детето, майката също така защитава онова, което е останало от някогашното дете в нея.

Мостове като тези не трябва никога да се разрушават.

И все пак, когато Сандалат помислеше за своята майка, не чувстваше нищо. „Никакъв мост там. Тя разпродаде камъните, един по един, докато всички накацахме на един-единствен блок, разклатен основен камък, чиято височина според нея беше по-жизненоважна от всичко друго, дори от обичта.

Нерис Друкорлат, татко ли беше този, който ти открадна всичко? Неговата война? Неговото нараняване? Неговата смърт? Но Орфантал не беше твоето дете, с което да започнеш отново, да поправиш всичко.

Беше мой.“

Песента на Прок се запъна и после спря, щом хирургът забрави думите. Откъм кухненската врата Ялад — сега сержантът на портата — стана да донесе дърва за огъня. Приближи се и тя отвърна на уморената му усмивка.

Сега във всяко общо помещение имаше Домашни мечове, както и на вратите на личните. Беше нелепо в някои отношения. Момичетата се криеха в скривалищата си. Самият Айвис беше казал, че могат да ги измъкнат по всяко време. Но този момент трябваше да изчака до връщането на лорд Драконъс. „А междувременно живеем в ужас от две окаяни деца.“

След като разбърка огъня, Ялад седна до Сандалат, отпусна се и изпружи крака.

— Приятна е тази топлина, нали?

Прок се сети за друга балада, започна песента високо и гръмко, като се поклащаше в стола си под някакъв нечут музикален акомпанимент, ръката му, държаща халбата, се вдигаше и спускаше, за да наложи ритъма.

Ялад потръпна и въздъхна.

— Чудили ли сте се някога, милейди, защо толкова много от песните ни не правят почти нищо друго, освен да стенат за изгубени или непритежавани никога неща?

„Не, не бих казала.“

— Нашият добър хирург, сър, е достатъчно разумен да не избере от по-буйните, за да не пристигне командирът отново в най-неподходящия момент и да видим как лицето му се изчервява от стъписване.

— Беше хаплив заради вас, милейди. Със сигурност разбирате това.

— Разбира се, и с тази готовност той ме очарова, портален сержант.

Ялад се усмихна.

— Това признание би го накарало съвсем да се изчерви. — Поклати бавно глава. — А Айвис, колкото е стар, никога не съм мислил, че ще го видя толкова несигурен. Заради вашия чар е, милейди, и той го прави отново млад… но е крайно притеснително за нас да служим под неговата команда.

— Не бих искала авторитетът му да бъде уронен — каза малко намръщено Сандалат. — Посъветвайте ме, ако обичате, как най-добре да притъпя чаровете, които може да притежавам.

— Не мога, милейди — отвърна Ялад, — след като никой мъж тук не би и помислил за попарване на такива естествени дарове.

Тя го изгледа изпод леко спуснатите си клепачи.

— Сър, учите добре езика на двора. Или в това има повече ухажване, отколкото е прилично?

— Не — отвърна той. — Добре знам положението си, милейди, а по-важното — вашето. Инак, мрачен сезон понасяме тук, тъй че си позволяваме такива удоволствия, каквито можем да намерим.

Тя продължи да го гледа съсредоточено.

— Завиждам ви на ума, портален сержант. Ако притежавам чарове, те за жалост са детински. Един заслонен живот свива света за онзи, който страда в него. Твърде често невинността ражда наивност, а когато бъде избутан от малкия свят в по-големия навън, съществото се оказва и незнаещо, и объркано.

— Вашата изповед ме смирява, милейди.

Тя махна с ръка.

— Това не е важно. Стоях на върха на кулата и видях смъртта на твърде много мъже и жени. Никога не бях мислила, че войната толкова ще се доближи, вече не нещо далечно, отвъд някоя граница. Сега тя крачи по позната земя и прави тази земя отчуждена. — Сепна се, щом една цепеница в огнището падна и хвърли рой искри. — Не помага много, когато стените дишат и аз примигвам, боя се.

— В безопасност сте, милейди — увери я Ялад. — При липса на други възможности ще ги уморим от глад.

По-нататъшният разговор бе прекъснат от идването на хирурга Прок, чиято песен бе свършила. Той придърпа тромаво един стол и се смъкна на него с тежка въздишка.

— Можеш да обелиш кората на едно дърво и да сметнеш, че нищо не е — рече той и кимна на себе си. — Но обели кожата на един човек и, ах, цели светове са натъпкани вътре. Тръпнем и сме уязвими. — Усмихна се на Ялад. — Водя своята война със съсипана плът, портален сержант. За да я поправя. Но ти, с меча, който носиш на кръста си, караш и дърветата да кървят.

Ялад се намръщи.

— Казват, че жреците са открили магия, която лекува, Прок. Наричат я Денъл. Може би това, което те измъчва, е предстоящото ти отпадане.

Червендалестото лице на Прок се разшири в усмивка.

— Никакъв риск от това за войника обаче. Отпадане. — Проточи думата, опита вкуса ѝ и сякаш откри, че е неприятен. След малко се отпусна отново и вдигна халбата си. — Пропит съм от тази магия, Ялад. Чудиш се с кого се пазариш, с такава внезапна сила в ръцете ти. Представи си, ако благоволиш, бъдеще, в което лечението е възможно за всичко, за всяка болест, за всяка рана. Стига малко живот да се е задържал в плътта, ами, можем да спасим глупака. Въпросът тогава е: трябва ли?

Сандалат погледна Ялад, после каза:

— Но защо не бихте, хирург? Според мен в такова едно бъдеще бихте намерили отговор на желанието ви — да поправяте нещата, да заздравите счупеното, да изцерите болния или ранения.

Той кривна халбата към нея.

— За претъпканото бъдеще тогава.

Тя го изчака да отпие и каза:

— Дори магията не може да пропъди смъртта.

— Съвсем вярно — съгласи се той. — Ние просто удължаваме мига на идването ѝ. Денъл се превръща в измама, милейди, която радва на мига, но отчайва в далечината. Тя е повече от един проточен живот и също така е агонията на провала, защото се проваляме и трябва да се провалим. Войната на Ялад има своите победи и своите загуби. Тя настъпва напред и завладява земя. Може дори да свърши, за известно време. Но лечителят познава само отстъплението и всяка направена стъпка е горчива, теренът е просмукан с кръв.

— Тогава магията е благодат — отвърна тя. — Всъщност божествен дар.

Той я погледна и тя видя в зачервените му очи внезапна, сурова болка.

— Тогава защо, милейди, вкусът ѝ е толкова кисел?

— Това ще да е от виното, Прок — каза Ялад с усмивка.

Малко по-късно командир Айвис влезе и смъкна тежкото си наметало. Спря за миг, за да огледа събралите се, а след това, с най-бегъл поглед към Сандалат, тръгна към кухнята.

Айвис рядко присъстваше на вечеря. Навикът му да обикаля терена извън цитаделата често отнемаше половината нощ. Веднъж, в стаята си, докато се приготвяше за спане, Сандалат се беше спряла до прозореца и когато погледна долу, видя командира застанал при гробовете на онези от домакинския персонал, които бяха убити от дъщерите на Драконъс. Не можеше да е сигурна, но ѝ се стори, че гробът, срещу който стоеше, е на стария хирург, Атран. Докато тя беше жива, той разсеяно се правеше, че не забелязва страстта ѝ, сякаш доставянето на удоволствие беше идея, на която не можеше да се посвети, предвид задълженията му. Сандалат подозираше, че сега съжалява за сдържаността си.

— Чудя се — разсъди Прок, след като Айвис излезе, — нужно ли е око на лечител, за да види какво мъчи един мъж или жена, когато лицето е превърнало прикриването в професия.

— Задръж тези мисли за себе си — сопна се Ялад.

— Простете ми, портален сержант. Вие сте изключително прав. Но разберете: не описвам никакъв благослов спрямо мен. Този дар уязвява получателя му, който би предпочел да го върне, вместо да приеме бремето. Но тогава, в чии ръце?

— Денъл наистина ли е безбожна магия? — попита Сандалат.

Прок като че ли потръпна от въпроса ѝ.

— Представете си го: силата на живота и смъртта в ръцете ми идва като нещо безбожно. Колко нетърпеливи сме да преобръщаме чудесата и да ги правим нещо толкова просто, колкото, мм, връзването на каишките на мокасините ви. И все пак, с всяко чудо, което прегазим, светът става просто малко по-… блед.

— Защо не по-ярък, хирург? — предложи Сандалат. — За какво са боговете, ако бъдещето ни донесе всички тези сили?

Той примига към нея.

— Смятате, че боговете не предлагат нищо повече от заблудата за спазаряване, милейди? С всеки един миг ние говорим със света и по свой начин той ни отвръща… стига да изберем да го чуем. Но хайде, отрежете му езика. Изтръгнете участието му в този диалог. Всъщност направите ли това, да продължите да говорите ще се чувствате крайно глупаво, нали? Молитвата без отговор е мрачно ехо. — Наведе се напред и внимателно постави халбата на каменния перваз, който обкръжаваше огнището. — Или по-лошо, отвръщащият шепот ще идва изпълнен с пълно безсмислие. Моето убеждение, милейди, е, че култовете и религиите често намират формата си поради необходимостта да се запълни мълчанието на един свят, станал безбожен, а е станал безбожен точно защото сме спрели да слушаме. На мястото на честната смиреност, прочее, са наложени правила и забрани, инквизиции и насилственото усмиряване на множество заклети или въобразени врагове. Прави това, а не онова. Защо? Защото богът каза така, затова. Но богът ли наистина говори, или просто някакво изкривено ехо от смъртни недостатъци и уязвимости, всяка от които добавя към списъка от святи изявления?

— Опасни думи тази вечер — каза Ялад. — По-добре иди в стаята си, Прок, и спи.

— Още преди вечерната камбана да е прозвучала ли, портален сержант? Да гладувам ли искаш?

— Майка Тъма не е…

— Аа, Майка Тъма, да, която се крие невидима и няма нищо да каже, тъй че жриците разтварят широко краката си, търсейки плътски екстаз или най-малкото — засищане. — Прок махна с ръка, за да прекъсне отговора на Ялад. — Да, да, разбирам, и в своето отсъствие и в своето мълчание тя всъщност ни уведомява за нещо дълбоко. Но наистина, Ялад, колцина са способни да оценят такова ниво на изтънченост? Култът, който прави своите владетели прости, ще процъфти. Сведен до една или две фрази, това би трябвало да е достатъчно. Ще е интересно да се види какво ще направят от вярата си поклонниците на Баща Светлина — но каквото и да е, колкото и да е проста или сложна вярата им, можеш да си сигурен, че Майка Тъма ще отговори смътно.

Сандалат рисковано погледна към кухненската врата и видя там Айвис. Нямаше съмнение, че е чул думите на хирурга, но от изражението му не можеше да се отгатне нищо. След миг камбаната прозвуча.

Прок въздъхна и се надигна с усилие.

— Стол, който да ме поеме, маса, на която да опра лакти — какво повече му трябва на човек? Хайде, Ялад, ела с мен да прогоним псетата на глада за още една нощ, нали?

Порталният сержант стана и се обърна към Сандалат.

— Милейди?

Тя се опря на предложената ѝ ръка, но само докато се изправи. Обърна се, срещна погледа на Айвис и се усмихна.

Той ѝ се поклони леко.

Заедно с архивар Сорка, матрона Бидишан и Сетил и Вент тръгнаха към трапезарията. За тази вечер поне Айвис щеше да е с тях.

Дългият лов на Вренек за войниците, които бяха наранили Джиния, не беше започнал добре. Зимата беше свят, измършавял от гладуване. Но, както вече изглеждаше, дори свършеците не свършват напълно.

Топлината на дланта, отпуснала се на челото му, сякаш се рееше някъде много далече от мястото, в което се бе озовал Вренек. А там, където се бе озовал, не беше сам. До него седеше някаква фигура, не достатъчно близо, за да се пресегне и да го докосне — което означаваше, че ръката на челото на Вренек не е на този непознат. Но фигурата говореше, често на език, който той не можеше да разбере, и понякога гласът беше на жена, докато в други моменти беше на мъж. Когато непознатият заговореше на езика на самия Вренек, думите бяха объркващи, сякаш Вренек не беше нищо повече от свидетел, сякаш думите изобщо не бяха предназначени за него.

Но ръката на челото му беше различна, защото се усещаше истинска. Все пак беше далече. Това, което лежеше помежду им, беше тъмно, но тъмнината кипеше, като пълна със сажди вода, а водата беше леденостудена. Той нямаше никакво желание да тръгне през нея и така да се доближи до топлината, макар да разбираше, че такива чувства изглеждат някак неправилни.

— Освен това — промърмори непознатият до него с мъжки глас — самата страст е жесток родител, когато детето не познава никаква сила.

Имаше някаква утеха тук, все едно, във възрастните думи на непознатия, дори и да не бяха предназначени за него.

— Мъжете — каза непознатият — страдат от много неща. Някои огласяват, твърде често, и правят от тях погребална песен, която изцежда интереса от всеки, който би могъл да чуе. Но други страдания са кротки, сдържани здраво с ръка, лепната на устата. Тази ръка може да усмири или задуши, или и двете; и няма никакво доказателство, че мъжът е търсил едното или другото. Но идеята за избор не е важна. Тези видове страдания умират с неохота и ако желанието е убиец, силата е издайникът.

Вренек кимна, помислил, че разбира. Да направиш тайното страдание толкова силно беше част от това да си мъж, каза си.

Сякаш чул мислите му, непознатият каза:

— Скрито дълбоко вътре, то дебелее от залъците сладко, убийствено въображение, които мъжът му предлага, и това е рабошът на касапина, рабош, изпъстрен със страхове и ужаси.

Вренек усещаше ръката на челото си суха, не лепкава от кръв. Въпреки утехата на този непознат спътник може би си струваше пътуването назад, до там, където живееше бледата светлина на зимата. Беше толкова премръзнал в онези нощи в леса, който отдаваше толкова малко. Светът, вече знаеше той, не обещаваше нищо.

Приятелят му заговори отново, този път с женски глас.

— И да беше светът родител — на всички, които живеят в него, — любовта умря много отдавна, след толкова много векове на взаимна жестокост. Горящи лесове. Умиращи дървета. Дете, заклещено в пламъците. Разтърсването на земя и падането на скали, или срутващи се къщи, убиващи всички вътре. Красиво бебе, умиращо без никаква причина. Не, ние имаме много причини да мразим света и светът има много причини да мрази нас. И ето, това продължава и продължава, а ние продължаваме да сме жестоки едни към други… И се преструваме, че печелим. Докато отново загубим. Точно така нещата се въздигат и пропадат и така неща, някога силни, може да свършат изгорели или в руини, с плевели, израснали от напукания плочник. Точно така горди стари жени свършват издъхвайки в пръстта или просто пламнали като сламени кукли. Неща се въздигат и падат както правят гърдите, когато дишаш. И, скъпо дете, ти все още дишаш. Да смятаме ли това за победа?

„Имаше надгробни камъни и крипти. Вървях над могили. Беше студено, всичко беше студено. Камъните, небето. Намерих яма и потънах в нея. Като мъртъв. Докато студът си отиде.

Точно така е, както казва приятелят ми. Мъжете се гърчат от онова, от което страдат вътре. Джиния, ще ги намеря и ще ги убия. Няма да могат да се скрият, защото онова, което сториха, ще е точно там, на лицата им.“

— Животът на едно дете намира сила — каза приятелят му, вече отново мъж, — в своя потенциал. Този потенциал е упорит. Той не разбира от поражение… докато не разбере, и като разбере, детето повяхва и умира. Ти, Вренек, не разбираш понятието за поражение. Точно това ни привлича към теб. Ти имаш волята на нежните стръкове, които изникват от пукнатини в камъка или между камъните на калдъръма. Победата е далече, но неизбежна. По този начин детето е най-близо до природата, докато възрастният отдавна е избягал от цената на амбицията и трябва да живее, ден след ден, с цената на цял език, изграден около понятия за поражение.

„Кои сте вие?“ — попита Вренек.

— Ние сме умиращи богове.

„Защо умирате?“

— За да отворим път на децата си.

„Но те имат нужда от вас!“

— Те не мислят така. Уроците, Вренек, не се печелят лесно. Виждаме бъдеще, пълно с кръв. Но ти, дете, ти ни привлече. Дори толкова близо до смъртта, ти блестиш ярко. Сега ще те оставим. Не моли за благослова ни. Превърнал се е в проклятие. Природата е едно вечно дете. Така ние, вечните деца на света, вече разбираме понятието за поражение. Време е, уви, да си отидем.

Някои спомени се върнаха — а приятелят му изчезна.

Беше ги усетил как вдигнаха тялото му от гроба. Беше лек в ръцете им, почти се носеше във въздуха и дрипите, в които бе облечен, бяха сковани от мраз. Като че ли ги чу да говорят и два гласа имаше досега. Само двата, а след това — миризмата на пушек и може би горещина, а сега беше увит в кожи. Под гърба му имаше дебела щавена кожа, а под нея имаше горещи камъни, извадени от огъня. И все пак все още ръката на челото му бе най-топлото нещо, което усещаше — и въпреки това си оставаше невъзможно далече.

„Умиращи богове, липсвате ми.“

Светът извън фермата и градчето Ейбара Делак беше по-голям, отколкото си бе представял. Просто продължаваше и продължаваше, като някой, който повтаря думите на сътворението отново и отново. „Дървета, хълмове, скали, дере, дървета, дървета, пътека и черен път, широк друм и овраг, хълмове, дървета, поток, дървета. Небе и небе и небе и небе…“ И колкото по-надалеч се простираше, толкова по-студен ставаше, сякаш думите бяха загубили любовта към самите себе си, сякаш творецът на света току-що се беше отегчил от цялото това нещо, от неговото „отново и отново“. „Дървета и небе и дървета и поляна и гробове и яма и тук долу, да, точно тук долу, е това, което ти трябва. Виж колко е малко? Идеално.“

— Някои изобщо не се събуждат — каза глас и този глас вече беше истински.

— Ще се събуди — отвърна другият, по-близо, на онзи, чиято длан беше на челото на Вренек. — Винаги подценяваш силата на тайстите.

— Може и да си прав.

— И е млад, но не прекалено млад. Кораво момче, бих казал. Виждаш ли белезите от изгорено и следите от камшик? А този, бих се обзаложил, е от промушване с меч. Би трябвало да е умрял. Трудно е да се твърди, че това дете не разбира нищо от оцеляване.

— Какво ще правиш с него.

— Драконова цитадела е най-близо до нас.

— Аа, разбирам. Но лорд Драконъс не пребивава там, нали?

— Вероятно не, както казваш, азатанай.

— Майка Тъма още го държи здраво.

— Може би.

— Какво друго?

Последва мълчание, след това дойде отговорът:

— Държи се настрана от нещата. Предпочита да остава в тъмното, невиждащ и невидим. С преднамереното си отсъствие в делата желае да бъде забравен. — Гласът въздъхна и след това продължи: — Безнадеждно, да. Събитията скоро ще го извлекат навън.

— Както ще извлекат теб. До Карканас.

— Е, ще ме придружиш ли?

— До Цитаделата? Не мисля. Стени и камък над мен ме карат да се чувствам неудобно. Не, просто ще те изчакам, наблизо.

Ръката се отдръпна и Вренек усети жегване от внезапното ѝ отсъствие. Но чу тихия смях, а след това:

— Висшият зидар се бои от стени и каменен покрив!

Изтекоха няколко мига, а след това по-старият мъж каза:

— Всеки монумент, който вдигам от земята, е затвор, Първи сине. В правенето му той е ограничен. Във формата си измества празнотата. В самонадеяността си се стреми да се опълчи на времето.

— Добре поддържан, такъв монумент може да устои векове, Каладън.

— Докато смисълът му увяхва. Поддържай камъка и бронза, да, и ги пази девствено чисти. Но, чудя се, кой се придържа към истината в това? Би било по-добре, мисля си понякога, просто да потопя творбите си в блата, да пребивават в тъмнина и кал.

— С други думи, различен вид монумент — каза по-близкият мъж и дланта му се отпусна отново на челото на Вренек. — Друго значение също.

— Намерението, Първи сине, не поражда ехо. Всички, които идват след това, да съзерцават изкуството ми, могат само да се чудят на ума ми, докато забелязват всеки белег на длетото и мислят за уверената ръка, която е боравила с него. Те, разбира се, ще правят пир от залците и ще твърдят, че изявленията им са сигурна истина.

Ръката отново се отдръпна и Вренек чу как мъжът до него се надигна и стана, а гласът му се понесе надолу все едно, че идваше от пещера или от каменната издатина на някоя кула или стръмнина.

— Тревогата ти не е нещо непознато, Каладън Бруд. Чувал съм поета Галан да ръмжи, когато е пиян. Все пак малко артистизъм има в живота ми. Умът ми работи простовато, смисълът на това, което говоря, е още по-прост.

Онзи, когото нарекоха Каладън Бруд и чийто глас беше странно натежал, издаде звук, който можеше да е смях.

— А играта ти с меча не познава ли изтънченост, Рейк? Машинациите на двора? Не успя да ме убедиш с твърденията си.

— Проблемът е съвсем прост — отвърна Рейк. — Урусандер и неговият легион ще напуснат Нерет Сор преди зимата да отпусне хватката си. Ще тръгнат заедно срещу Карканас с намерението да поставят Урусандер на трон, до Майка Тъма.

— И какво в този сценарий толкова те обижда, Първи сине? Кажи ми, ако обичаш, какво поставя простия войник толкова далече под онези с благородна кръв? Как измерваш стойността?

— Попитай простия войник, Каладън, и отговорът е съвсем директен. Пари и земя, пост и престиж. Свобода с глезотии, известна помпозност. Едни и същи неща проклинат у враговете си и търсят за себе си. Спорът, приятелю, се поддържа на ниско равнище и в тази скромност желязото вика като кръчмарски кавгаджия. Жалък език е този спор, с взаимната глупост, поставяща границите на размяната на думи.

— И все пак трябва да тръгнеш да го посрещнеш, с мечове и копия, които да говорят вместо теб.

Първият син — Вренек знаеше тази титла, понеже беше чувал лейди Нерис да я изрича доста често, с тон на страхопочитание — не отговори веднага, а когато отговори, гласът му беше студен.

— Претенциите на благородниците не са много по-добри, Каладън. Те гледат на високата си позиция като на достатъчно претъпкана. Имам по едно сърдито дете от двете ми страни и не ми харесва — това ли е единствената ми задача? Изключителната ми служба на Майка Тъма? Да стоя между две егоистични, досадни хлапета? Не. Ако трябва да тръгна срещу Урусандер, трябва ми по-основателна причина от това.

— А имаш ли такава?

— Обижда ме самонадеяността.

— Чия?

— Ами, на всички тях. Но най-вече на Урусандер — или може би е на Хун Раал, но имам съмнения относно важността на разликата.

— Знаеш ли, прочее, какво мисли Майка Тъма?

Смехът на Първия син беше горчив, а след това той каза:

— Тя има своя Консорт. Не е ли това достатъчно просто? Но след това една твоя родственичка, азатанай, хвърли горяща факла в купата сено. Андии и сега Лиосан — ние сме един разделен народ и няма как да не вярвам, че това е било намерението на азатанаите — да ни видят отслабени. И трябва да се зачудя, защо?

— Погледни Драконъс за отговор на това, Първи сине.

— Драконъс ли? Защо той?

— Той донесе Тъмата на тайстите.

— Терондай на пода на Цитаделата? Не. Т’рис вече беше нанесла щетата.

— Порталът, какъвто предполагам вече трябва да наричаме Куралд Галайн, е утвърждаване на контрол — отвърна Каладън, — над сила, която беше и остава всепроникваща, след като съществува в опозиция на Хаоса.

— На Хаоса ли? Не на Светлината?

— Светлината, ако помислиш, е освобождаване на Хаоса. В нейната чистота той намира ред, със същност и цвят. Точно така Хаосът търси, по свой начин, собственото си унищожение.

— Не те разбирам, Каладън. Говориш за тези първични сили все едно, че те притежават воля.

— Не, само тенденция. Назови която и да е сила и с достатъчно съзерцание ще откроиш, че тя не може да съществува сама. Други сили действат върху нея, поставят ѝ изисквания и дори променят чертите на собственото си естество. Това е диалог на Творението, но дори тогава онова, което може да изглежда само противопоставяне на две сили, разположени една срещу друга, всъщност представлява множество от взаимодействия, от гласове. Може би диалог е неправилна дума. Мисли повече за вълнение, за какофония. Всяка сила се стреми да наложи своя ритъм над цялото Творение и това, което се получава в резултат, би могло да изглежда безредно, но те уверявам, Първи сине, този хор прави музика. За онези, които са готови или способни да я чуят.

— Каладън, хайде да върнем тази дискусия към Драконъс и Т’рис.

— Дар на любовник… е, твърде много дарове и твърде щедър е обхватът им. В това благославяне на жената, която обича със силата на Първичния мрак, Драконъс наложи невъзможен дисбаланс над Творението. Светът, Първи сине — който и да е свят, — може да побере само своите необходими сили, и то — в деликатен баланс. Жената азатанай, която си нарекъл Т’рис, нямаше никакъв избор, въпреки че в дързостта на своя акт тя изобщо не прояви изтънчеността на расата ни. Възможно е Витр да я е увредил по някакъв начин.

— Ще я издиря, Каладън, за да науча повече за всичко това.

— Би могла да се върне — каза Каладън. — Но засега едва ли ще можеш да намериш дирята ѝ. Тя върви по невидими пътеки. Трябва да разбереш, Първи сине: ние, азатанаите, умеем да не бъдем намирани.

— Значи, казваш, вината е у Драконъс.

— Със слабостта в сърцето му; но редно ли е да обвиним такова нещо? В подготовката за една война състраданието е първата жертва, убита като дете на прага.

— Лорд Драконъс е мой приятел.

— Тогава го подкрепи.

— Но… като остава на нейна страна, той ме разочарова.

— Поставил си очакването си срещу състраданието, което твърдиш, че притежаваш, и сега детето кърви отново.

— Добре, ще се постарая да се въздържа от преценка за Драконъс.

— Тогава, боя се, ще се окажеш сам в предстоящата война.

— Мисълта — каза Първият син — за победа на знатните е толкова кисела на вкус, колкото мисълта за възвисяването на Урусандер. Решил съм да се погрижа и двете страни да бъдат унизени.

— Възвисяване е интересна дума в този контекст.

— Защо?

— Майка Тъма… Баща Светлина. Тези титли не са кухи и ако мислиш, че силите зад тях са само илюзии, значи си глупак.

Вренек чу изохкване и едва след миг осъзна, че е изохкал той. Беше се върнал на топло. Беше прекосил ледената река, без изобщо да го разбере. Отвори очи.

Над него стоеше висок воин и го гледаше със спокойни очи. Встрани от него, на един изгорял пън, седеше огромна фигура, заметната със сребриста кожа върху широките рамене. В широкото плоско лице имаше нещо зверско, което накара Вренек да потръпне.

— Мразът остава дълбоко в костите ти — каза Първият син на Вренек. — Но ти се върна при нас и това е добре.

Вренек погледна с гняв Каладън Бруд.

— Първи сине, защо не го убиеш?

— Защо да го направя, дори и да можех? — попита лорд Аномандър.

— Той те нарече глупак.

Първият син се усмихна.

— Той просто ми напомни за риска в невнимателните думи. Е, добре, намерихме те в един гроб, но ето те тук, възкръснал. Но тази зима е била тежка за теб… кога си ял за последен път?

Вренек не можеше да си спомни, затова не отговори.

— Ще сваря супа — каза Каладън Бруд и се пресегна за пътната си торба. — Ако ще правиш от това дете своята съвест, по-добре да познае блаженството на пълния стомах.

Първият син изсумтя.

— Моята съвест ли, Каладън? Той току-що ме подкани да ти отмъстя.

— След като яхна гърба на нашия разговор, да.

— Съмнявам се, че е разбрал много от него.

Азатанаят сви рамене, без да спира да вади разни неща от торбата си.

— Защо — настоя Аномандър — бих направил от това намерениче своя съвест?

— Може би само за да я пробудиш в себе си, Първи сине, предвид импулсивната му кръвожадност.

Лорд Аномандър погледна отново Вренек.

— Е, дете на Отрицател ли си?

Вренек поклати глава.

— Работех като коняр за дом Друкорлат. Но нея я убиха и всичко изгоря. Опитаха се да убият и мен и Джиния, но оживяхме, само дето тя е ранена отвътре. Помня имената им. Ще ги убия. Онези, които го направиха на Джиния. Имам копие…

— Да — каза Първият син намръщено. — Намерихме го. Прътът изглежда здрав, обичливо поддържан, бих казал. Но можеше да е с по-добре заострен връх. Знаеш имената им, казваш. Какво друго си спомняш за тези убийци?

— Войници от Легиона, сър. Бяха пияни, но получиха заповеди. Имаше сержант. Мислеха, че съм умрял, но не бях. Щяха да изгорят всички ни в къщата, но успях да се измъкна с Джиния.

— Значи лейди Нерис е мъртва?

Вренек кимна.

— Но Орфантал вече беше отпратен, както и Сандалат. Само ние тримата бяхме останали, но мен не ме пускаха в къщата, а плевникът изгоря и тя бездруго не ме искаше повече.

Лорд Аномандър продължаваше да го гледа съсредоточено.

— А Сандалат… ако помня добре, сега тя е заложница в Цитаделата на Драконъс.

Вренек не можеше да си спомни дали е така, но кимна и попита:

— И вие ме водите там, нали?

— Кротък слушател е този — каза Каладън, докато поставяше очукано котле върху жаравата.

— Добрите мъже са така — каза Вренек. — Само малките момчета са прекалено шумни и затова ги пердашат с камшик, както е редно.

Нито Първият син, нито азатанаят отвърнаха на това.

След малко Вренек се надигна и Каладън Бруд му подаде купа с гореща рядка супа. Вренек я задържа в двете си ръце и усети как топлината се просмука през пръстите му. Усещането беше болезнено, но все пак го прие с радост.

След това лорд Аномандър заговори:

— Може би ще се утешиш, като научиш, че Орфантал е в безопасност в Цитаделата.

Вренек го погледна за миг и се навъси над купата с димящата супа.

— Тя каза, че го позоря. Трябваше да престанем да сме приятели.

— Сандалат ли?

— Не. Лейди Нерис.

— Която ви пердашеше с тоягата.

— С Джиния трябваше да си знаем мястото.

— Би ли предпочел — каза лорд Аномандър — да не те заведа в замъка на Драконите? Помня Сандалат, когато беше в Цитаделата. Беше умна и изглеждаше достатъчно мила, но времето променя някои хора.

— Харесваше ѝ, че Орфантал има някой, с когото да си играе, но беше нередно. Лейди Нерис го обясни. — Вренек отпи от супата. Никога не беше опитвал нещо по-вкусно. — Не мога да остана дълго в крепостта на Драконите, дори и Сандалат да ме иска там. Трябва да убия едни лоши хора.

— Това доказва изключително жестока съвест — каза Каладън Бруд.

— Карай бавно с тази супа — каза лорд Аномандър. — Кажи ми името си.

— Вренек.

— Имаш ли братя или сестри?

— Не.

— Родителите ти?

— Само мама. Мъжът, който ме е направил, бил от войската. Също така правел конски подкови и други неща и умрял от конски ритник. Не го помня, но мама казва, че ще стана голям, като него. Виждала го в костите ми.

— Няма ли да се върнеш при нея?

— Не и преди да убия онези, които нараниха Джиния. Тогава ще се върна. Ще намеря Джиния в селото и ще се оженим. Тя казва, че не може да има деца, вече не, след онова, което ѝ направиха, но няма значение, а и това, че мама не я харесва заради това какво ѝ направиха, няма значение. Ще се оженя за Джиния и ще я защитавам вечно.

Лорд Аномандър вече не гледаше Вренек. Гледаше Каладън Бруд. След малко каза:

— И така, вече вдигам знамето си, азатанай, за едно заслужено бъдеще и пречистена съвест. Ако не в името на любовта, то коя друга кауза си заслужава?

— Драконъс би застанал с теб, Първи сине, под такова знаме. И следователно благородниците губят.

Лорд Аномандър се обърна и огледа голите дървеса и овъглените им стволове, които обкръжаваха поляната.

— Значи ли това, че сме подминали века на срама, Каладън? Никакво жило ли няма, ако се присмея на своите приятели благородници?

— Силата му е намаляла. Срамът, приятелю, вече е само един призрак, бродещ във всеки град, всяка паланка и село. Има по-малко плътност от дървесния дим и само жули гърлото с не повече от сърбеж.

— Ще го направя стихиен пожар.

— В такъв пожар, Първи сине, пази знамето си добре.

— Вренек — каза Аномандър.

— Милорд?

— Когато дойде твоето време… за отмъщение. Намери ме.

— Нямам нужда от помощ. Те забиха меч в мен и не умрях. Могат да опитат отново и пак няма да умра. Моето обещание ме пази жив. Когато ставаш мъж, се научаваш да правиш каквото казваш, че ще направиш. Точно това те прави мъж.

— Уви, на света има много по-малко мъже, отколкото би си помислил, Вренек.

— Но аз съм мъж.

— Вярвам ти — отвърна лорд Аномандър. — Но разбери предложението ми, преди да го отхвърлиш. Когато намериш онези насилници и убийци, те ще бъдат в кохорта, в легиона на Урусандер. Като нищо може да има хиляда войници между теб и тях. Аз ще прочистя пътя ти, Вренек.

Вренек зяпна Първия син.

— Но, милорд, аз ще го направя нощем, когато те спят.

Каладън Бруд се изсмя и се изплю в огъня.

— Умен мъж е този, който мисли как да изпълни обета си.

— Не искам да те излагам на риск, Вренек. Намери ме на всяка цена и можем да обсъдим нужната тактика.

— Вие нямате време за мен, милорд.

— Ти си гражданин на Куралд Галайн. Разбира се, че имам време за теб.

Вренек не разбра това. Не беше сигурен какво означава думата „гражданин“. Купата беше празна. Остави я на земята и придърпа кожите около себе си.

— Наближава заник-слънце — каза лорд Аномандър. — Спи, Вренек. Утре ще те заведем в цитаделата на Драконите.

— И аз отново ще видя обещанието си към Драконъс — каза Каладън Бруд.

— В смисъл?

— О, нищо важно, Първи сине.

Вренек се отпусна, стоплен отвътре и отвън, само с по някой спазъм в корема. Замисли се за Мрака и Светлината, и за Творението, и за Хаоса. Струваха му се големи неща, идеи, за които такива мъже като лорд Аномандър и Каладън Бруд щяха да говорят, когато мислеха, че никой друг не слуша. Опита се да си представи себе си, как говори за такива неща, когато щеше да е по-възрастен, когато животът, който ще е преживял, щеше да е оставен настрана и нов живот щеше да го е заменил. В онзи нов живот щеше да мисли за сериозни неща, но не, подозираше, неща като Тъмнина и Светлина и Творение, и Хаос, защото с онези неща изглеждаше твърде лесно да бъдат изтласкани, достатъчно далече, за да не нараняват. Не, сериозните неща, за които щеше да мисли, реши той, щом затвори очи, щяха да са онези, които бяха важни. Онези, които помагат да станеш по-добър мъж, мъж, който не се бои от чувства.

Спомни си своя плач за мама, след като избиването беше свършило и той все още беше жив, а Джиния наранена. Плачът като че ли бе дошъл от дете, от Вренек детето, но не беше. Беше родилният плач на мъж, на мъжа, в който Вренек се беше превърнал и който беше сега.

Представата го накара да потръпне, макар да не беше сигурен защо. Но не изглеждаше измислена. Усещаше я вярна, макар и да не знаеше защо е вярна. „Но едно вече знам. Преминах през цялото си детство без нито веднъж да позная поражение.

Преплувах през леден поток, без дори да го разбера, и сега отново съм в безопасност, временно. Тук, с лорд Аномандър, който е Първият син на Майка Тъма. И с азатаная, който дори да не го бива за нищо друго, може поне да свари чудесна супа.“

Затвори очи и след няколко мига спеше дълбоко.

В сънищата му умиращите богове го очакваха. Изглеждаха безчетни. Той стоеше сред тях объркан и удивен. Всички те, до един, бяха коленичили пред него.

Имаше един стар спомен, но от онези, които никога не си отиваха и винаги изглеждаха по-близо, отколкото човек би очаквал, предвид промеждутъка години, изтекли оттогава. Имало беше една колона, пълна със семейства, живата им стока и коли, отрупани с всичко, което щеше да им трябва, за да разорат земя и да построят домове. Айвис беше млад, просто едно от многото покрити с прах деца, с повече енергия, отколкото ум. Бяха отпътували на север, оттатък леса, и хоризонтът беше много далече. Айвис помнеше удивлението си от това, сякаш светът просто се беше разгърнал.

Бяха подминали старите каменни грамади и черните пътища, разровени от диви стада. Имало беше камъни и балвани в редици, не успоредно, както щеше да е покрай път, а сливащи се, често на южния склон на някое възвишение. От някои от каменните грамади бяха израсли мъртви дръвчета, много от тях нападали след отминалата зима, когато ветровете бяха свирепи. Тези млади дръвчета нямаха никакви корени. Бяха посечени в основата и забити в купчините камък. Загадката на това нещо беше за Айвис по-възбуждаща от истината, която можеше да открие с няколко въпроса към някой от възрастните — особено ловците. Вместо ограждения за животни, укрития и места за избиване той си беше избрал по-призрачни причини за всичките странни образувания, които бяха намерили из просторната равнина.

Богове се издигаха там, високо, и с разперените си ръце можеха да командват небето. Нощем блясъкът на очите им изгаряше през мрака със студена светлина. И като гледаха надолу, те отправяха ясното си послание: бяха много далече и от тази далечина се беше родило безразличие. Все пак някога, много отдавна, тези богове не бяха били далече. Всъщност бяха седели със своите смъртни деца и бяха споделяли същите огньове. Това е било във века преди боговете да напуснат света, беше си казал Айвис, преди смъртните да са били разбили сърцата им.

Редиците балвани, каменните грамади на билата, огромните колела — всички те бяха дошли след напускането на боговете. Отчаяните смъртни бяха гледали нагоре към небето, взирали се бяха в гаснещите огньове на всичко, което вече е било изгубено.

Вярата, че забравените, изоставените са потърсили нов език, изписан в камък по равнината, език, с който да зоват боговете, напълно устройваше ума на едно дете. И поне в началото на тези идеи не беше имало много разбиране за отчаянието зад такива усилия. Звездите бяха далече, но не толкова далече, че да изгубят от погледа си света долу.

Когато джеларканите нападнаха колоната, денят беше светъл и ясен. Невидими граници бяха преминати от заселниците, въпреки че, както Айвис разбра по-късно, тайстите едва ли бяха в неведение за своето нарушение. Понякога у хората има известна наглост. Наглост, съградена от множество пластове, което я прави странно неуязвима за по-слабите добродетели като честност и почитание. Тази наглост говори със заблуда, а не успее ли — с касапница.

Но наглостта има навика погрешно да разбира някои неща. Ако първите джеларкани бяха изглеждали объркани от понятия като собственост; ако не бяха разбирали съвсем какво целяха експедициите на тайстите, нито претенциите, които след това предявиха, то всичко това не беше синонимно на слабост. Сега Айвис вече разбираше, че джеларканите се бяха оказали доста вещи в схващането на хвърления срещу тях нов свят, с неговите укрепления и външни постове, с неговото изсичане на дървета и избиване на зверове.

Няколко вика от другата страна на колоната, а след това писъци, и Айвис, бягащ назад към фургона, където седяха майка му и баба му, много по-малките му братовчеди, присвити в закрилящата прегръдка на ръце, които до този момент така успешно бяха отблъсквали жестокостите на света… Айвис, объркан, изплашен, щом видя ужасяващото туловище, скочило сред семейството му, от което фургонът се разтърси, и още едно, чиито огромни челюсти се стегнаха около главата на вола в ярема му и смъкнаха ревящото животно на колене.

Кръвта, която плисна от близките на Айвис, беше като пелена, запокитена срещу вятъра. Огромният вълк — соултейкън — изби всички във фургона. После се срина на земята, ръмжащ и тръпнещ, убит от копието на ловец, когото Айвис не можа да види, и убежището, към което момчето беше тичало, се оказа само купчина разкъсани тела.

В ужаса си той се свря под фургона и се сви на топка. Кръвта на семейството му се лееше като дъжд през процепите на дъските.

Спомените му за останалото от онова нападение бяха размътени, твърде смътни, за да може да ги разчлени. Джеларканите се бяха оказали ловна глутница, превърнала се в бойна банда. Можеха лесно да избият всички в колоната. Вместо това бяха ударили само веднъж и се бяха оттеглили. Опитали се бяха да отправят послание, на най-прост и ясен език. Чак години по-късно, когато войната бе започнала не на шега, джеларканите проумяха, че предупрежденията изобщо не действат. Наглостта, в края на краищата, посреща такива предупреждения с думи като подлост. Наглостта отвръща с възмущение. И това е горивото за мъст и отплата, това са родилните викове на войната — и тайстите я поведоха по напълно предсказуеми начини и — той вече го разбираше — начини, достойни за презрение.

„В ума смъртта играе с мъртвото, за да роди повече смърт. Колкото по-силна е хватката на смъртта, толкова по-глупав е умът. Защо, чудя се, историята не изглежда нещо повече от списък на войнствени глупости?“

Колко рядко, питаше се той, ставаше така, че добродетелите да променят света? Колко кратки и мимолетни бяха такива светли мигове? „Но пък откога любовта се е огънала пред здравия смисъл? И колко мъст е захранена от загубата на някой скъп и любим?“

Джеларканите загубиха войната. Загубиха земята си. Праведността бе демонстрирана с кръв и бой. Справедливостта бе спечелена с триумф, превръщайки в лъжа и двете.

Във всичко това се доказа безразличието на боговете, а езикът на каменните балвани по равнината беше език твърде прост, за да се справи със сложностите на новия свят. Споменът му за онзи ден, дори извън убийството на семейството му, бе част от безплодността на старите порядки. Онези балвани несъмнено си оставаха, вече служещи като паметници на провала. Тайстите завзеха земята и за няколко кратки години всички диви стада изчезнаха, а понеже земята бе твърде бедна за жита и твърде студена за гледане на добитък, заселниците зарязаха придобивките си и се върнаха на юг.

Слугите бяха разчистили блюдата и купите от масата и бяха донесли кани, за да напълнят халбите със замайващо димящо греяно вино. Айвис не беше казал почти нищо по време на вечерята. Вниманието му се беше отнесло от разговорите, докато усещането за тях се изгуби и в последвалия унес той остави умората да го завладее. В някои нощи думите се оказваха твърде голямо усилие.

Въпреки това усещаше близостта на Сандалат, седнала от дясната му страна. Непристойността беше съблазнителна. Вълнението и идеята за забраненото се оказваха пикантни подправки за страстта му. Все пак знаеше, че няма да направи нищо, няма да наруши никакъв договор. „Освен убийството на дъщерите на господаря ми.“ Идеята го стъписа, истината в нея бе толкова стряскаща, че отмете умората му.

Ялад говореше.

— … така че една предстояща мразовита седмица е вероятна. Външните стени ще са жестоко студени, а това прави разчета на времето благоприятен. Ще ги принуди да се доближат към средата на къщата.

Айвис изненада всички, като проговори:

— Идеята ви, портален сержант?

— А. Ами, предлагах, сър, затварянето на външните проходи, което ще ограничи пътищата им за бягство още повече.

— И защо това би било нещо добро?

Ялад свъси вежди.

— За да улесни залавянето им, сър.

— Те може да са деца, Ялад — каза Айвис, — но също така са вещици. Що за вериги смятате, че ще ги задържат?

Хирургът Прок се прокашля и каза:

— Фалт, билкарката от гората, не можа да понесе дълго последното си гостуване при мен. Силата на онези две малки пакостнички се оказа твърде враждебна. Заразява цялата къща. Магия изобилства напоследък, портален сержант, и е толкова необуздана, колкото и сезонът. — Кимна към Айвис. — Командирът е прав. Нямаме с какво да ги удържим, освен незабавна екзекуция, която командирът няма да позволи.

Ялад се отпусна на стола си и вдигна ръце.

— Добре де. Беше просто идея.

— Ситуацията наистина е трудна — каза Прок, явно за да успокои духовете. — Понякога, в пункта ми, долавям шумолене или вдишване и неволно впивам поглед в една или друга стена. В смисъл — има ли тайна врата? Магията… ами, трудно е да се чувстваш в безопасност.

Айвис махна на един от слугите и каза:

— Сложи дърва в огъня.

Макар и притеснена от обсъждането и размишленията за магьосничество и убийство, Сандалат беше неописуемо облекчена, когато Айвис се разсъни достатъчно, за да се включи в разговора. Беше унесен и отчужден по време на вечерята, забравил сякаш компанията им.

В тази къща вече имаше призраци и несъмнено в двора също, както и навън, по бойното поле. Във въздуха витаеше тревога, която нямаше нищо общо с мразовитите течения, щом зимният вятър проникнеше през пукнатините и под вратите.

Вляво от нея Сорка пълнеше лулата си. Ръждивецът беше смесен с нещо, може би градински чай, от което се получаваше остра, но не чак неприятна миризма.

Сандалат забеляза, че хирург Прок срещу тях хвърля око на Сорка.

— Мила Сорка — каза той, — някои от моята професия твърдят, че пушенето на ръждивец е вреден навик.

Известно време тя като че ли не смяташе, че забележката му заслужава отговор, но след това леко се размърда и се пресегна да вземе халбата си.

— Хирург Прок — каза с толкова тих глас, че сякаш искаше да накара мъжа срещу нея да се наведе по-близо, за да я чуе, — съдбата на един писар е да свърши деня с почернен език.

Прок кривна глава и я изгледа с вяла усмивка.

— Често е забелязвано, да.

— Мастилото вредно ли е?

— Изпий бутилка и със сигурност ще умреш.

— Точно така — отвърна тя.

Усмивката на Прок се разшири.

— Хайде да си представим, ако ми позволиш, онова бъдеще, в което цярът е подръка за всички неща или, за да сме по-точни, повечето неща, защото както отбеляза по-рано лейди Сандалат, смъртта остава гладна и никой не може да спре яденето ѝ, а само да го отложи за известно време. Защо, сред такава лечебна благодат, не би трябвало да очакваме общество в мир със себе си? — Прок вдигна халбата си към Сорка. — Тя не мисли така.

— Не съм чул такова мнение от нашата архиварка — каза Ялад.

— Нима? Тогава позволи ми да го изразя просто. Защо трябва да живеем живота си в постоянен страх — въпреки сегашните обстоятелства? Трябва ли да тръпнем от всичко, което бихме могли да докоснем или погълнем? От онзи облак, през който трябва да преминем, да речем, по дирята на Сорка по някой коридор? Или, в нейния случай, мастилото, с което тя упражнява занаята си? До каква степен, чуди се човек, самообладанието носи здраве и благополучие? Една душа в мир със себе си със сигурност е по-здрава от потиснатата от тревога и страх. Какво да кажем за свръхсклонните да съдят между нас? Що за зловредни течности се отделят вътрешно от вгорчени сравнения и морални устои? Що за отрови обслужват фарисейското самодоволство?

— Може би — подхвърли Ялад, — след като магията прави излишна нуждата от богове — с всичките техни необходими конфигурации на грях и съдене, — ние всъщност ще се обърнем към земните истини — или привидни истини — за здраве и благополучие, на които можем да опрем такива понятия като справедливост, вина и заслужено наказание. В известен смисъл не е ли това по-прост начин на мислене?

Прок се взря в Ялад с нескрито възхищение.

— Портален сержант, аплодирам ви. В края на краищата умът на един бог и начинът, по който той анализира съденето и наказанието, е по природа извън нашето разбиране, а в такъв един своенравен свят, какъвто е нашият, ами да, това определено служи като нещо извратено утешително. Но в контраст, както казвате, ние в един безбожен свят сме подканени да се съдим взаимно и по сурови правила, несъмнено. Захвърлете преценката си! И ако Сорка не коленичи пред оправдано лошото ви настроение, какво пък, обявете изгонване и с този мокър парцал избършете ръцете си от нея!

— В такъв един свят — измърмори Ялад — виждам силите на лечителството отказани на низшите, обречени да служат.

Погледът на Прок изведнъж се изостри.

— Точно така. Бъдещето, приятелю, не предлага никакво облекчение за болното, нечистото, сгрешеното и особеното. Според неговите навици едно общество би могло да бъде съдено, но по-сигурна е преценката ни, обзалагам се, когато съдим отношението му към привикналите и упорито неприспособяващите се. — Хирургът доля халбата си. — Свидетел сте на моята клетва, прочее, чрез силите, които Денъл влага в мен, и чрез уменията и знанията, които бих могъл да притежавам, че ще лекувам, без да съдя. До деня на своята смърт.

— Бъди благословен — каза Сорка зад облак дим.

Прок кимна на одобрението и продължи:

— На бойното поле хирургът и лечителят нямат отношение към клетвата за вярност на войника в ужасна нужда. Всъщност повод за гордост е сред моите колеги да пренебрегваме политическия свят и неговите амбиции и да се стремим да изцерим всички, които може да бъдат изцерени, да скърбим само над трагедията от жътвата на спора. Малцина, в крайна сметка, биха одобрили история на света, написана от лечител, в която всяка следваща глава преповтаря същата литания за осакатени тела и глупави триумфи. — Махна пренебрежително и добави: — Но историята не ни учи на нищо ново. И ако избера да погледна напред, към онова, което предстои, ами, виждам бъдеще, направено крайно отровно, родено в деня, в който обществото постави ценността на богатството над тази на живота.

Сандалат се сепна.

— Разбира се, хирург, това никога не би могло да се случи!

— Жестока преценка — бедният заслужава да е беден, а ако изгубят дух, какво пък, болестта е просто справедлива. Освен това, кой би искал да подкрепи едно избуяване на тези недостойни, които в своята бедност падат до безкрайно размножаване? Колкото до непригодните, толкова упорити в отказа си да се приспособят, оставете ги да понесат последствията на собствените си престъпления!

— Ако това ни очаква — каза Сандалат, — по-скоро бих го напуснала, отколкото да съм свидетелка на такава поквара. Това, което описвате, лечителю, е просто ужасяващо.

— Да, така е. Макар да съм доволен да ми се заплаща за услугите не много повече от необходимото, за да посрещна нуждите си, наистина се боя от време, когато ще измерваме всички услуги спрямо купчината монети.

— Прок — намеси се Айвис, — знаеш ли историята за Господаря на омразата?

Хирургът се усмихна.

— Командире, разкажете ни, моля, защото бихме ли могли да не се удивим при назоваването на такъв господар?

— Знам я от самия лорд Драконъс — почна Айвис. — Разказа ми я, когато бяхме на кампания. Имало един джагът, Готос. Прокълнат със свръхестествена интелигентност и непреклонен нрав, окото му било твърде остро, умът му — твърде проницателен. В това, Прок, той може би е до голяма степен като теб.

Хирургът се усмихна пак и вдигна халбата си за поздрав.

Айвис изгледа Прок с лека неприязън, после продължи:

— Готос започнал едно съждение и се оказал неспособен да спре хода му. Дълбал надолу и надолу. Търсел ли истината? Или желаел нещо друго? Дар на надежда или дори изкупление? Мечтаел ли да намери, в самия край, свят, разгърнал се с естествената красота на роза?

— Какво е съждението? — попита Сандалат.

— След малко, милейди — каза Айвис. — Засега нека разгледаме една по-проста нужда, може би контрасъждение, и то е за баланса. В акта на наблюдение не трябва ли човек да търси мярката му, макар и само за да облекчи душата? Доброто с лошото, славното с мерзкото? Макар и само за да изравни теглилките на всяка везна?

Прок проговори тежко.

— Теглилките, Айвис, не са еднакви.

— Готос би се съгласил с теб, Прок. Цивилизацията е война срещу несправедливостта. В стъпките си тя може да залита понякога или дори понякога да се огъне от изтощение, но въпреки това се придържа към определена цел и тя е, най-просто казано, желание да се защитят безпомощните срещу онези, които биха се нахвърлили върху тях като върху плячка. Правилата пораждат още правила, законите изобилстват. Удобство и безопасност, живот, преживяван в мир.

Прок изсумтя и Айвис изпъна пръст към него, за да го накара да замълчи. После продължи:

— Сложността става още по-сложна. Но е налице вяра, че цивилизацията е естествена сила и следователно самата справедливост е естествена сила. — Замълча и се усмихна като на някакъв спомен. — Милорд Драконъс беше съвсем изричен по този пункт. Онази нощ той се аргументираше все едно, че защитаваше себе си, толкова строг беше погледът му. — Поклати глава. — Но в някакъв момент цивилизацията забравя първоначалното си предназначение: да защитава. Правилата и законите се изкривяват, за да създадат ограничения за достойнството, за равенството и свободата, а след това — за първичните нужди от сигурност и удобство. Задачата да се живее е тежка, но цивилизацията е предназначена да направи задачата по-лесна и в много отношения успява — и успява. Но на каква цена?

— Простете ми, командире — каза Прок, — но вие ни връщате към понятието за достойнство, нали?

— Каква стойност има тази „цивилизация“, ако отменя добродетелта да бъдеш цивилизован?

Прок изсумтя.

— Няма нищо по-дивашко от една дивашка цивилизация. Нито един отделен мъж или жена, нито банда или племе, не биха могли изобщо да се домогнат до онова, което една цивилизация е способна да причини, не само на своите врагове, но и на собствения си народ.

Айвис кимна.

— Готос задълбал в най-низкото и открил същите тези истини. Как е възможно, зачудил се той, справедливост да доведе до несправедлив свят? Как е възможно любов да породи такава омраза? Теглилките, разбрал той, са както ти каза, Прок. Не си съответстват, по никоя въобразима мярка. Грижим се за човечността изправени срещу нечовечност, единствената ни броня е крехката надежда, а колко често — било в цивилизована среда или във варварска — надеждата не успява да защити безпомощния?

— Ямите са пълни с трупове — промърмори Прок и посегна отново за виното, макар отдавна да беше изстинало. — Пленници, посечени от меча, завладян град, изгорен до основи, а онези, които ще умрат, ги карат да копаят собствените си гробове. Това е нещо системно.

Айвис го гледаше съсредоточено.

— Участвал си в плячкосването на Асатил далече на юг, нали?

Прок извърна очи.

— Махнах се от Легиона същия ден, командире.

Последва дълго мълчание, което може би не беше толкова дълго, колкото го почувства Сандалат. Беше видяла как нещо премина между Айвис и Прок. Не знаеше името Асатил, нито дори за завоюването му, но реакцията на хирурга я смрази.

Айвис бавно избута халбата си настрана, в странно преднамерен жест.

— Готос влязъл в центъра на града, където се били събрали управляващите колективно джагъти. Сред тях, разбира се, имало велики умове и мнозина от тях все още се придържали към идеала на цивилизацията. Но тогава Готос се качил на подиума на главния говорител. Започнал речта си и когато най-сетне свършил, бил посрещнат с тишина. На онзи ден цивилизацията на джагътите свършила. А в следващите дни Готос бил наречен Господаря на омразата.

— Значи с право е наречен така — подхвърли Ялад.

Айвис поклати глава.

— Явно не разбра, портален сержант. Омразата е заради истината в думите на Готос. Титлата е крайно горчива, но не съдържа жлъч за самия Готос. Лорд Драконъс изрично подчерта, че в Готос няма омраза към цивилизацията. Той просто посочил нейната обреченост — неизбежната загуба на първоначалната ѝ цел.

— Наречи я затвор, та макар само за да видиш решетките — цитира Прок.

Сорка се прокашля и продължи:

— Назови после всяка решетка и всичките в кръг събери.

— В името на приятелството — завърши Прок и този път погледна Сорка в очите.

— Една цивилизация расте, докато не умре — каза Айвис. — Дори без цел или покварена от целта, все пак расте. А от избуяващата ѝ сложност се ражда Хаосът, а в Хаоса лежи семето на собственото ѝ унищожение. — Размърда се, сякаш изведнъж притеснен, и добави: — Така каза лорд Драконъс. После станахме и отидохме до палатките, и се загледахме на север, където небето сияеше от огньовете на ордата джеларкани.

Сандалат потрепери и се изправи.

— Вече е много късно — каза извинително. — Боя се, че умът ми е твърде изморен да се бори с нюансите, които ражда този разговор.

Ялад стана и ѝ се поклони.

— Милейди, ще ви придружа до стаята ви и ще проверя стражите, поставени там.

— Благодаря, портален сержант.

Когато и другите се надигнаха, за да ѝ се поклонят, Сандалат улови погледа на Айвис и видя в него — неизмерима като че ли — само болка. Смутена, излезе заедно с Ялад до нея. Той говореше нещо, но тя не го слушаше.

„Толкова много ли я обичаше? Безнадеждно е тогава.“

Помисли за леглото, което я очакваше, и за сънищата, които щеше да потърси тази нощ. „Ще те накарам да ме намериш там, командире. И трябва да получа някаква утеха в това.“

Отвън вятърът стенеше като звяр, затиснат под камък.

Излязоха от леса и видяха хълмове, осеяни с кухини на стари рудници. Два гарвана отстрани на пътеката кълвяха трупа на трети. Главите им се кривнаха и те впиха очи в новодошлите. Единият нададе пронизителен грак.

Каладън Бруд махна с ръка и каза:

— Поканени сме на нечестив пир.

— Изгарянето на горите е оставило много същества да измрат от глад — отвърна лорд Аномандър.

— Ще останем ли през нощта в Цитаделата на Драконите, Първи сине?

— Може би. В няколкото ми посещения, като гост на лорда, го намерих за съвсем кротък, с изключение на трите дъщери. Внимавай да не ги погледнеш в очите, Каладън. Влезеш ли в погледа на змия, чака те и студ, и жега.

Каладън Бруд се обърна и погледна Вренек, който се влачеше след тях вече изтощен, макар да беше отминал едва половин ден.

— Децата търсят своето. Разумен избор ли е това? — После каза на Вренек: — Още малко. Почти стигнахме.

— Държат се настрана от другите, изпитват презрение дори към своя брат Аратан. Все едно, ще оставя Вренек под грижите на Сандалат. А Айвис е мъж, на когото бих доверил живота си.

— Никога не бях виждал това — каза Вренек, докато подминаваха гарваните. — Да ядат своите, искам да кажа.

— И аз — отвърна азатанаят. — Обикновено скърбят, когато някой от сродниците им умре. Има нещо неприятно в този въздух и силата му расте, колкото повече се приближаваме към Цитаделата на Драконите. Възможно е — продължи той, но вече към Аномандър, — нещо да е заразило целта на пътуването ни.

Първият син сви рамене.

— Всичките ти приказки за магия стигат до мен като думи за буря, чийто вятър не мога да усетя, нито да чуя. Това, което наричаш загадка, приемам с невежество. Все едно говориш на друг език.

— И все пак, Първи сине, ти видя действието ѝ, когато дойдох първия път да поставя каменната плоча на огнището за брат ти. А в онзи ден дадохме клетви, които обвързаха душите ни.

— Аа, чудех се кога веригите между нас ще започнат да те жулят, азатанай.

— Не усещам жулене, уверявам те, Аномандър Рейк. Но това пътуване в търсене на Андарист — ами, според моя усет за нещата виждам затварящ се кръг. Но само за мен. Ако ще говоря тук като твоя сянка, казвам, че сме се отклонили далече от нужната пътека.

— Съветваш ме да се върна бързо в Карканас.

— Ако Карканас ще изостри вниманието ти, Първи сине, върху най-неотложните нужди на владението ви, тогава да.

Лорд Аномандър спря и се обърна към Каладън.

— Тя се отвърна от мен, онази, която трябваше да повика своя Първи син. Превърнала е тъмнината в своя стена, в своя несменяема цитадела. Къде тогава е нейното внимание? Към децата ѝ? Явно го няма. Нека се отдава колкото иска на страстта си в прегръдките на любовника си — няма да застана между двамата. Но когато дръзва да ме помоли да сложа край на този конфликт и в същото време отказва призива на оръжие, какво трябва да направи един воин с това задължение? — Обърна се рязко и закрачи отново. — Засега ще обслужвам собствените си нужди, макар и само като нейно отражение.

— А тя ще забележи ли жеста ти, Първи сине?

— Когато идеята за интерес я споходи — отвърна с ръмжене Аномандър, — може да примига от смисъла му. Казано е — добави с по-горчив тон, — че тъмнината не заслепява, и все пак тя ме направи сляп като Кадаспала.

— Тя говори истината — каза Каладън. — Тъмнината не заслепява. А Кадаспала, боя се, е лошо сравнение, тъй като той ослепя от собствените си ръце. В името на скръбта пожертва красотата. А ти, Аномандър, вървиш в името на отмъщението. Ако не жертваш красотата, тогава нещо друго. И в двата случая раната е нанесена от самия пострадал.

— Както каза — отсече Аномандър, — Кадаспала е лошо сравнение.

— Какво би поискал от Майка Тъма?

— Ако ще е нашата богиня. Ако, всъщност, ще е моята майка, доколкото постът е почти вакантен. Трябва ли да изброявам очакванията? Остави преклонението — познавам я твърде добре. Дори ролята на майката ми е трудно да приема — не е чак толкова много години по-стара в края на краищата. Тъй че за какво ми остава да мисля?

— За трона.

— Да. За трона. Досадният висок пост, върху който боядисваме престиж и власт като позлата. И от онази височина цялата вяра в реда трябва да се спуска като лек дъжд. Събори го и владението рухва. Окъпи го в кръв и земите горят. Седне ли някой на него, ръцете му трябва здраво да се вкопчат в облегалките.

Вече бяха сред хълмовете. Вренек вървеше след тях и слушаше, макар да разбираше малко. Небето беше с цвета на острие на меч.

— Събери ми тогава — каза Каладън Бруд — нужните неща за добро управление.

— Предлагаш тази игра?

— Угоди ми.

Лорд Аномандър въздъхна.

— Добродетелите не могат да се наберат от позицията, азатанай. Нито да се носят като халат, обшит със скъпоценни камъни. Справедливостта не живее в дължината на един скиптър и дървото само по себе си, гвоздеите и платът на един трон не съдържат нищо освен илюзията за удобство. Помпозността и ритуалът налагат възражението и вместо да развълнуват една душа, могат по-лесно да бъдат порицани и да им се даде капката ирония.

— Дотук изказваш предисловие. Държа да чуя списъка ти, Първи сине.

— Само изказвам неприязънта си към самото понятие за управление, Каладън. Тя улесни объркването на преклонението, което идва с един бог или богиня, с доблестния избор да се служи на управляващия, ако това управление заслужава почит. — Аномандър поклати глава. — Много добре. Живей все едно вярваш в добродетелите на хората си, но управлявай без заблуждения, нито за тях, нито за себе си. Къде стои тронът? Сред поле от макове, най-дръзките и най-ярките цветя, струпани най-близо, нетърпеливи да притъпят всяко твое сетиво. Шепотът им ще затъче около теб отровен облак, през който трябва да се напрегнеш, за да пронижеш мъглата, ако можеш. Амбицията има своя собствена природа и във всяка мярка е достатъчно просто да се различи. Целта на управляващия е мъдрост, но мъдростта е храна за амбициите и при първа възможност те ще оглозгат кокалите ѝ много преди блюдото да стигне до трона. От такива огризки човек трябва да издигне праведно управление. Чудно ли е тогава, че толкова много управници се провалят?

Каладън помълча за миг, а след това изсумтя и каза:

— Подреждаш невъзможна трапеза, на която никой смъртен не може да се надява да седне.

— Мислиш ли, че не го знам?

— Опиши ми, ако можеш, естеството на тази мъдрост.

— Мъдростта е поражение.

— Пред какво?

— Пред сложността.

— И какво правим?

— Гълтаме я и я изплюваме на малки залци, за да стане приятно на вкус онова, което мнозина иначе биха могли да не проумеят.

— Арогантна поза, Първи сине.

— Не претендирам за нея, азатанай, също както отказвам за себе си идеята за управление. Затънал съм в съмнение, ако не и в откровено неверие.

— Защо?

— Защото властта не дава мъдрост, нито полагащ се авторитет, нито вяра в което и да е от двете. Може да предлага милувка, но също така може насила да накара някого да коленичи. Първото по природа е подозрително, докато второто… е, за него поне може да се каже, че не прикрива истината си.

— Копнееш за свобода.

— Ако е така, значи съм глупак, защото свободата сама по себе си не е добродетел. Тя не печели нищо освен фалшивата вяра в собствената ти напълно ненакърнима независимост. Дори зверовете няма да скочат в тази пропаст. Не, ако копнея за нещо, то е за отговорност. Край на измъкванията, лъжите, изричани наум, и лъжите, изричани на други, на безкрайната игра на деяния без вина и всичките каузи на привидна справедливост, зад които се крият користни желания. Копнея за признанието на страхливеца и разбери ме добре, Каладън: всички ние сме страхливци.

По причини, които Вренек не можа да схване, отговорът на лорд Аномандър накара Каладън Бруд да замълчи. Продължиха бавно по пътя и никакви думи повече не дойдоха от двамата. Когато слънцето стана светло белезникаво кълбо на югозапад и следобедът възви към привечер, Драконовата цитадела изникна пред очите им.

Вренек огледа високата стена, портата и прясно струпаните могили пръст пред крепостта. Тук гарвани имаше в изобилие. С края на деня щяха да се издигнат от могилите и да полетят към леса.

Тогава Каладън Бруд проговори.

— Лорд Аномандър, какво ще направиш, ако един ден се окажеш в ролята на крал или, всъщност, на бог?

— Дойде ли такъв ден — отвърна Първият син, — ще плача за света.

Портите се отвориха и излезе някакъв мъж, стар и повехнал, но облечен като войник, и Вренек видя радостта и изненадата му, когато Аномандър го прегърна.

Докато минаваха под порталната арка, Вренек видя също как Каладън Бруд се поколеба, очите му се вдигнаха и се впиха в непознатите думи, всечени в трегерния камък.

Миг по-късно вече бяха във вътрешния двор и Вренек видя Сандалат, която се спусна към него с вик, както майка би посрещнала сина си.

От една цепнатина в кулата, в стаята, която брат им Аратан си беше присвоил някога, Енви и Спайт зяпнаха надолу към новодошлите.

— Това е лорд Аномандър — каза Спайт.

Енви кимна.

— Не познавам другия. Държи се като звяр.

— Първият син си е намерил домашно паленце.

— Един ден ще се омъжа за лорд Аномандър — заяви Енви. — И ще го накарам да коленичи пред мен.

— За да го накараш да коленичи, ще трябва да го прекършиш — изсумтя Спайт.

— Да — отвърна Енви. — Ще го направя.

— Онова момче е грозно — отбеляза Спайт с непрестанното си вече потръпване.

— Той ще остане тук. Със Сандалат. Трябва да е от Ейбара Делак.

— Не ми харесва. Очите ми парят, като го гледам.

„Да. Ярко блести.“ Енви ахна, а Спайт потрепери и се дръпна от прозореца.

За миг двете момичета бяха видели във внезапното блясване на аурата около Вренек множество фигури, призрачни, всички се сливаха и преливаха една в друга, а след това внезапно застинаха и вдигнаха погледи към кулата.

„Богове! Довело е със себе си богове! Това момче! Хиляда богове!“

„Те ни виждат! Те ни познават!“

Нежелани гости бяха дошли в дома на Драконите. Двете момичета побягнаха към цепнатините.

10.

Дворцовият поет на Карканас напусна стаята и в последвалата тишина на Райз Херат му се стори, че Галан е отнесъл със себе си всяка дума, всяка въобразима мисъл. Магия все още кипеше из стаята, тежка и виеща се като дим. Седорпул, седнал на една скамейка до стената, беше отпуснал гръб на протритото стенно пано зад него и затворил очи. Ендест Силан, бледен въпреки абаносовия цвят на кожата си, седеше на ръба на стария подиум, сплел пръсти в скута си и вперил очи в тях със странно очакване.

Прав срещу вратата, през която бе излязъл Галан, лорд Силхас огледа валмата магия, които все още се рееха над плочестия под. Беше скръстил ръце, лицето му беше безизразно.

— Дворът на маговете — отрони Седорпул, все още със затворени очи. — Е, това беше дръзка амбиция.

Райз Херат потърка лицето си, но всичко изглеждаше някак странно изтръпнало при допира му, сякаш не беше нищо повече от актьор на някоя сцена, с истините скрити зад дебел грим, докато се запъва през драма, съставена от лъжи и написана от глупак.

— Защо се задържа все още? — попита Силхас.

— Измъкна се от синджира — отвърна Ендест Силан, присвил очи към ръцете си. — Остави я да се скита като изгубено дете.

Силхас се обърна към младия жрец.

— Защо го направи?

— За да докаже самонадеяността — отвърна му Седорпул, след като стана очевидно, че Ендест няма да го направи. — Че можем да контролираме тази сила. Че можем да я оформим по наша воля. Неуловима е като самата тъмнина, нещо, което не може да бъде хванато. Терондай кърви това… вещество. Изпълва всяко помещение в Цитаделата. Властва над двора и дебне по улиците навън. — Най-сетне отвори очи, показвайки червените жилки на умората в тях, и срещна погледа на Силхас. — Виждали ли сте къде се събира тя, милорд? Около статуи, паметниците на градските площади, кариатидите, крепящи на раменете си трегерните камъни на нашите горди обществени здания. Около гоблени. В пивниците, където бардове пеят и дърпат струните на инструментите си. — Махна с подпухналата си ръка. — Все едно има очи и уши, и усет за допир, или, може би, вкус.

— Онзи, когото искаш да направиш управител на този Двор на магове — каза Силхас озъбено, — просто хвърля всичко в лицето ти, Седорпул.

— Това е начинът му да се подиграе със стремежите ни. Поет, изчерпал думите си. Будител на магия, който няма какво да каже.

— Как се натъкна на тази сила? Да събуди мрака?

Ендест изсумтя, после отвърна:

— Простете, милорд. Той намери силата в думите си. В ритмите, в римите. Неволно откри, че е способен да изрича… святост. Ненужно е да казвам — добави Ендест, забил отново поглед в ръцете си, — че това откритие го обиди.

— Обиди? — Силхас се приготви да каже още, но след това, с безпомощен жест, се обърна рязко и отиде до един рафт на стената, където имаше голяма глинена кана вино. Наля и без да се обръща към другите, каза: — А ти, Седорпул? Ти как се натъкна на нея?

— Да можех да ви отговоря както трябва, щях да съм облекчен човек.

— Както трябва?

— С молитва, милорд, както подобава на жрец, служещ на богиня.

Силхас отпи глътка и каза:

— Ако не е родена от святост, Седорпул, тогава ми опиши какъв земен жест съживи магията?

— Любопитство, милорд, но не моето. На самата магия.

Силхас се обърна рязко.

— Значи тя живее? Притежава собствена воля? Тъмнината като магия сега се проявява във владението ни. Какво иска от нас?

— Милорд. Никой не може да каже. Няма прецедент.

Силхас се обърна към Райз Херат.

— Историко? Проучвал ли си най-древните томове, плесенясалите свитъци и глинени таблички, и какво ли още не? Има ли я, или я няма, тук в Цитаделата, събраната литература на народа ни? Наистина ли сме във време без прецедент?

„Време без прецедент? О, със сигурност сме в такова време.“

— Милорд, има много митове, записани в библиотеката ни, повечето — размишления над произхода на различни неща. Целта им е да картират едно непознато селение, а когато споменът не оцелява, тогава въображението върши работа. — Поклати глава. — Не бих вложил много доверие в достоверността на такива усилия.

— Използвай каквото искаш от тях — заповяда Силхас, — и разсъждавай.

Райз Херат се поколеба.

— Представете си свят без магия…

— Историко, ние сме в разгара на нейното избуяване, не на изчезването ѝ.

— Тогава, по принцип, магията не е под въпрос. Тя съществува. Може би винаги е съществувала. Какво тогава се е променило? Избуяване, казвате. Но помислете за собствените ни митове за сътворението, нашите приказки за елейнтите, драконите, родени от чародейство, и всъщност пазачите на същото. В далечното минало, ако изобщо се доверим на такива приказки, в света е имало магия, повече дори от това, което виждаме сега. Като сила на сътворението може би, подреждане на хаотични сили и, вероятно, възникваща с необходимостта от воля зад подреждането. Ще наречем ли това безлик бог?

— И точно тук — намеси се с уморен тон Седорпул — се препъваш, историко. Кой е сътворил твореца? Откъде е дошла божествената воля, която е породила божествена воля? Аргументът поглъща собствената си опашка.

— А в онзи мит — каза Райз Херат все едно не беше чул Седорпул, — многото са направени като едно, а едното като много. Тиамата, драконът с хиляда очи и хиляда зъбати челюсти. Тиамата, която прави от своите поданици своята плът. — Замълча, после сви рамене. Твърде много от най-старите сказания отпращат към същите идеи. Бягащите псета ще пеят за Вещицата на огньовете, от чиято утроба е родено всяко дете, докато тя обитава във всяко трепване на пламъка. Отново едно, което е много.

Седорпул изсумтя отвратено.

— Бягащите псета. Бездната да ни вземе, историко, те също така разказват за спящ свят, земя като плът, вода като кръв и всяко същество — само един образ в съня на спящия.

— Неспокоен сън — промърмори Ендест.

— Това, което остава без прецедент — настоя Седорпул, — и каквото трябва следователно да се разгледа като извора на тази новооткрита магия в нашия свят, е Терондай, всечен на пода на Цитаделата. Дарът, даден от лорд Драконъс на Майка Тъма.

Райз Херат погледна замислено пълничкия жрец и забеляза лъскавината на пот на челото и страните му. Ако магията наистина беше дар, то тя не стоеше добре на Седорпул.

— Върховната жрица вярва, че дарът е и неочакван, и нежелан.

Седорпул сви рамене и извърна очи.

След малко историкът се обърна отново към Силхас.

— Милорд. Отговорите трябва да потърсим при Драконъс.

Силхас се намръщи.

— Тогава я прати там.

— На Върховната жрица не ѝ е дадено позволение да влиза в залата и настойчивите ѝ молби пораждат само мълчание.

— Това не ни помага с нищо!

При вика на Силхас другите трепнаха. Освен Ендест Силан, който просто вдигна глава и погледна лорда намръщено.

— Вяра и магия лесно се съчетават — рече той. — Това идва от нуждата за вяра и за ефикасността на тази вяра. Но също така е провал на въображението, в обръщането с лице към едното да застанеш с гръб към другото.

Силхас сякаш изръмжа беззвучно, преди да каже:

— Развий го… по-ясно, жрецо.

— Има една азатанайска статуя — каза Ендест, — намерена в северния край на Общия лес Сурут. Знаете ли я, милорд?

Едва сдържайки нервите си, Силхас кимна рязко.

— Фигура, съставена от лица. По цялото тяло множество лица, всички с упорити, свирепи изражения. Галан ми каза името на тази творба.

— Галан не може да чете азатанайски — изръмжа Седорпул. — Той само си измисля знанията, за да изтъкне по-добре чувството си за превъзходство.

— Как се казва онази статуя, историко.

— Милорд, наричат я Отрицание.

— Продължи.

За Райз Херат Ендест Силан вече изглеждаше стар над годините си, като болен и наближаващ смъртта. Но когато заговори, гласът му беше мек, спокоен, свръхестествено уверен.

— Вярата е състоянието на незнаене и въпреки това, по избор, на знаене. Всеки разумен конструкт, на който се основава, играе игра, но правилата на тази игра са оставени, съвсем преднамерено, непълни. Следователно аргументът има, за да бъде глупав, дупки. Но тези „дупки“ не са синонимни с провал. Ако не друго, те се превръщат в извор на сила, тъй като са местата на знаене какво не може да се знае. Да знаеш какво не може да се знае означава да се озовеш в една ненакърнима позиция, доказателство срещу всеки аргумент, всяко разубеждаване.

— А магията?

Ендест се усмихна.

— Нужна ли е вяра, за да се види магията? Е, може би вярата, че човек може да вярва на онова, което вижда със собствените си очи. Ако обаче човек избере да не вярва на онова, което може да види или почувства, или вкуси, то в онази посока чака лудостта.

— Тази магия — каза Седорпул и се наведе напред — идва от тъмнината. От Терондай. От силата на нашата богиня!

— Сила, която тя вече използва, да — каза Ендест Силан, — но тя не дойде от нея. Не е доставена от нея.

— Откъде можеш да знаеш това? — настоя Седорпул.

Ендест вдигна ръце и показа кръвта, която капеше от тях, от дълбоки рани, пронизали дланите му.

— Тя я използва сега — каза той, — за да присъства на това събиране, в дух, ако не в плът.

При тези думи Силхас коленичи пред Ендест Силан.

— Майко — рече с наведена глава, — помогни ни.

Ендест поклати глава.

— Тя няма да говори чрез мен, Силхас. Тя само наблюдава. Това е — добави той с внезапна горчивина — каквото тя прави.

Силхас се изправи и стисна юмруци сякаш се канеше да удари седящия пред него млад жрец. Едва успя да овладее гласа си.

— Тогава какво иска тя от нас?

— Нямам отговор, милорд, защото не чувствам нищо от нея. Аз съм само нейните очи и уши, докато кръвта тече, докато силата кърви. — Извърна се и се усмихна на Седорпул. — Приятелю, тази сила просто вече съществува. Тя е между нас, за добро или лошо. Галан, нашият бъдещ сенешал, я отхвърля, и заради това съм облекчен.

— Облекчен? Защо?

— Защото вкусена веднъж, тя изкушава.

— Ендест — попита Райз Херат и потръпна смразен от ужас, — вкусва ли я тя сега?

Жрецът наведе очи, сякаш препънал се на ръба на отговора си, но след това кимна.

— И… тя… изкушава ли я?

Нямаше нужда от друг отговор, осъзна историкът, освен кръвта, капеща от дланите на Ендест.

Имало беше едно желание, обладано от ценност, да се събере кадър от магове. Двор, за да сме по-точни, на практикуващи Тайст Андий. Все едно дали беше талант или нещо друго, много ръце вече бяха способни да бръкнат в тази сила и да я оформят, въпреки че идеята за контрол беше, както се оказа, съмнителна. Нещо капризно имаше, нещо неукротимо, в това чародейство. Райз Херат разбираше предупреждението на Галан в горчивите му нюанси и също като поета се боеше от магията, избуяла вече сред тях.

— Назовете я на владението — беше казал Галан по-рано, когато стоеше в центъра на залата и магията се издигна да загърне фигурата му, змийските ѝ пипала затърсиха и заопипваха като плоскоглави червеи. — Ставаме синонимни с този вкус и тъмнината, от която излиза.

— Не името ме интересува — отвърнал бе Седорпул. — Искаме да те провъзгласим за сенешал. Ако думите са твоята сила в това ново изкуство, тогава води ни. Всички ние ще намерим собствените си пътища, Галан. Важното е, че има нужда. Трябва да разбереш това. Нерет Сор сега грее със светлина. Синтара се опълчва срещу нас и иска да види пътека, прогорена в сърцето на Карканас. — След това се приближи към Галан, с трескави очи. — Сънувах го, онзи златен път от огън.

— Сънува го, нали? — изсмя се Галан. — О, не се съмнявам в теб, жрецо. Срещу будния свят умът намира свое собствено селение и го изпълва с безброй страхове и ужаси. Къде другаде би могъл човек така свободно да играе с ужасната възможност? — Вдигна ръка, езиците пушлив мрак я бяха загърнали. — Но това? То няма отговор за Лиосан. Мракът е загадка. Това, което идва срещу нас, не може да бъде победено. — Ние — и светът — трябва вечно да отстъпваме. Представете си, приятели, какво ни предстои да видим. Смъртта на загадката, и такъв ярък свят ще дойде, ще ни заслепи с истината си, ще ни унизи с отговори, ще ни остърже и ще ни очисти от онова, което не можем да знаем.

В някои отношения новият свят, който бе описал Галан, напълно устройваше Райз Херат, който по природа се отчайваше от неща, които не можеше да знае, от значения, за които можеше само да предполага и където всяко усилие да предположи тръпнеше в корените със съмнение. Не беше ли това ново бъдеще рай за един историк? Всичко обяснимо, всичко разбираемо.

Банален свят.

И все пак част от него се свиваше от ужас при тази мисъл, защото погледнеше ли по-внимателно, виждаше бъдеще, станало застояло, безжизнено. Смъртта на загадката, разбираше той, беше смъртта на самия живот…

Галан беше отпуснал ръката си, гледаше как магията се изцежда от тялото му.

— Откровението със сигурност ще ни благослови. Съмнението лежи кърваво на олтара. В каналите се изцежда, капка по капка, и след това се оттича. Ще направим хиляда трона. Десет хиляди. По един за всеки глупак. Но олтарът остава единствен. Той ще поема всяка жертва и ще става все по-жаден. — След това се беше усмихнал на историка. — Приготви се да изложиш бъдещето, Херат, и опиши добре дългите редици, блясъка на ред по ред ножове в чакащи ръце. А на другата ръка — какво пък, ще кажа това на Кадаспала, за да може да го нарисува — постави синджир и на края на скромната му дължина назови някой свой личен звяр.

— Слава на светлината! Напред, да избиваме! — Ухили се подигравателно на Седорпул. — Назовете я на владението. Магията на Куралд Галайн.

И тъй, със смях, беше излязъл от залата.

Райз Херат вървеше към личните покои на Върховната жрица Емрал Ланеар. Мислеше за естеството на заговорничеството, което, сред онези, които едновременно го назоваваха и се бояха от него, като че ли винаги притежаваше в сърцевината си подвеждащата вяра в компетентността на други, претеглена срещу неспособностите — реални или въображаеми — на вярващия. Поради това, заключи той, вярата в заговора беше всъщност обявяване на собственото усещане на вярващия за пълна безпомощност пред лицето на сили, едновременно загадъчни и фатално ефикасни.

Ако погледнеше собствената си роля като заговорник както срещу Аномандър, така и срещу Драконъс, изобщо не усещаше компетентността и увереността, които трябваше да са го споходили, улягайки на плещите му като одежда в някоя тайна церемония на способните. Светът можеше да се движи към скрити играчи, към добре прикрити схеми и користни интриги, но не се движеше гладко. Вместо това, в объркания и хаотичен сблъсък на мътни планове и желания, светът просто залиташе, и често в неправилната посока.

Историята се подиграваше с претенциите на онези, които си вярваха, че са отговорни — за каквото и да било, най-малкото за себе си. Нямаше никакво съмнение, поне според Херат, че заговорите изникваха като отровни цветя във всеки век, с общите им моменти на ужасни последствия, които най-често завършваха с насилие и хаос. Ако цивилизацията беше градина, то тя бе лошо поддържана и всеки градинар беше скаран с другия. Лични страсти подхранваха отровни растения и водеха до горчива жътва.

Най-малкото, параноидните бяха подхранвани добре, въпреки че по природа тяхната способност да различават между жестокия гений и печалната некомпетентност беше нулева. Те бяха мливото, в края на краищата, предлагащо сладка храна на една душа, изпаднала в паника от собствената си безпомощност.

Той споделяше с Върховната жрица множество солидни оправдания. Двамата целяха да спасят владението и да сложат край на гражданската война. Търсеха, отвъд мига на жестока измяна, едно мирно бъдеще. Куралд Галайн трябва да оцелее, казваха си един на друг, и животът на някои трябва да бъде пожертван, за да се гарантира това оцеляване.

„Но не моят. И не твоят, Емрал Ланеар. Къде тогава е нашата саможертва? Нищо, освен труповете на нашата чест. Заговорът ще погълне собствените си истини и дори да успеем, ще сме останали само като едни празни черупки, тленни тела, приютили разбити души. Не е ли това саможертва? Няма ли да открием, че победата е един мрачен свят на горчиво удовлетворение, в който се терзаем от истината зад всяка лъжа?

Натикай ме в удобствата на онова, което печелим… виждам един пиян мъж на дивана, жаден да похаби годините, които му остават.

А ти, скъпа? Какъв ще е вкусът на вярата на окървавения ти език?“

Коридорите на Цитаделата таяха някакво обещание, в това, че имаше светлина в тъмнината. Очите му можеха да виждат, въпреки че факлите вече бяха махнати. Седорпул твърдеше, че талантът, с който децата на Майката могат да пронизват мрака, е неин дар за тях, заради вярата им в нея. Идеята радваше Херат в твърде много отношения и ако ги изредеше, щеше да види ясно собственото си отчаяние, като човек, устройващ пир от един залък.

Спря, когато три млади жрици минаха бързо покрай него, с качулките им над главите и навели очи. Завихриха се в коприните си, почти безформени, но миризмите на парфюмите им оставиха зад тях замайваща диря, щом историкът продължи по пътя си. Една богиня на любовта щеше да е добре дошла в тези времена, но удоволствията на сношението не можеха да са единственият ѝ дар. Похотта говореше на простоват език и ролята ѝ в хода на историята, добре знаеше Херат, беше изпълнена с трагедия и война.

„Но ние сме хладни в страстите си, аз и Върховната жрица. Никакъв зной няма в плановете ни и позите, които заемаме, не подканват към милувка. Тя не взима мъже в леглото си, вече не. Портата, както би казал Седорпул, е затворена.

И все пак нейните жрици плуват в дълбоките плътски морета и наричат това богослужение.

Но Майка Тъма не е богиня на любовта. Сбъркали сме в това и сега похотта кипи неудържимо. Бързаме стремглаво напред и нямаме време да усмирим делата си с мисъл. Юздите са отскубнати от ръцете ни, а този път, по който се спускаме, е стръмен.

Хайде да се задържим, още малко, за тази илюзия за контрол.“

Щом стигна до вратата на покоите на Емрал Ланеар, Херат дръпна коприненото въженце във вертикалната му ниша в стената и щом чу приглушената ѝ покана, отвори тежката врата и пристъпи в стаята.

Доскоро тук беше имало високо огледало от шлифовано сребро, поставено на стената срещу вратата, което властваше над цялата стая с играта си на движение и светлина, струяща сякаш отникъде. Райз Херат го беше намирал за притесняващо, тъй като шлифоването съвсем не беше съвършено и всъщност имаше странни вдлъбнатости и изпъкналости в отражението, което огледалото предлагаше, превръщайки го във враг на суетата. Напоследък обаче един дебел гоблен бе покрил огледалото, както беше и сега. Първоначално Херат се беше зачудил на това, но не задълго. Не му беше времето, беше разбрал, да зърваш от време на време образа си, като пробягващи мисли или намеци за нещо, което може да е гузна съвест.

Гобленът, покриващ огледалото, беше стар, описваше сцена от непознат двор, претъпкана тронна зала, в която фигури, облечени във варварски кожи, бяха подредени в полукръг, с гръб към зрителя, всички срещу някаква смътна женска фигура, седнала на трон. Тази жена беше или заспала, или мъртва. Великолепието на тронната зала беше в рязък контраст с диваците, събрани там, показваше такива богатства, че залата приличаше по-скоро на кралска съкровищница, отколкото на дворцова. При цялото знание на Райз Херат за историята, той не можеше да си спомни нито името на художника, нито мястото на сцената.

Но нищо от миналото вече не беше съществено. Миналото се беше превърнало в свят, станал съвършен поради своята недостижимост. При все това обаянието му си оставаше, изкусително както винаги. Цели революции, знаеше той, можеше да бъдат развихрени в името на някое невъзможно, най-вече въображаемо минало. Творение, създадено толкова от невежество, колкото и от знание. Такива мечтатели неизменно се въргаляха накрая в кръв и ако изобщо спечелеха онова, което желаеха, светът им се оказваше пълен с насилие и терор. Твърде много гняв имаше, когато мечтата се окажеше невъзможна и когато се окажеше, че другите не могат да отговорят на идеала, и твърде скоро мнозина биваха принудени да коленичат, прекършени било от страх, било от отчаяние, докато телата на отказалите да коленичат се трупаха на грамади в набързо изкопани ями.

„Прости наблюдения, приятели. Не съм по присъдите, но човек би могъл да нашепне, от време на време, на онези мечтатели, и да каже: не мечтайте за невъзможното минало, а за възможното бъдеще. Те не са едно и също. Те дори не могат да бъдат едно и също. Знайте това. Разберете това. Помирете се с това. Иначе водите война, която никога не можете да спечелите.“

Емрал Ланеар излезе от спалнята си зад приемната. Носеше скромни коприни в тъмносив цвят, матово лъскави като калай. Косата ѝ беше прибрана нагоре, но грубо — от собствената ѝ ръка вместо от слугиня. Имаше сенки под очите ѝ, петното на умора, толкова духовна, колкото и физическа.

— Историко. Късно е. Късно ли е?

— Не, Върховна жрице, току-що би шестата камбана.

— Аа — промърмори тя вяло и махна с ръка. — Ще седнеш ли? Отпратих ги. Твърде много бърборене. Един ден, боя се, нашият свят ще се препълни с хора, които имат малко да кажат, но винаги са в света, в който да го казват. Какофонията ще ни оглуши всички, докато станем безчувствени, пияни от тривиалното. И в този ден цивилизацията ще умре с малко фанфари и още по-малко някой ще го забележи.

Херат се усмихна и се настани в стола, който му бе посочила.

— Те просто ще стъпват по пукнатините на улицата, през боклука на праговете им, и ще правят недоволни физиономии от мръсотията във въздуха, който вдишват, и във водата, която пият. И все пак дърдоренето им ще продължава да дърдори.

Тя леко се олюля и Херат се зачуди дали е пияна, или е от па̀рите на д’баянг, чиято смътна миризма вече стигаше до него от спалнята.

— Върховна жрице, зле ли ти е?

— О, остави вежливостите — или и ние ще си дърдорим? Какво долових в него? Колко стабилно стои?

Херат извърна очи и примига към сцената на гоблена.

— Ако можеше, би прекрачил пропастта. Силхас може да е воин, но няма охота да кръстоса меч с някогашните си приятели. Честта го държи на страната на брат му, но в сърцето си споделя дълбока ненавист към Великите домове и всичките претенции на знатните.

Когато отново я погледна, видя, че го наблюдава под отпуснатите си клепачи.

— Значи ще свърши работа?

— Да накара обидата да жегне? Да. Нравът му го прави нестабилен.

— Какво друго.

За миг той не беше сигурен какво има предвид тя, но после въздъхна.

— Дворът на маговете. Имаше една сцена, Върховна жрице. Магия, да, но Галан отказа ползата ѝ. Не се задържа. Силхас ясно показа безсилието си.

— А Ендест Силан?

— Той кървеше.

— Усетих го — каза Емрал Ланеар и се обърна, готова сякаш всеки момент да го освободи и да се върне в спалнята си. После спря и вдигна ръка към лицето си. — Тя тича към него, към раните. Въпреки всичко, което като че ли крие, Херат, тя издава настойчива жажда.

— Значи невежеството не е нейният недостатък.

Върховната жрица трепна и го изгледа сърдито.

— Де да беше — отвърна му рязко. — Да стои като валидно извинение. Не, алтернативата е това, което наранява като нож, срещу който нямаме никаква защита.

— Никаква, освен вечно да вдигаме залозите — каза Херат. Знаеше добре алтернативата, за която намекваше тя, защото беше вкус, който да вгорчи всеки историк и всеки учен, художник и философ. „Този смъртен страх, тази каша на отчаяние. Водещите сили на света, не непохватни в невежеството си, а обърнали гръб с безразличие.

От това зовем Бездната и виждаме в душите си място, лишено от надежда.

Майко Тъма, безразлична ли си към нас?

Ако е тъй, то нашата богиня е станала по природа студена и властва с безгрижна ръка. С това тя смалява убежденията ни до заблуди и се надсмива на всичкия копнеж в нас.“

— Емрал — каза Херат, — ако е така… — „нашата безразлична майка“ — … тогава какъв е смисълът да спасяваме Куралд Галайн?

— Получихме бърз отговор от Синтара.

Той се намръщи.

— Това доказва слаба зима.

— Да — съгласи се тя. — Предложението ми е добре прието. Нито непрогледна тъмнина, нито светлина ще ни върши работа. Трябва да има подходящ съюз, баланс на сили. За да има светлина в мрака и мрак в светлината.

— Аха. Разбирам.

Внезапната ѝ усмивка беше мимолетна.

— Не мисля. Под „мрак“ тя има предвид всичко, което е долно — пороци всъщност. Страх и злост, пагубната същност на тленната природа. В „светлина“ и само в „светлина“ обитават добродетелите на нашата природа. Тя ни поглъща с усилие и вижда баланса като война на воли на полето на всяка душа. Страхът заслепява, в края на краищата, както подобава на абсолютен мрак, докато най-чистата светлина разкрива кураж, сила и дарбата да виждаме и вярно, и ясно.

— Най-чистата светлина ще заслепява точно толкова сигурно, колкото абсолютния мрак — изтъкна намръщено Херат.

— И затова се търси смесването.

— Алхимия на нечистота — изсумтя Херат.

— И следователно съдбата на всички смъртни същества, историко, ще е непрестанна борба.

Историкът сви рамене и извърна поглед.

— Тя просто говори за всички отминали векове и за всеки предстоящ век. Все пак да ни хвърли в такава користна роля…

— Има го това нещо — каза Емрал Ланеар, — с измяната. По-лесно се преглъща втория път.

— Ще се обърнеш срещу нея?

— Подлъгвам я с привидна победа, да. Но ще се боря за достойнството на мрака, като удрям от него, невидима.

Райз Херат едва не се задави от това твърдение, зачуден дали тя изобщо схваща ужасната му лицемерност. Присви очи към сцената на гоблена.

— Е, и какво е все пак? Не знам художника, нито двора и играчите му.

Намръщена, Върховната жрица се обърна към гоблена.

— Изтъкано от азатанай, казаха ми.

— Откъде дойде?

— Дар. От Гризин Фарл.

— Той пристигна без много на гърба си, Върховна жрице.

Тя сви рамене.

— Имат обичай, предполагам, да поднасят дарове от непознати места.

— А сцената?

— Размътена е, явно. Тъкачът е искал да възвиси важно събитие сред диваците. Бягащи псета всъщност.

— Аа, значи жената на трона трябва да е Спящата богиня.

— Така предполагам.

Райз Херат стана и се приближи до гоблена.

— Тя стиска нещо в ръката си… можеш ли да го различиш?

— Горяща змия — отвърна Емрал, беше застанала до него. — Поне така го описа Гризин.

— Това да е огън? По-скоро прилича на кръв. Какво означава?

— Това е дарът на знанието.

— Дарът на знанието на онова, което не може да се узнае, допускам — изсумтя той. — Но струва ми се, това е само половин змия. Има я главата, но без опашка.

— Змията излиза от дланта.

Райз Херат се извърна към нея, но не можа да улови погледа ѝ, нито, след като тя се отдалечи, изражението ѝ. „Огън… кръв. Очи, които виждат, но не разкриват нищо. Не по-различно от онова, което измъчва Ендест Силан. Бягащи псета, имате ли сред вас сестра богиня?“

— Върховна жрице? Гризин Фарл все още ли е гост на Цитаделата?

— Да. — Вече стоеше до вратата на спалнята си, нетърпелива сякаш да го види, че си тръгва.

— Къде?

— В Южната кула, мисля. Историко… — добави тя, щом Райз понечи да си тръгне.

— Да?

— Помисли, ако благоволиш, по проблема с Върховна жрица Синтара.

— Защо не? — промърмори той в отговор. — Както казваш, Емрал, става по-лесно.

Тя беше влязла в спалнята си още преди Херат да е излязъл.

Лейди Хиш Тула беше обявила намеренията си малко преди тръгването им, тъй че Келарас и Грип Галас чакаха до оседланите си коне. Мразът на ранното утро се стапяше под ярко, упорито слънце и чарът на преждевременната топлина разхлабваше хватката на зимата над леса. Келарас гледаше как бившият войник, Пелк, подготвя два резервни коня.

Някой с по-жесток ум можеше като нищо да заключи, че Хиш не иска да позволи съпругът ѝ да замине; че е търсила отчаяно причина да придружи Грип и Келарас, поне за част от пътуването им. Но задушаващата скръб, която сега бе обгърнала Келарас, нямаше да се поддаде на такива глупави мисли. Нетърпението на Хиш Тула с нейните благородни приятели беше причината за решението ѝ. Тя и Пелк щяха да яздят до Цитаделата Тула, западно от Карканас, заедно със Сукул Анкаду и кастелан Рансепт, и там щяха да изчакат събирането на представители от всеки от Великите домове. Такава среща отдавна бе належаща и двама конници вече бяха изпратени с писма, известяващи за призива.

Изглеждаше невероятно някой от домовете да откаже поканата. Ако сегашната нужда не бе належаща, то тогава нищо нямаше да ги раздвижи. И все пак, чудеше се Келарас, кой в очите на благородниците щеше да се окаже обектът на оплакванията им, Урусандер или Драконъс? „О, впрочем и домът Пурейк, и моят лорд, Аномандър, за когото като нищо могат да сметнат, че е зарязал отговорностите си!“ Беше разбрал, от думите на лейди Хиш Тула миналата вечер и по-миналата, на трапезата, че верността ѝ към Аномандър е неоспорима, но че дори за нея е трудно да защити решението му.

Твърдението на Грип Галас, че Аномандър не вярва на брат си Силхас, все още ехтеше в Келарас, като чук по щит, разтърсваше костите му, отслабваше вярата му. С този лост Грип искаше да убеди Аномандър и да го върне в подобаващата му роля на защитник на Карканас и на Майка Тъма. „Над това братско недоверие, значи, трябва да събудим у Аномандър жилото на честта. Чудно ли е, че не сме доволни?“

Лейди Хиш Тула най-сетне излезе от къщата, облечена в тежко наметало върху бронята. Закрачи към коня си, метна се на седлото и хвана юздите. Изгледа мъжа си и нещо в този поглед като че ли го прониза, защото той бързо се обърна, прегледа за последен път такъмите на коня си, след което пъхна крак в стремето и се качи на седлото.

Келарас и Пелк ги последваха. Капитанът се опита да срещне погледа на Пелк, да види трепване някакво в очите ѝ, нещо, което можеше да нашепне за двете нощи, прекарани заедно, но тя беше съсредоточила вниманието си върху пътя пред тях. След малко разхлаби меча в ножницата на кръста си.

Това изненада Келарас и той се обърна към Хиш Тула.

— Милейди, на бой ли тръгваме?

Хиш го погледна, но не отвърна.

Грип се покашля и рече:

— Капитане. Имало е движение в гората пред нас. Вълци може би, подгонени на юг от глад. Или пък имаме неочаквани гости.

— Мъж или звяр — каза Келарас намръщено. — Вече се боя, че аз съм ги довел тук. — Поколеба се и добави: — Може би е неразумно да напускаме укреплението…

— Това са мои земи — каза грубо Хиш Тула. — Вълци няма да се опитат да ни нападнат, но ако в тази гора се крият мъже и жени, ще се изправя срещу тях. Ако замислят зло, наглостта ще им струва скъпо. Не, Келарас, не съм тази, която ще вържат в бърлогата ми. Погрижете се за оръжията си, сър.

Келарас слезе от коня си и свали ризницата, която беше увил и вързал зад седлото.

— Извинете ме. Ей сега.

Малко след това, вече изпотен под плъстта и ризницата, се метна отново на седлото и загнезди пиката в скобата ѝ.

Пелк поведе, излязоха от сечището през обраслия с диви лози портал и поеха по пътя, лъкатушещ в гората.

Келарас се усети, че мисълта за битка го радва. Щеше да е доволен, ако му разрешаха да развихри насилие. Имаше определено напрежение на духа, който не знаеше друг отговор и копнееше за грохота на мечове, за тежкото пъшкане на тяло, огъващо се под удара на меч или пика, за виковете на издъхващи и ранени. Лесно беше да изпадне в онази апатия, която често поразяваше воини, оказали се в цивилна среда, ограничени от правилата на мира.

Поетите го наричаха меланхолия, страдание на героя. Бардовете пееха за вътрешната празнота и ехото, терзаещо героя, чиито подвизи отдавна са останали в миналото и чиито оръжия събират прах, а нощите стават все по-дълги.

„В Карканас вървях по коридорите, засищах нуждите на плътта, виждах и ме виждаха. И все пак може и да съм бил призрак, човек наполовина тук, наполовина другаде. А когато, в редки случаи, улавях погледа на приятел войник, виждах същото в празните очи пред мен. Ние само имитираме тези цивилни преструвки, докато чакаме да ни отпуснат синджирите.

Когато бъдещето обещава тази ужасна свобода, се учим да изчакваме. Но когато накрая приключим с тези неща, когато обещанието отмре и ни хрумва, че сега, най-сетне, никога повече не ни чака свобода, тогава сме наранени дълбоко. Приключили сме и е приключило. Меланхолията ще ни вземе и ще ни повлече в убийственото си тресавище.

Грип Галас, как го понесе ти?

А, добре, няма нужда да отговаряш. Слушах твоята война с дървото, ударите на брадвата ти.“ Грип в момента яздеше зад лейди Хиш Тула, поел ариергарда. Келарас не се обърна да го погледне, но си представяше нов живот сега у стария мъж, острота в погледа му. Някои неща не може да се зарежат, знаеше го.

„Знаеш това, Хиш Тула, и се възмущаваш от истината му. Дори сега усещаш как той се отдръпва от теб. Съжалявам, но все пак може би аз току-що спасих твоя съпруг. Съмнявам се обаче, че ще ми благодариш. Може би любовта те заслепява за проклятието на воина или си повярвала, че любовта ти може да го изцери. Но в тази зима ти си го видяла как крачи нервно, видяла си неспокойствието и възбудата му… или може би не е било нищо повече от неговото внезапно състаряване, вечерите и нощите му пред огъня, смътното блещукане на пламъци, които сякаш умират отново и отново в хлътналите му очи.

Или тези страхове са мои и само мои? Смея ли да се обърна, за да видя сам? Истина ли е това, която имам нужда да потвърдя… защо?

Ако оцелея този път и стигна до някое неизвестно бъдеще, и аз ли ще съм така смразен до кости, зяпнал в огъня, спомняйки си топлината му?“

Сепна се, когато Пелк се извърна и му кимна, докато изваждаше меча си.

Келарас вдигна пиката от скобата ѝ, надигна се на стремената… и не видя нищо.

А после на пътеката на двайсетина крачки напред се появиха фигури — раздърпана движеща се колона. Пелк спря, а Келарас продължи и спря до нея от лявата ѝ страна, за да пази фланга ѝ.

Лица, общо взето скрити под грубо тъкани шалове се озърнаха към тях, но процесията продължи надясно, на север през гората. Келарас видя оръжия — изпънати лъкове, копия.

— Отрицатели — каза Грип Галас. — Ловна група.

— Не съм дала разрешение — отсече Хиш Тула. И повиши глас: — Не разрешавам! Вървите във владението на Тула!

Фигурите спряха, а после, миг след това, един направи няколко крачки към конниците. Дръпна шала и се видя слабо младежко лице. Зад него някои от ловците наместваха стрели на жилите на лъковете си.

Хиш Тула изръмжа и каза тихо:

— Не биха посмели. Ловна плячка ли сме?

Келарас подкара напред, навел върха на пиката. Младежът спря.

— Разчистете пътя — заповяда капитанът. — Няма никаква причина за смърт днес.

Младежът посочи Хиш Тула.

— Тя претендира, че притежава нещо, което не може да бъде притежавано.

— Намирате се в ловен резерват, Отрицателю, и да, тя наистина го притежава.

Но младежът поклати глава.

— Тогава аз претендирам за въздуха, който тя диша, защото е изтекъл дотук от север — от родната ми земя. Претендирам за водата в потоците, защото минават през моя бивак.

— Стига с тези глупости! — каза Хиш Тула. — Според твоя аргумент, пале, не можеш да претендираш за нито един звяр в тази гора. Нито за дървата за огньовете ви нощем. Защото те са притежавали това много преди ти и аз да стъпим тук. — Махна с ръка, облечена в метална ръкавица. — Придържам се към едно просто правило. Можете да ловувате тука, но ще бъдете така любезни първо да ми поискате разрешение.

Младежът се намръщи.

— Вие ще ни откажете.

— И ако го направя?

Той замълча.

— Ти си глупак — каза му Хиш Тула. — Питаш, за да мога да кажа да. Вярваш ли, че сте първите ловци, посетили земята ми? Само чужденци виждам зад теб. Къде са старите ми съседи, с които си разменяхме подаръци и с които си разменяхме думи на уважение и почит?

Младежът кривна леко глава.

— Ако толкова желаеш, ще ви заведа при тях. Не са далече. Натъкнахме се на костите им тази сутрин.

Хиш Тула дълго помълча, преди да отвърне:

— Не е от моята ръка.

Ловецът сви рамене.

— Това, мисля, би облекчило скръбта им.

— Намерихте ли диря? — попита внезапно Грип Галас. — Убийците… проследявате ли ги сега?

— Твърде много време е минало — отвърна младежът. Измести погледа си отново към Хиш Тула. — Няма да се задържим дълго тук. Тази гора, за която претендирате, че е ваша, не представлява интерес за нас.

— Тогава къде отивате? — попита Грип.

— Търсим глиф, който върви до Емурлан. — Посочи Хиш Тула. — Кажете на войниците: всички невинни от гората са мъртви. Само ние оставаме. Тяхната смърт не ни прекършва. Когато войниците отново дойдат в гората, ще ги избием всички.

Младият войник се върна при отряда си и след малко и последният Отрицател прекоси пътеката и се скри сред дърветата.

— Какво е този „глиф“, за който говори той? — попита Хиш.

Грип сви рамене.

— Вече са организирани.

— Не могат да се надяват да кръстосат мечове с войници на Легиона.

— Не могат, скъпа. Но стрели ще свършат работа.

Дъхът ѝ излезе на съсък.

— Значи наистина сме затънали в дивачество. И все пак първите актове на варварство не дойдоха от Отрицателите, нали?

— Не, милейди — отвърна Келарас. — В Карканас прекарах известно време в преглед на донесения за клането. Младежът е прав. Всички невинни са мъртви и костите им са осеяли лесовете на Куралд Галайн.

— И въпреки това Урусандер претендира, че представлява простолюдието на кралството? Как не се задавя с това свое лицемерие?

— Той, мила, предпочете да не включи Отрицателите в щедрата си прегръдка. — Грип Галас се наведе настрани и се изплю. — Но за да сме честни, бих се обзаложил, че Хун Раал е хвърлил вълците на Легиона върху тези сърни.

— Разликата е спорна — отвърна жена му. — Значи продължаваме. Трупаме заряда на своя гняв и трябва да се придържаме към вярата, че ще дойде ден, когато ще можем да го развихрим. Капитан Келарас.

— Милейди?

— Постарайте се лорд Аномандър да разбере. Ще обединя благородниците около тази кауза. Ще се погрижа проблемът с Консорта да бъде оставен настрана, да изчака за по-късно време. Сега трябва да демаскираме нашия враг и да видим пътя пред нас чист и без компромис. Кажете му, капитане, че се заклевам в това: никаква политическа машинация няма да потуши негодуванието ми. Ще има отмъщение, и то ще бъде справедливо.

Поеха отново. Зад Келарас Хиш Тула продължи:

— Хун Раал ще увисне на бесилото. Колкото до Урусандер, нека да пледира за невинност пред вещи очи, под погледа на обществото. На тази сцена той няма да може да лицемерничи. Капитане, не каза ли вашият лорд, че справедливостта трябва да се види?

— Да, милейди.

— Точно така. Нека да се види.

Келарас и Пелк забързаха, за да се отдалечат малко от Хиш и Грип Галас, когато те си заговориха тихо.

— За малко — каза Келарас.

— Стрелите, които избраха за нас, бяха с каменен връх.

— Тоест?

— Необичайна болка, казвали са ми, когато остър камък се е забил дълбоко в тялото ти, реже насам-натам с всеки твой дъх. Предполагам — добави тя сухо, — че дори и войник не би могъл да продължи да се бие при такава болка. Като военни оръжия, смятам, капитане, че стрелите ще превърнат воюването в нещо не на честта, а на безчестието.

Той изсумтя горчиво, спомнил си за собствения си глад за насилие.

— Може би тогава истинският ужас на войната ще се разкрие пред всички ни и ще ни сплаши.

Усмивката ѝ беше сдържана.

— Ще ни стъписа толкова, че да настъпи вечен мир? Капитан Келарас, имаш мечтите на дете.

Той замълча ужилен.

Тя го погледна и очите ѝ се разшириха.

— Бездната да ме вземе, Келарас — прие това като обида?

— Ами…

— Зарежи даровете в сърцето си, ако трябва. Но остави ми ги да ги задържа, а аз ще ги държа, по-здраво, отколкото изобщо можеш да си представиш.

Думите ѝ го срязаха в гърдите. Той примига срещу блясъка на слънчевата светлина по сняг и лед и продължи мълчаливо.

Зад тях съпруг и съпруга се караха.

Имало беше време, много преди Гризин Фарл да поеме титлата Бранител, когато бе превърнал острието на бойната си брадва в гласа на своя гняв. Като пиян бе тогава, яростта беше виното му. Младостта има навика да извайва всичко в рязък релеф, да прави различими всеки свят и всеки миг в него. Гневът бе единственият му отговор за откритата несправедливост, а несправедливостта бе навсякъде. В онези времена, когато го обземеше умората — когато неспиращата битка срещу власт, традиция и къкрещите цикли на навика го караше да залитне, да се олюлее в някаква празнота — той си налагаше фасада на цинизъм. Фанатичният устрем бързо затъпяваше острието на брадвата и оръжието се оказваше тежко в схванатите му мишци. С този циничен поглед виждаше пред себе си бъдеще на неумолим провал.

Младостта превръща яростта и отегчението в любовници, с цялата страст и плам, каквито човек може да очаква, когато кръвта е все още свежа. Желанието подхранва страст, а страстта обещава засищане, но шепне груби думи. Мъст, съответствие между престъпление и наказание, сякаш справедливостта може да смъкне ръцете на бог, да направи ясен и сигурен всеки вододел и така — да смали сложностите на смъртния свят до нещо по-просто, по-лесно за смилане.

Скоро се беше озовал сред форулканите, за да види със собствените си очи как се въздава такава справедливост, и тогава бе започнал да се буди по неочаквани начини. Навярно не беше нищо повече от носталгия, която може да накара човек да закопнее за някаква въображаема простота, свят, оформен в детството и след това преоформен със спомена за нещо идилично. Беше всъщност много лесно да се забрави объркването на света на едно дете, където познатото е минимално и изглежда само един прост и вероятно по-достоверен образ на реалността. Достатъчен, за да служи на това дете и така — да даде утешение на детския ум. Но носталгията е съмнителна основа за нещо толкова жизненоважно, колкото системата за въздаване на справедливост на една цивилизация. Гризин бързо беше видял недостатъците в това носталгично пораждане, когато то се оказа сърцевината на форулканския съд.

Все още млад, беше се отдавал на темата за възмездието във форулканската система. Но много скоро циничният му поглед видя твърде ясно злоупотребите, деликатните начини да се подрони самата идея, че мечът на справедливостта е надвиснал над всекиго. Вместо това видя как, сред привилегированите, измъкването от тази сянка на възмездие и отговорност се е превърнало в игра. Видял беше увъртанията, ловкото изопачаване на истината, съзнателното прикриване на смисъла и безкрайните уверения за невинност, всички до едно поднасяни със същия вещ блясък в окото.

Любовниците от младостта му се изтощаваха.

Един ден, в Голямата палата, където заседаваха Седемте съдии и Седемте управители, и всички събрания на гилдии и занаяти, и командирите на Доставчиците, и Обществото на Съвещателите, Гризин Фарл извади двуострата си брадва.

Виното потече сладко в онзи ден, на порои по наклонения под, швирна около изящно изваяните крака на пейките и столовете. Плисна високо по скъпоценните стенни пана и в нишите, приютили мраморните бюстове на прочути съдии и философи. Голямата палата беше преобразена в пиянски рай.

Реки от вино, червено и тъмно като разпраните гърла, като посечената плът. Самият гняв се беше присвил от страх пред внезапната, необяснима ярост на любовника си, сякаш за миг огледало беше хвърлено между тях и гневът видя истински себе си за първи път. Докато, зад преградата, циникът газеше по коридорите, размахваше капещата си брадва и със сух смях възвещаваше ужасна свобода.

Азатанаят, който години по-късно щеше да стане Бранителят, Защитникът на Нищото, бе роден след онази касапница. Беше излязъл от Голямата палата като дете от окървавена утроба, боядисан във всички цветове на справедливостта, зяпнал от стъписващо хладния въздух, нахлул през разбитите прозорци, с цветното стъкло, пращящо под краката му, и с далечните викове от улиците долу.

„Платете ми с думи, приятели, и вижте какво идва от това. Надсмейте се на идеалите ми, шепнете за глупака пред вас, дошъл с толкова надежди. Вижте този предизвикан изблик, това детинско увлечение. Разбира се, с вашите преднамерени изкуства, с вашето хитроумно разчленяване на висши някога идеали и с вашата собствена дамга цинизъм, толкова пълен с презрение, вие ме родихте, вашето ново дете, вашия Невинен. И ако донеса огън на вашия свят, не се изненадвайте.

Крача като отхвърлен любовник.

До момента на тази клетва, на която все още държа. Никога повече няма сърцето ми да затупти в невинност. Никога повече не ще превърна глупавата любов на младостта в мъжки идеал и да понасям копнежа по нещо, което никога не е било. Не ми говорете за баланса на притежанията, за императива на обезщетението, за лъжата на отплатата и за кухата страст на възмездието.

В това отрицание не налагам никаква дан. Правете каквото пожелаете. Пепелища ни чакат всички. Този любовник на света е оставил настрана любовта си, засега и завинаги. Вижте ме като своя защитник, но който не цени нищо, който въздава с тази вечна усмивка и ви оставя да блестите във всичко, освен справедливост. Защото справедливост вие нямате.

Когато смъкнахте долу ръцете на един бог, аз ги натопих в смъртна кръв.

Молете се виното да е било горчиво за бога.“

Беше чул, че през десетилетията след онова време сред форулканите възникнал култ, почитащ Гризин Фарл като отмъстителен бог. Всъщност като бог на справедливостта. Винаги щеше да ги има, вече разбираше, онези, за които насилието е праведно.

Внезапно движение пред него го накара да вдигне глава, макар и да изглеждаше твърде тежка за този свят. Видя лорд Силхас, отпуснал се в стол, който беше придърпал. Бледото му лице изглеждаше тънко като хартия, червените очи — като гаснещи въглени.

— Пиян ли си, азатанай?

— Само спомени, лорде, които да разпалят ума ти.

— Предполагам — каза Силхас, след като наля халба от каната на масата, — че имаш изобилие от тях. Спомени.

Гризин Фарл се отпусна назад, едва сега чул приглушения шум на кръчмарската тълпа около тях.

— Хуморът ми е откъснат тази нощ, лорде. Пъпка цвят, безлист и безцветен.

— Значи съвпада съвсем добре с моето настроение, азатанай. Историкът Райз Херат те търси.

— На миналото нямам какво да кажа.

— В такъв случай той би трябвало да е добра компания. Чака те в стаята ти, мисля.

Гризин Фарл изгледа благородника.

— Треска има в този град.

— Карканас никога не е бил лесен за живеене зиме — отвърна Силхас. — Дори по времето преди тъмнината въздухът беше суров някак, костите ти сякаш ставаха трошливи. Уви — добави той, след като замълча да отпие, — аз се оправях най-зле. Също като сега. Всяка зима копнеех за лятната жега.

— Не всички се радват на сезона за размишление — съгласи се Гризин.

— Размишление? Това, както казваш, поражда трескави мисли. — Силхас поклати глава. — Азатанай, нещо повече има в това. Бих искал да се разкърша и да хвана меч или пика. Лекота да дойде в стъпките ми. Блед може и да съм, но душата ми е натопена в летен пламък.

Гризин го изгледа над масата и видя кървавия блясък в очите му.

— Казват, че лорд Урусандер щял да тръгне преди пролетта.

— Тогава ще разпаля своя жар, азатанай. — След миг, в който сякаш се замисли над перспективата с жадно предчувствие, Силхас сви рамене, зарязал мисълта. — Но дойдох тук не просто за да съобщя за желанието на историка да говори с теб. В този ден видях чародейство, разгръщане на магическа сила. Изглеждаше… незаслужена.

Гризин Фарл вдигна каната и напълни отново халбата си.

— Незаслужена ли?

— Трябва ли да обяснявам това? Сила, появила се твърде лесно.

— Сър — каза Гризин, — вие сте знатен. С благородна титла, в привилегирована аристокрация, в която предпоставката за заслужено или незаслужено не значи нищо. Да бъдеш избран по рождение не е никакъв избор. И все пак вашата раса посича децата чрез неоспорими правила, за да хвърли едната част в привилегировано положение, а другата — в лишения. Тази ваша гражданска война, Силхас Руин, представлява предизвикателство към всичко това. А сега… магия, в ръцете на когото и да било, стига да приложат дисциплина и усърдие в овладяването ѝ… ами, виждам каузата на Урусандер подсилена, на цената на собствената ви.

Силхас се озъби и отвърна:

— Не съм сляп за неравновесието! Тази магия ще ни подкопае, може би фатално. Има ред в йерархията в края на краищата, и той е необходим ред, за да не се разпадне всичко в хаос.

— Съгласен съм. Хаосът е крайно нежелан — каза Гризин Фарл. — Разбира се, нова йерархия ще възникне, но по свои собствени правила. Ще видите вашата стара аристокрация разбита, сър. Ще вземе ли лорд Урусандер магията в прегръдката си, или просто ще потърси вещите лица, които е най-вероятно да станат майстори? Ще види ли новият век да управляват крале и кралици магьосници? Ако е така, тогава всеки от простолюдието може да вземе трона. Куралд Галайн, приятелю, се клати на опасен ръб, нали?

— Все още чакам утешителни слова, азатанай. — Силхас отпи от халбата си, а след това, щом дойде слуга с нова кана, се пресегна и я придърпа. — Вълнуваш водите за собствено забавление, подозирам.

Погледът на Гризин Фарл се плъзна настрани, към унилата кръчмарска тълпа с пластовете дим от лули и дърва. Разговорите едва ли си заслужаваха да ги слуша човек, след като хората имаха навика да се повтарят, сякаш с всяко изричане търсеха различна реакция. „Намери една истина и я направи заклинание. Намери една лъжа и направи същото. Събери истини и лъжи и ги наречи вяра. Кръчми и храмове, виж как възлиянията текат и всички жертви са направени. Тук има една истина. Където и да се съберат смъртни, ще възникне ритуал, и във всяко място ритуал, навик и жест носят скрита утеха. В тези шаблони картираме своя свят.“

— Не го отричаш, значи?

Гризин се сепна, после въздъхна.

— Приятелю, прощавай, че се подигравам с благородните ти претенции. Виждам твърде ясно, за да правя друго.

— Защо ме наричаш приятел? По-важното — защо аз те смятам за такъв?

— Думите ми те гневят, Силхас, и все пак се наслаждаваш на този гняв само за миг, преди да видиш през червената мъгла и да трябва да приемеш истината на това, което казвам, колкото и мрачно и обидно да се окаже то. Възхищавам се на това.

— Когато разговаряме, усещам как нервите ми се изопват.

— Няма да се скъсат — отвърна Гризин.

— А ако се скъсат? Явно не се боиш от това.

— Отдавна съм се отказал от страха.

При тези думи Силхас се наведе напред, присвил очи.

— Виж, това е признание! Кажи ми, моля, как го постигна?

Кратко видение размъти ума на Гризин, щом се видя отразен в едно счупено стъкло — излизаше залитащ от кървава касапница.

— Когато замахваме — каза той, — го правим от страх. Спомни си, ако благоволиш, всяко свое избухване, стъписването, след като си ударил, след като си нанесъл рана. Осъзнаването кара човек да се присвие от страх, да потуши вътрешните огньове. А с това първият страх умира, но само за да го замени нов — страхът от последствията от насилието ти. Два аргумента, но само един глас. Две причини, но само една реакция. Когато най-сетне разбереш това, приятелю, тогава гласът, който е страх, става крайно досаден. Повтаря се и с това доказва собствената си глупост, и ако от глупавите му думи си доведен до насилие, до отказ от всякаква сдържаност, тогава може да си само глупак. Глупак — повтори Гризин Фарл, — наивен и не особено прозорлив. Станеш ли глупав колкото твоя страх, оскърбяваш собствената си интелигентност и с нея — цялата вяра в себе си.

Силхас го гледаше съсредоточено.

— Азатанай, трябва да разбереш: цял един народ може да бъде погълнат от такъв страх.

— И той замахва, често срещу себе си — срещу близък, срещу съсед. Страхът в такова време е бясна треска, изгаряща всичко, което докосне. И да, той е изключително глупав.

— Представи си, азатанай, този страх, когато му бъде дадена силата, възможна в магията. Търсиш свят в пламъци.

— Където, навярно, ще преуспееш?

Силхас — на бледото му лице бе изписана тревога — отново се отпусна назад в стола.

— Върна ме, азатанай, към култа на зимата. Дано сезонът никога не свърши.

— Кога ще призовеш легиона Хуст?

Силхас примига, после сви рамене.

— Скоро, мисля. Нелепо е. Събираме паплач, въоръжена с безумно желязо, за да я хвърлим срещу най-добрата армия на владението.

— А Домашните мечове на Великите домове?

— Изненадан съм, че това те интересува.

— Домашните мечове не, честно казано — призна Гризин Фарл. — Но виждам, че нещо очаква легиона Хуст — твърде смътно, разбира се. Само лошо предчувствие, сякаш съдба някаква се оформя, бъдеще, все още невъобразимо.

— Като нищо може вече да са прокълнати — каза Силхас. — Легион, създаден в лудостта на владението ни. Никаква слава не може да се намери в това да излизаш от гробове, Гризин Фарл. Нито от дълбоки рудници или прясно изкопани могили. Какъвто и дух да е вложил Хуст Хенаралд в желязото от ковачниците си, убийството на три хиляди мъже и жени вече го опетнява. Значи, чудиш се защо все още се колебая да призова такава армия?

— Съдбата, която ги очаква, е извън теб, лорд Силхас.

— Нима? Кой ще я донесе тогава?

— Слаб съм в пророкуването — отвърна Гризин Фарл. — Все пак, макар да виждам само мъгла, чувам един глас и думи, изречени със заповеден тон.

— Но не мой.

— Не. Гласът, който чувам, е на Аномандър.

Силхас въздъхна.

— Значи се връща. Добре. Но хайде стига вече с това. Кажи ми, азатанай, има ли по-бързи пътища към чародейството?

Въпросът прониза Гризин Фарл като лед. Погледът му се смъкна към халбата в ръцете му, в смъртно бледата игра на светлината на лампата по повърхността на ейла.

— Никакъв, който би ти харесал.

— Бих искал да ги чуя все пак.

Гризин Фарл поклати глава и стана.

— Задържах историка да чака твърде дълго. Приятелю, забрави последните ми думи. Бяха не на място. Следващите дни ще са достатъчно отчаяни и без съблазънта на такова средство. — Азатанаят се поклони на лорда и стана.

„Защитнико на нищото, не тази пътека, не никоя. Следващия път, когато ме намериш, Силхас Руин, разбира се, ще се поддам на исканията ти, понеже виждам в теб амбицията, която ще наречеш необходимост. По-лесният път не е за харесване — вече казах това, — но в убийството на страха моето предупреждение няма да те спре, нали?

Драконъс. Каладън Бруд. Непозната сестро. Вижте какво започваме тук. Вълците са се събудили и капем думи в диря от кръв.

Нека намерят собствения си глад, както трябва.

Но, о, вижте какво започваме тук!“

Излезе от кръчмата. Небето изглеждаше странно разбито, с тъмно и светло, и цветове, пръснати като парчета счупено цветно стъкло. Гризин Фарл го огледа с насълзени очи.

Цинизъм и гняв — пияни. „Стига, за да те накара отново да се почувстваш млад.“

Тръгна към Цитаделата. Време беше да говори с историка.

Орфантал спря на прага. Историкът Райз Херат седеше до камината, която тъкмо се разпалваше. Стаята беше студена, осветена само от диплещите се по дървата пламъци.

— Тук е — каза историкът и махна към пода пред ботушите си. — Хайде влизай, Орфантал. Рибс дойде капнал.

Орфантал пристъпи вътре, все още стиснал в ръката си дървения меч. Кучето, лежащо до камината, спеше дълбоко.

— Твърде много битки за един ден, Орфантал. Рибс вече не е млад.

— Когато стана воин, ще имам вълци. Два. Обучени за война.

— Аа, виждаш дълга война пред нас, значи.

Орфантал седна на каменния ръб на камината.

— Седорпул казва, че войната никога не свършва. Ако не е в един сезон, ще е в друг. Защото обичаме да се бием.

— Не винаги е било така. Имало е време, Орфантал, когато сме обичали да ловуваме. Но дори тогава, ще ти призная, е имало жажда за кръв. След като сме опитомили животните, които ядем, ловците са продължили да ходят на лов. Като деца, които отказват да пораснат — сила има в това, в тази способност да решаваш живот и смърт. Невинността на плячката е без значение за такива деца. Нуждата им е твърде себична, за да помислят за жертвите на своя каприз.

Орфантал се пресегна и почеса раздраното ухо на Рибс. Кучето въздъхна насън.

— Грип Галас преряза гърлото на един мъж. От ухо до ухо. После му отсече главата и изряза нещо на челото.

Райз Херат помълча, после изпъшка.

— Добре. Наистина сме във война, Орфантал. Грип Галас спаси живота ти, нали?

— Уби го за коня му.

— Видял е нуждата, трябва да предположим. Грип Галас е доблестен мъж. Ти беше негова отговорност. Бих се обзаложил, че това, което си видял, е било гневът на Грип. Ние сме във време, когато да си на другата страна само по себе си е престъпление, и смъртта е наказанието.

— Героите не се гневят.

— О, гневят се, Орфантал. Определено се гневят. Често тъкмо гневът ги тласка към героични актове.

— Какво толкова ги гневи?

— Нечестното на света. Когато то става лично, героят се възмущава и се изпълва с отрицание. Героят не търпи онова, което му изглежда неправилно. Това не са мисли. Това са действия. Подвизи. Нещо неописуемо с думи се е проявило и дъхът ни секва. Не можем да не се възхитим на дързостта и как тя се опълчва на правилата.

— Не мисля, че Грип Галас е герой — каза Орфантал. Огънят се усилваше, пламъците вече подскачаха по дървата. Скоро щеше да стане твърде горещо, за да седи там, но още не.

— Може би — каза историкът. — Той, опасявам се, е твърде прагматичен човек за героизъм.

— Какво правиш в стаята на Гризин Фарл?

— Чакам го да се върне. А ти?

— Търсех Рибс. Често идва тук. Приятели са с Гризин Фарл.

— Чух, че азатанаят го измъкнал от Дорсан Рил. Спасил живота му всъщност. Това изковава връзка.

— Лорд Силхас също е приятел на Гризин.

— Нима?

Орфантал кимна.

— Безпомощността им е обща.

— Моля?

— Така казва Гризин. Бялата сянка към тъмната сила на брат. Онази кожа, казва той, ще погуби Силхас, въпреки че е нечестно. Хората са тласкани да правят неща от онова, което мислят, че им липсва.

— Азатанаят май ти казва много неща.

— Това е защото съм млад — обясни Орфантал. — Говори ми, защото не разбирам за какво ми говори. Така казва. Но аз го разбирам по-добре, отколкото си мисли. Веднъж сънувах, че в земята зад мен има гигантска дупка, и продължаваше да расте, а аз бягах, за да не падна в нея, и бягах през стени от камък и планини, и по дъното на дълбоки езера, а после по лед и сняг. Бягах и бягах, за да не падна в дупката. Ако не беше тя, изобщо нямаше да мога да бягам през каменни стени и всичко останало.

— И тъй, хората са тласкани да правят неща от онова, което липсва в тях?

Орфантал кимна. Отдръпна се от усилващите се пламъци, макар стаята все още да бе студена.

— Как върви обучението ти?

Орфантал сви рамене и се наведе да погали Рибс.

— Седорпул е зает с онази магия и разни други неща. Липсва ми майка ми.

— Леля ти искаш да кажеш.

— Да. Леля ми.

— Орфантал, запозна ли се с другия заложник в Цитаделата?

— Да. Тя е млада. И срамежлива. Бяга от мен, горе в убежището. И заключва вратата, за да не мога да вляза.

— Гониш ли я?

— Не. Опитвам се да бъда мил.

— Съветвам те да се опиташ да бъдеш някак по-малко… прям. Нека тя да дойде при теб, Орфантал.

— Липсва ми и Сукул Анкаду. Тя пие вино и всичко. Все едно вече е пораснала. Знае за всичките Велики домове и благородниците, и на кого можеш да разчиташ и на кого не.

— Не е на страната на сестра Шаренас, значи.

— Не знам. — Най-сетне горещината стана прекалена и Орфантал стана и се отдръпна от камината. — Седорпул ми каза за магията. Дарът на Терондай за всички Тайст Андий.

— О? А ти самият проучвал ли си магията, Орфантал? Трябва да те предупредя за рисковете…

— Мога да правя това — прекъсна го Орфантал и разпери ръце. Мракът изведнъж набъбна, сгъсти се, въплъти се във форми, които накараха историка да се свие от страх в стола си. — Тези са вълците ми — каза Орфантал.

Рибс пред камината скочи, ноктите му затракаха по каменните плочи, щом драсна към вратата.

Привиденията наистина бяха добили очертанията на вълци, но толкова високи, че надвишаваха самия Орфантал. Блеснаха кехлибарени очи.

— Мога да вляза в тях — продължи Орфантал. — Мога да изскоча от тялото си и да вляза в тях, и в двата, едновременно — но трябва да са един до друг, когато го правя. Ако вляза само в единия, пак мога да накарам другия да ме следва или да направи каквото му кажа. Усещането е странно, историко, да вървиш на четири крака. Същото ли е, каквото могат да правят джелеките?

— Орфантал, ако обичаш, махни ги оттук.

Орфантал сви рамене и смъкна ръцете си. Чернилката се завихри, после се разпръсна като мастило във вода.

— Не — каза Райз Херат, — това изобщо не е като тяхното. Магията на джелеките е древна, по-… зверска и дива. Казвали са ми, че изгаря очите да я гледаш. Твоите… създания… са по-деликатни. Орфантал, показвал ли си на някой друг тази твоя сила?

— Още не.

— По-добре недей.

— Защо?

— Каза, че душата ти може да се прехвърля в тях, нали? Тогава ги сметни за своето последно средство. Ако животът ти се окаже в опасност. Ако получиш смъртна рана, в тялото, което имаш сега, тогава, Орфантал, избягай при своите… приятели. Разбираш ли ме?

— Мога ли изобщо да направя това?

Историкът поклати глава.

— Не знам със сигурност, но изглежда е възможност — според това, което току-що описа. Тази тайна, Орфантал — пази я, защото стане ли известна, приятелите ти вълци ще бъдат уязвими. Кажи ми — трябва ли да са близо, когато се въплъщават?

— Не знам. Бих могъл да опитам да ги вдигна в различни стаи може би, и да видя дали става.

— Опитвай, но тайно. Никой да не види. Никой да не разбере.

Орфантал сви отново рамене и се обърна към вратата.

— Рибс пак избяга.

— Започвам да схващам защо.

В този момент тежки стъпки по коридора предизвестиха връщането на Гризин Фарл. Щом влезе, азатанаят кривна глава и подуши въздуха.

— А, добре — промърмори и очите му се спряха на Орфантал. — Тихата ми сянка… ще се включиш ли в разговора ми с историка?

— Не, сър. Ще ида да потърся Рибс.

— Да, профуча покрай мен в коридора. Търси го в най-далечния ъгъл на Цитаделата или в конюшните навън.

Орфантал кимна и излезе. Спомни си думите на Райз Херат за ловци и лов, и за детския ум, заклещен във всичко това. Но не го интересуваше използването на вълци за лов и не го интересуваше ловът също така. Нямаше герои сред ловците, защото убиването беше лесно. „Освен, разбира се, ако жертвата не реши, че вече не е невинна. И тогава спира да се страхува. И решава, че бягането е безполезно, защото от някои неща не можеш да избягаш, а една голяма дупка зад теб може да е и уста, и да става все по-голяма.

Вълци като моите… тях не ги е страх. Могат да тичат бързо. Могат да гонят ловците.

Какво ли ще е това усещане, чудя се?“

— Тя вижда през раните в дланите му — каза Райз Херат. — Онова пано, дар на Емрал Ланеар, то трябва да ни покаже, че всичко това не е ново. Случвало се е преди. Силата в кръвта. Какво още трябва да знаем, азатанай?

— Изпълваш ме със скръб, историко, с такъв гняв.

— Даровете на азатанаите никога не са каквото изглеждат.

Гризин Фарл се оригна и седна на един стол.

— Изпих твърде много ейл.

Историкът изгледа замислено азатаная, който беше впил поглед в пламъците в камината.

— Угоди си с бъбривост тогава.

— Угаждането е сладко за пиене, да. Има една азатанай, жена от плът. Името ѝ е Олар Етил. Чувал ли си за нея? Не. А, добре. Може би не по име, но помниш сънищата си, историко, онези, неспокойните, когато жена, която познаваш и все пак не познаваш, идва при теб, често отзад. Притиска се в теб и предлага плътско изкушение. Би си помислил — каза с въздишка, — че тя е само предвестникът на низки страсти, игра на похот и, всъщност, на угаждане, особено със забраненото… както и да би си го въобразил.

— Гризин Фарл, нищо не знаеш за сънищата ми.

— Историко, знам какво е общото у всички мъже. Но добре. Погледни в този огън вместо това. Има лица в пламъците, или по-скоро едно лице, предлагащо безброй изражения. Бягащите псета се научиха да почитат това лице, това женствено нещо. Олар Етил е мъдра. Знаеше как да ги накара да научат за нея. Богиня на пламъците, събудена от топлината. Похот, страст, кръвожадност. Ще стопли плътта ти, но ще изгори душата ти.

— Змия расте от ръката ѝ, нали? Тя е онази на гоблена.

Но азатанаят поклати глава.

— И да, и не. Бягащите псета ще ти говорят за тяхната богиня на земята. Наричат я Бърн и твърдят, че тя спи вечен сън. В сънищата си тя прави света на хората. Но Орал Етил стои наблизо, понякога до Спящата богиня, понякога прегражда пътя към нея. Тя е ревнива към Бърн и краде топлината от нея. Всяко огнище, всяко облизване на пламък е откраднато. Змията е огън и кръв. Живот, ако предпочиташ. И да, в сърцевината си тя е сила на унищожение.

— Вие азатанаите си играете на богове.

— Да. Някои от нас да. Силата е изкусителна.

— Дори Бягащите псета заслужават нещо по-добро. Тази Бърн също ли е азатанай?

— Не мога дори да кажа дали Бърн съществува, историко. Вярата в нея съществува, и това стига. Тя ще напътства вярващите и ще придава форма на техния свят. Трябва да се опреш на практичното, Райз Херат. Мотивациите са само призраци и смисълът им върви по дирята на всяко деяние, угаждаш му с тях, както ти е удобно. — Гризин Фарл се взря в историка. — Това, което избираш да правиш, може, без усилие, да бъде видяно като измяна. Въпреки че би могъл да го наречеш най-чистия въобразим акт на почтеност.

Райз Херат усети как кръвта кипна във вътрешностите му, смрази крайниците му.

— Обвиняваш ли ме в нещо, азатанай?

Гризин Фарл повдигна вежди.

— Ни най-малко. Просто оспорвам валидността на твоята роля в живота. Историкът ще направи дисекция на събития, ще изброи счетоводния списък на деяния и ще потърси смисъла от измислени мотиви. Включиш ли угодата, виждам колко познат е за теб вкусът ѝ.

— Майка Тъма е също толкова богиня, колкото и тази Олар Етил — каза Райз Херат. — Магия в кръвта. Там, на трона, очите ѝ са затворени. Би могла да спи. Би могла да е мъртва. Все пак, през змийски очи вижда света. А както са ми казвали, вкусът на кръвта е изкусителен. Какво е направил Драконъс?

— На вашата господарка ли? Ами, направил я е богиня. Наричаш ли това любов? Между любовници почитанието е с резки очертания. От всяка прегръдка, колкото и да е разгорещена, нещо кърви. Жената зад теб в сънищата ти, тя ти мисли зло. Или, в следващия дъх, благослов и откровение. Възможностите са безкрайни, докато не се обърнеш.

Чудо беше, помисли Райз Херат, че никой все още не беше убил този азатанай, толкова отчайващо и дразнещо бе разговарянето с него. Помисли си, че да се озовеш срещу майстор фехтовач ще е до голяма степен същото, всяка атака предвидена, всеки ход — контриран без усилие, и също като майстора фехтовач, Гризин Фарл не бързаше да нанесе фаталната рана. Погледна намръщено азатаная.

— Майка Тъма е отсъствието в центъра на нашия култ. По неин избор ли е това, Гризин Фарл? Или кръвта — и жаждата ѝ — я изтласкват все по-далече и по-далече от грижите на смъртните? Казваш, че Бърн спи — тя ли го е избрала, или е била поразена от някое проклятие? Казваш, че Олар Етил обитава пламъците на огнището — само това ли правят боговете? Просто наблюдават?

— Би могло всъщност да изглежда така, да. Но вече те предупредих за вредата от измисляне на мотивации, измисляне на смисли.

— Но тя нищо не прави! Никакви актове, никакви дела! Няма нищо, което да си въобразя или да измисля!

— И така историкът гладува. Но скоро ще бъде заситен, нали? Врагът на реда се размърдва в един далечен лагер. Армия тръгва срещу Карканас. Какво, чудиш се, ще направи тя тогава? Къде, чудиш се, са онези, които ще се бият в нейно име? А колкото до това име… каква е каузата, която представлява то? Събери верите и боядисай в злато многобройните им добродетели. Но не можеш да направиш това, защото тя не говори.

Райз Херат изгледа навъсено азатаная, а той му отвърна със спокойни, пълни с тъга очи.

Историкът извърна поглед.

— Върховната жрица не дава позволение да посетя Залата на Нощта.

— Глупости — отвърна Гризин Фарл. — Така предпочита, защото иска да опази нещо скрито от Майка Тъма. Но богинята вече използва Ендест Силан и измамата става все по-трудно да се крие. Вие, сър, несъмнено сте в съюз с Върховната жрица. Възнамерявате нещо, в името на Майка Тъма, но каквото и да е то, тя не трябва изобщо да узнае какво сте направили. Хайде — каза азатанаят и погледът му изведнъж се втвърди, — подчинете делата си на почитта.

Райз Херат усети, че му призлява, все едно е налегнат от болест, измислена от самия него, която вече засяда в плътта му, вкисва кръвта му и разяжда вътрешностите му.

— Добре — отвърна със сух и хриплив глас. — Ела с мен, Гризин Фарл. Хайде да отидем до Залата на Нощта. Хайде да говорим с нея.

— Тя е с Драконъс.

— Тогава ще говорим и с двамата!

Азатанаят се надигна от стола си.

— Както желаеш. Ще вземем ли и Върховната жрица?

Райз Херат отвърна с гримаса:

— Можем поне да я помолим.

Излязоха от стаята. Зад тях пламъците в камината погълнаха последните дърва и познаха глад.

Емрал Ланеар, Върховната жрица на Мрак, седеше изгубена в свят от дим. Замъгленият взор виждаше малко пролуки, а бъдещето, проснато толкова гладко и съвършено, се оказваше не по-различно от настоящето. Това беше изкушението на д’баянг. Имало беше време, когато ритуал бе съпътствал отдаването му, а сънният пейзаж, който предлагаше димът, шепнеше послания — дълбоки, и бързо забравяни. Намерението, предполагаше тя, бе свързано с отдръпването, извън плътта, извън ограниченията на реалността. Загърнато в ритуал или не, беше си измъкване. Разликата — между тогава и сега — бе в намерението.

„Измъкването като ритуал обещава връщане към настоящето, когато ритуалът е свършил. Измъкването като ритуал цели да се засее земята между сънния пейзаж и реалния свят. Но тук и сега аз не търся връщане към никакво настояще и ще превърна земята между двете в пустиня на отчаяние. Моето измъкване не търси откритие, а е породено от бягство.“

Някога беше ценила трезвостта си, острия ум, който се наслаждаваше в своята будност, в драгоценната си острота. Не беше могла и да си представи, че драговолно ще се откаже от такива дарове, а беше виждала достатъчно глупци в живота си, за да знае, с ужас, как затъпяват умовете от алкохол и дим. „Бягство без движение. Бавно удавяне. Мътният поглед, утехата, донесена от объркването, бавното разпадане на времето и бавното губене на мястото ти във вечния му поток.

Но виж ме сега. С бъдеще, претъпкано с престъпления, правя си остров и го загръщам в мъгла. Нека тече потокът на времето; нямам пристан.

Това е заблуда. Райз Херат видя добре страстта в очите ми, което би трябвало да ме е засрамило. Но съм загърбила срама, а това също се оказва изкусително измъкване.“

Уви, някаква кристална яснота оставаше в ума ѝ, нещо неподатливо на всичките ѝ усилия за бягане и измъкване. Светлината му беше вина, обагрила целия ѝ вътрешен свят. „Не д’баянг. Това е твърде нищожна причина.

Аз съм Върховната жрица на Майка Тъма. И въпреки това, в място на преклонение, вечерни и ритуали, тъка паяжина от шпиони, всяка от които увърта и хитрува с широко разтворените си крака.“ Умът ѝ беше затворен в клетка, направена от самата нея, клетка, в която всяка мисъл бе хвърлена в градеж на потенциални съюзи, възможни слабости, изтървани тайни и въвличане в безброй заблуди и машинации. Чрез тези усилия — този окаян курс, който бе поела — виждаше своя свят пресътворен. Вече претегляше с хладна пестеливост стойността на всеки гражданин на владението. Тайни съглашения спрямо противопоставяне, сила срещу слабост, измама срещу доверие.

Също като д’баянг, този новороден начин на мислене представляваше всъщност една вътрешна спирала, а собствените ѝ нужди бяха в сърцевината. Беше мироглед, който, сега разбираше, съвсем не бе уникален — колкото и лично да изглеждаше — тя просто отразяваше държането на безброй други.

„Колко богати благородници, чудя се, виждат света по същия начин? Не е ли това в края на краищата средството, с което са придобили богатствата си и с тях — своята непоклатима увереност в собственото си превъзходство?

Но, Майко, прости ми, това е един студен свят.“

Димът се бореше с това, но вяло. С размазани думи шепнеше лениви подкани към убежище на скука, към прогизналото блаженство на безчувствието. Отпуснати ръце махаха уморено в ума ѝ, едва видими сред сивия облак. „Ето тук… ела… тук чака забравата.“

Едва ли достойна цел за главен дворцов шпионин. „Жадувам за знание, но отказвам да го вкуся. Събирам новини и факти, и тайни, а нищо не правя с тях. Аз съм като Бранителя, Гризин Фарл, който твърди, че не защитава нищо. Също както историкът отказва да записва история и богинята отказва утехата на почитта.

Докато строени срещу нас са… пълководец, който би предпочел да не води, командир, който следва само пиянските си прищевки, и Върховна жрица, която все още очаква своя бог.

Всички ние не сме нищо повече от натрапници на своята кауза, защото каузата, която прегръщаме, не е нищо повече от слепия, когото издигаме, за да скрием собствените си амбиции. Това, вече вярвам, е тайната зад всяка война, всеки сблъсък, който вижда пролята по земята кръв.“

Ритуалът на дима можеше, понякога, да предложи жестоки прозрения.

Смътно чу звънването на звънчето. „Пак ли? Няма ли да ми се позволи никакъв отдих, никакъв лукс на бягството?“ С притъпени сетива и с натежало тяло, надигна се с усилие от дивана, намери наметало, с което да прикрие всичко, което чувстваше оголено, и се запъти от спалнята към външната стая.

— Влез.

Появата на историка не беше изненада, но появата на Гризин Фарл беше. Взря се в лицето му, но то не издаваше много. Тайните бяха професия за азатаная. Все пак не долови обичайната фасада на престорена веселост.

— Какво ви води тук? — попита ги.

Райз Херат се покашля.

— Върховна жрице. Бранителя се съгласи да ни отведе при Майка Тъма.

„С каква цел?“ Думите почти се изплъзнаха от нея, но успя да ги задържи. Нямаше да им издаде суровата крайност на отчаянието си и на страховете си.

— Разбирам. Пак ли ще се хвърляме срещу безразличието ѝ? Добре. Води ни, Гризин Фарл.

Азатанаят се поклони и излезе в коридора. Емрал и Райз го последваха.

След малко, докато вървяха, историкът ѝ заговори с нетипична официалност:

— Върховна жрице, време е да уведомим Майка Тъма за събитията, ставащи във владението ѝ… да, добре разбирам, че използва Ендест Силан, но дори с това не можем да знаем пълния обхват на знанието ѝ, на осъзнаването ѝ. По-важното, Ендест пребивава тук в Цитаделата и не се грижи много за онова, което става извън стените ѝ. Не е ли време за пълно описание?

Въпросът беше двуостър и Емрал разбра, че историкът си дава сметка за това. В края на краищата той подбираше думите си внимателно.

— Желанията ви са амбициозни, историко — каза тя също така официално. — Но ще видим. Както казвате, усилието е навременно.

Стигнаха до коридора, който водеше до Залата на Нощта. Пораженията, оставени от Т’рис, все още се виждаха в пукнатините и цепнатините в каменните зидове, в хлътналата неравна настилка на пода. Проходът беше празен, сам по себе си мрачно заявление за състоянието на нещата. Щом се доближи до портите, Гризин Фарл се поколеба и погледна през рамо към спътниците си.

— Имало е избуяване вътре — каза той. — По-дълбока и по-силна проява на Мрака. Несъмнено въздействието на Терондай, близостта на Портала. — Сви рамене. — Усещам промените, но не мога да различа почти нищо друго. Тъй или иначе, тук и сега, предупреждавам и двама ви: онова, което е отвъд тези врати, е променено.

— Тогава — отговори Емрал Ланеар, — дълг е на Върховната жрица да разбере такова едно преобразяване, не мислите ли?

Азатанаят я изгледа. Нещо в изражението му намекваше за ирония.

— Върховна жрице, както се оказва, онова, което загръща ума ви, би могло да се окаже благословия.

Тя се намръщи, но не ѝ се даде възможност да отговори, понеже Гризин Фарл се обърна към вратата и отвори широко портите към Залата на Нощта.

Студът, който ги лъхна, беше наситен с плодовитост и това само по себе си стъписа Емрал Ланеар.

Чу изпъшкването на Гризин Фарл, като в съгласие с нейното стъписване, понеже тъмнината вътре бе абсолютна.

— Какво ни очаква там? — попита Райз Херат. — Очите ми, макар и надарени, не могат да пронижат този покров. Гризин Фарл, какво можеш да различиш?

— Нищо — отвърна азатанаят. — Трябва да влезем, за да видим.

— Дори подът е изгубен за нас — отвърна историкът. — Може да се окаже, че скачаме в бездна. Тази зала е отрицание, свят, лишен от всякакво вещество. — Обърна се към Емрал Ланеар, очите му бяха разширени от тревога. — Вече съветвам против това.

Но Емрал Ланеар само сви рамене, а после подмина историка и без да погледне Гризин Фарл, продължи навътре в Залата на Нощта.

Усети утъпкана пръст под стъпалата си, влажна и хладна през тънките подметки на чехлите ѝ. Миризмата на гнило и тучен живот закръжи около нея, сякаш самият въздух бе оживял. „Вече не сме в Цитаделата.“

Гризин Фарл се озова до нея, плътно от лявата ѝ страна, присъствие по-скоро усетено, отколкото видяно.

— Прекалил е — избоботи тихо азатанаят. — Порталите имат две страни. Със самото си присъствие те разделят светове. Терондай, Върховна жрице, извира в това място.

— А какво място е това? — попита Райз Херат точно зад Емрал.

— Вечната нощ, историко. Първичната нощ. Наречи го както искаш, но знай, че е чисто. То е същност.

Емрал успя да чуе нещо подобно на вятър, шумолящ през дървета в далечината, но не усети никакъв лъх по смразеното си лице. Миг след това огромната длан на азатаная се стегна около ръката ѝ над лакътя и Гризин прошепна:

— Има нещо пред нас.

Продължиха.

— Колко още? — попита Емрал.

— Не е ясно.

— Къде е тронът на Майка Тъма? — попита историкът нервно. — Напълно ли сме я изгубили вече?

— Такива въпроси ще трябва да изчакат отговори — отвърна Гризин Фарл. — Това селение ми се противопоставя. Не е мястото ми в него, а сега — повече от всякога, усещам, че съм нежелан.

— Можем ли да сме сигурни? — попита Емрал.

— Неизвестно — бе смущаващият отговор на азатаная.

Усещането за пръстта под краката ѝ оставаше неизменно. Нямаше нито камък или камъче, нито растения, дори бучка в равната глина. И все пак щедрият мирис на зеленина беше задавящ и гъст, все едно вървяха през прогизнала от дъждове гора.

— Направихме грешка, че влязохме тук — каза Райз Херат. — Върховна жрице, прости ми.

Все още не можеха да видят нищо, дори земята, по която вървяха. Въпреки това, когато чуха тежките стъпки точно пред тях, минаха няколко мига, преди Емрал Ланеар да различи фигурата.

Беше чудовищна — изгърбена и извисяваща се дори над Гризин Фарл. Ръцете висяха покрай коленете — дебели и мускулести. Главата беше непропорционално малка, темето без косми, очите — хлътнали дълбоко.

Миг преди да стигне до тях чудовището каза:

— Храна.

Едната огромна ръка замахна нагоре и удари Гризин Фарл в гърдите. Азатанаят отлетя назад и се превъртя във въздуха.

Другата ръка посегна към Емрал Ланеар.

Но Райз Херат се оказа по-бърз — дръпна я назад за наметалото, далече от дращещите във въздуха пръсти на демона.

Побягнаха слепешката.

Демонът ги подгони. Стъпките му тътнеха като гръмотевици. Съвсем ясно създанието повтори:

— Храна.

Ужасът задращи с нокти и се измъкна навън, превърна сърцето на Емрал в чук. Тя бягаше, както не беше бягала от дете — но онези спомени не бяха за страх. Сега се чувстваше смазана, твърде уязвима, за да проумее каквото и да било. Пътят напред беше празнота и в това отсъствие съществуваше само безутешността, идваща с разбирането, че няма къде да се скрият.

До нея Райз Херат хриптеше. За миг Емрал Ланеар едва не се разсмя. Леността на живота им в Цитаделата не ги беше подготвила за това. „Лежиш отпусната. Дробовете ти пълни с дим. Сънуваш песнопения и тържествени процесии. Отровите в позлатената чаша на измяната.“ Мускулите на краката ѝ вече губеха сила, а тежестта на тялото ѝ като ли ставаше твърде обременителна, за да се понесе.

„Пъргаво дете, къде си отишло? Още ли се криеш там, под пластовете пълнолетие?“

Райз Херат се олюля, а след това изведнъж изчезна от лявата ѝ страна. Емрал Ланеар извика, забави, обърна се…

Видя как демонът закрачи тежко натам, където бе паднал историкът. Ръцете му посегнаха да го сграбчат.

Последва мълниеносно движение, няколко глухи изтътвания, и ѝ се стори, че самата тъмнина се е стегнала в нещо плътно, неизмеримо могъщо. Замахваше по демона и с всеки удар пръскаше кръв. Демонът залитна назад и изрева като дете от безсилие, изненада и болка. После се завъртя и побягна.

Райз Херат остана на земята, повален сякаш от някаква невидима рана, а когато се надигна на лакът, усилието явно му струваше скъпо. Емрал тръгна към него, но спря, понеже се озова лице в лице с лорд Драконъс.

— Върховна жрице — каза Консортът, — не сте ли разбрали колко неразумно е да приемате защитата на Гризин Фарл?

Райз Херат закашля, после каза:

— Милорд, вие спасихте живота ни.

Драконъс го изгледа отвисоко.

— Ако ще скитате из чужди селения, Райз Херат, трябва да разберете, че вашето е станало необичайно оскъдно откъм хищници — извън собствената ви раса имам предвид. Повечето светове са много по-… диви. — Вдигна очи и се вгледа в Емрал. — Има опасности. Кажете ми, бихте ли влязла толкова нехайно в пещера в някой планински склон?

Райз Херат изпъшка и се надигна на крака, дишаше с мъка.

— Стари приказки, разказвани на деца — рече той. — Героите се хвърлят в пещери и кухини непрекъснато, и всеки път побеждават.

— Точно така — отвърна Драконъс. — И все пак това не е детска приказка, историко. И няма разказвач, който да извърти съдбите и да донесе ненадейно спасение. Оставете подвизите на героите, те поне не могат да навредят много.

— Трудно е, милорд. Понякога глупци като нас се вдъхновяват от подвизите им, дори доста често.

— Лорд Драконъс — каза Емрал. — Можете ли да ни върнете в Цитаделата.

— Мога.

Райз Херат най-сетне се изправи.

— Милорд, Гризин Фарл нарече това място Първичната нощ, или Вечната нощ. Как се е появило това селение, на самия праг на храмовия кораб? Какво е станало със Залата на Нощта и нейния трон? Къде е Майка Тъма?

— Тревожни въпроси — чу се глас и миг след това Гризин Фарл се появи. — Драконъс, приятелю, трябва ли да правиш карта на мистерии? От това, което описа, сили ще се коренят в мястото на затвора им. Тези порти. Привличаш уязвимост. Хаосът дебне в своя лов. Назови ми портата, способна да избяга?

Консортът сякаш пренебрегна въпросите на Бранителя и каза:

— Майка Тъма открива ширината на своето владение…

При което азатанаят го прекъсна рязко:

— Даваш ѝ това и очакваш да не бъде предизвикана?

— Предизвикателствата ѝ вече ги няма — отвърна Драконъс и най-сетне се обърна към азатаная. — Мислиш ли, че щях да съм толкова невнимателен в приготовленията си?

Нещо в думите на Консорта явно ужаси Гризин Фарл, но той не каза нищо.

Драконъс се обърна отново към Емрал Ланеар.

— Тя присъства на местата на своята вяра, Върховна жрице. Но веществено… тя е разтеглена… тънко. Тънко като, както бихте казали, постелята на самата Нощ.

— Може ли да бъде призована? — попита Емрал. „Или сме изоставени?“

Драконъс се поколеба, после отвърна:

— Може би.

— Може би?! — ахна Райз Херат. — Милорд! Нейната Върховна жрица моли — не, умолява — за присъствието на богинята си! Толкова ли е безразлична Майка Тъма към своите избрани деца?

— Не мисля така — отвърна рязко Драконъс.

— Куралд Галайн пропада в кървава гражданска война — заговори сърдито историкът. — Лорд Драконъс, вашето собствено положение ви намира на рухващ пиедестал. Урусандер е решен да стане неин съпруг и е взел титлата Баща Светлина. А къде е лорд Аномандър, нейният Първи син? Ами, там, в дивата пустош, търси един брат, който не иска да бъде намерен! — Обърна се рязко към Гризин Фарл. — А ти, азатанай! Вече сред нас! Измамник, който да ни води в това селение! А придружаването на лорд Аномандър? Т’рис беше само началото, но сега вашата раса се промъква в нашите работи. Заяви го ясно, Гризин Фарл. Какво правиш тук?

Бранителят не реагира веднага. Емрал го наблюдаваше в очакване да види накъде ще погледне и отчасти предусещаше — със странна увереност, — че ще е към лорд Драконъс, преди да отговори на историка. Но той не го направи. Вместо това наведе глава и заби поглед в земята.

— Задачата ми, историко, е да присъствам.

— Да присъстваш? Да присъстваш на какво?

— Ами… — Азатанаят вдигна глава. — На края на нещата.

В последвалата тишина най-сетне заговори лорд Драконъс.

— Върховна жрице, историко, сега ще ви отведа до портала, който връща до Цитаделата. — След това се обърна към Гризин Фарл. — Ти обаче ще останеш. Трябва да поговорим.

— Разбира се, приятелю.

— И искам да знам за този друг азатанай, който придружава лорд Аномандър.

Отговорът на това беше съвсем лесен, но нито Емрал, нито Райз Херат проговориха, а след малко стана ясно, че Гризин Фарл е казал всичко, което смята да каже, поне в тяхно присъствие.

„«Приятелю»? Консортът носи непристойни дарове и разкрива тайнствени сили. Колко ли е, чудя се, кръвта на Тайст в жилите ти, Драконъс?

Твоят «приятел» не разкрива нищо. Трябваше да го очаквам.

Значи азатанаите се събират, за да станат свидетели на нашия край, а това ме води към една истина. Прости ми, лорд Аномандър, за това, което предстои. Нищо тук не е по твоя вина и ако се трупаме около теб, за да поемем сила от твоята доблест, то е защото на нас самите ни липсва сила. Ще се подхранваме и като нищо можем да станем могъщи, докато те покосяваме.“

Взря се в бездънните очи на лорд Драконъс.

— Моля, тогава, заведете ни у дома.

„И, Гризин Фарл, имаш благодарностите ми. Че разкри онова, което не можеше да разкриеш.

Благородниците са прави, макар и да не го разбират. Все пак са прави.“

Огледа лорд Драконъс все едно го виждаше за първи път. „Врагът между нас сега ни води тук, в тази Вечна нощ.

Ако мога, Консорте, ще се погрижа лорд Аномандър да се обърне срещу теб. Ако е по силите ми, ще се погрижа Първият син да те убие, Драконъс.

Заради това, което си направил.“

Краят на нещата. В това селение идеята изглеждаше съвсем реална.

11.

Мършав и изгърбен, еднокракият старец местеше патериците си с дразнеща напрегнатост, сякаш всеки момент онова, което го държеше изправен, можеше да се изтръгне от хватката му, да се извие и да образува кръст, на който орисниците щяха да го приковат. Бръчките на лицето му очертаваха сурови ъгли, също като суровото негодувание в очите му. Тънките му бледи устни се движеха в безмълвна литания от проклятия, докато очите му следяха пода пред него. И все пак, въпреки всичко това, той се тътреше след Върховната жрица Синтара все едно ѝ беше сянка, привързана към нея със закони, които никоя смъртна ръка не можеше да отмени.

Ренар наблюдаваше приближаването им с нещо като веселие. За нея религията беше пустиня, място, към което само отчаяните биха избрали да се дотътрят, с ръце, изпънати да се вкопчат във всичко, до което могат да стигнат. Спомни си собствените си мисли отпреди няколко седмици: съчетанието в ума ѝ на курвенска палатка и храм, и жалкото пораженчество, което сливаше в едно тези привидно различни декори. Нуждата бе една и съща и за мнозина засищането, получено и от двете, се оказваше краткотрайно и ефимерно.

Върховната жрица беше нагиздена в багри от бяло и златно. Ефирна светлина я беше загърнала като дим. Сърцевидното ѝ лице лъщеше като посипано с перлен прашец, а цветът на очите ѝ сякаш сменяше оттенъците си в нежен поток от синкаво, морскозелено и люляково. Беше наистина същество със зашеметяваща красота.

— Благословени да сте — каза Синтара, когато спря на няколко крачки от лорд Урусандер, който се бе обърнал към новодошлите от мястото си до високия тесен прозорец с изглед към вътрешния двор.

Ренар изгледа приемния си баща и се помъчи да прецени настроението му, да улови някакъв намек за отношението, което щеше да покаже към Върховната жрица, но както винаги Урусандер беше неразгадаем за нея. Имаше нещо достойно за възхищение, предполагаше тя, и може би дори за подражание в способността му да сдържа чувствата си. Но и да беше очаквала, че излъчването на Синтара ще му въздейства, първите му думи разпръснаха идеята напълно.

— Тази светлина дразни очите ми — каза Урусандер. — Бих предпочел да не блестяха ден и нощ и самите камъни на тази цитадела. Вашата благословия ме изтощава. Е, след като ме намерихте, зарежете страничните неща и говорете откровено.

Синтара се усмихна и заговори:

— Свидетел сте на сила, родена да отрече тъмнината, лорд Урусандер. Тук ние се намираме в светая светих, самата сърцевина на тази сила. Светлината съществува, за да ѝ се отговори, и този отговор скоро ще дойде. Майка Тъма ви очаква.

Урусандер изгледа Върховната жрица мълчаливо за миг, после каза:

— Казаха ми, че Хун Раал се провъзгласява за архимаг. Измислил си е титлата Смъртен меч на Светлината. Той, доколкото знам, има още поне десетина титли освен званието капитан в легиона ми. Също като вас обича да съчинява названия, сякаш биха подсилили легитимността на амбициите му.

Напоследък беше почти невъзможно да се различи пребледняване на лицето сред Децата на Светлината, но на Ренар ѝ се стори, че все пак го засече в красивото, съвършено лице на Синтара. Но жилото на обидата не се задържа дълго, защото усмивката на Синтара се върна, придружена от въздишка.

— Хун Раал измисля титли, за да утвърди мястото си в тази нова религия, милорд. Титлата Смъртен меч го отличава като първия и най-личен слуга на Бащата Светлина.

— Иска да си присвои военна роля в този култ, значи.

Тези думи сякаш срязаха по-дълбоко и отново бе нужен миг, преди Синтара да се съвземе.

— Милорд, това не е някакъв дребен култ, уверявам ви. — Посочи с ръка, почти безпомощно. — Виждате ли този блясък на Свята светлина? Виждате ли как самият въздух е наситен със същността на Светлината?

— Със затворени очи и копнеж за сън — изръмжа Урусандер, — пак го виждам.

— Милорд, вие сте наречен Баща Светлина.

— Синтара, наречен съм Вата Урусандер и единствената титла, която имам, е командир на моя легион. Какво ви кара да вярвате, че желая съюз с Майка Тъма? Какво — продължи той с по-суров тон — в биографията ми кара вас — и Хун Раал — да вярвате, че я желая за моя съпруга?

— Нищо — отвърна Синтара. — Освен заветът ви да почитате дълга.

— Дълг? И кой го обявява за такъв? Не Майка Тъма. Нито знатните, впрочем. Засипвате ме с очакванията си, Върховна жрице, но гласовете, които реват в черепа ми, оглушават само едното ухо. От другото — блажено мълчание.

— Вече не — отвърна Синтара и най-сетне Ренар зърна проблясък на нещо като триумф в осанката ѝ. — Сега съм въвлечена в разговор с Върховна жрица Емрал Ланеар и не, не аз потърсих този контакт. Милорд, тя признава необходимостта от баланс, компенсация в името на справедливостта. Осъзнава всъщност, че трябва да има съюз между Баща Светлина и Майка Тъма. Милорд, ако тя не говори от името на своя богиня, то трудно би могла да претендира за титлата си на Върховна жрица, нали? Това — добави и направи стъпка към него — е сондажът за преговорите, които търсехме.

— Чрез уговаряне на брак — каза Урусандер с горчива усмивка, — държавата печели мир. С отстраняването на възможности за избор, трябва да се задоволим само с един път.

— Майка Тъма отстъпва — каза Синтара. — Това не е ли победа?

— И все пак легионът Хуст се готви за война.

Върховната жрица махна пренебрежително с ръка.

— Той само се възстановява, милорд. Как би могло да бъде иначе?

— По-добре да заровят онези проклети оръжия — каза Урусандер. — Или да ги претопят. Хуст Хенаралд стигна твърде далече с изкуствата си, до мистерии, които по-добре да бяха останали недокоснати. Осъждам предателството на Хун Раал, въпреки че отчасти разбирам основанието му. Но все пак уведомете този Смъртен меч, Синтара, че със святата си титла или не, той ще трябва да отговаря за престъпленията си.

Тя вдигна вежди.

— Милорд, той не признава властта ми над него, въпреки опитите ми. Когато за първи път чух за титлата, която си е измислил, разрових Стария език, търсейки алтернатива, която би била подходяща в храмовата йерархия. Намерих титлата дестраянт, обозначаваща поста на Избран жрец — и в същото време жрец, който не принадлежи към никой храм. По-скоро сферата на един дестраянт е всичко, което се простира отвъд терена на святото. — Замълча, после сви рамене. — Той я отказа. Ако Хун Раал трябва да отговаря за престъпленията си, то ще трябва да го съди Бащата Светлина.

— Не неговият командир?

В отговора на Синтара имаше сардонична нотка.

— Очаквам да чуя за усилието ви, милорд. Мисля, че той вече се отказа от званието капитан.

— Къде е той сега?

— Върнал се е в лагера на Легиона, както разбирам. Има проблем с частите, които тръгнаха да търсят Шаренас Анкаду.

Споменаването на Шаренас накара Урусандер да се намръщи и той отново извърна лице към прозореца. За Ренар това бе единственият знак за тревогата му.

Синтара стоеше и не помръдваше, сякаш го чакаше да я заговори. Все пак не беше заявил, че визитата ѝ е приключила. След малко погледът ѝ се плъзна към Ренар, която седеше до писалището на лорда.

— Благословена да си, Ренар… извинявам се, че не забелязах присъствието ти по-рано. Добре ли си?

Толкова незначителна, че незабелязана? Едва ли.

— Объркана, честно казано — отвърна Ренар. — Как точно вашият любимец историк ще промени знаменията на тази среща в каквото там сказание запише за бъдещите поколения? Допускам, че присъствието му беше необходимо, предвид нуждата от някакво Свято писание, описание на бляскавото раждане на Светлината или нещо такова. — Усмихна се. — Ако си направя труда, сигурно бих могла да му отвърна с един-два свитъка. Колко странно би било раждането на една нова религия, ако не се раздроби бързо на секти. Не е ли подобаваща задача да се посее семето на схизма колкото може по-рано? Книгата на Сагандер и противоположната Книга на Ренар, Осиновена дъщеря на Баща Светлина. Представете си свещените войни, които ще произтекат от това, с дървото, толкова нетърпеливо разклащано още преди да е пуснало корените си.

Синтара примигна.

— Цинизмът, Ренар, е петно на душата. Отражението му е горчиво, дори за теб, мисля. Ела в Залата на Светлината. С молитва и служба можеш да бъдеш пречистена от онова, което те тревожи.

„Моите тревоги? О, жено, това, което наричаш петно, е моят герб. Лежи извезан над душата ми, а обещанието за облекчение не е твое, нито на Светлината, нито на който и да е сътворен от теб храм.“

— Благодаря за предложението, Върховна жрице. И не се съмнявайте, че ценя чувството зад вашето желание.

Сагандер посочи Ренар и изръмжа:

— Ти не си кръвна дъщеря, курво. Внимавай с нахалството си!

При тези думи Урусандер се обърна рязко.

— Разкарай този мизерен схолар от стаята ми, Синтара. Колкото до записването на тази среща, ръката ми не трепва пред перспективата. Сагандер, писанията ти са ми добре познати, доколкото изопачават всяка въобразима идея за справедливост. Умът ти никога не е бил достоен за задачата на сърдечното ти желание и явно нищо не си натрупал през годините оттогава, освен пластове жлъч. Двамата, махайте се.

Настръхнала, Синтара изправи рамене.

— Милорд, Майка Тъма очаква официален отговор от нас.

— Майка Тъма или Емрал Ланеар?

— Бихте ли предпочели Майка Тъма да се обърне към вас лично? Тя говори чрез своята Върховна жрица. Никакво друго тълкуване не е възможно.

— Нима? Никакво? А ти ли говориш от мое име? Или Хун Раал претендира за това право? Колко лица ще притежавам? Колко лица в образа ми може да съзира тази драгоценна Светлина?

— Хун Раал всъщност е архимаг — отвърна рязко Синтара, с което превърна титлата в посмешище. — Превръща във фарс чародейството, което сега проучва. Въпреки това то е родено от Светлината. Силата, която вече притежаваме, не може да бъде отречена, милорд.

— Възразих срещу нашата неуместност — отвърна Урусандер. — Това и нищо повече. — Гневът му вече бе видим, отекваше през цялото му тяло. — Изразяване на горчивина, молба за нещо като справедлива награда за всичко, което жертвахме за владението ни. Огласих го пред благородниците, търсейки отстъпка на земя като обезщетение, и бях отхвърлен. Това, Върховна жрице, бе зърното на моето оплакване. А сега ти и безброй други сте яхнали отчаянието ми и препускате главоломно към смърт и унищожение. Къде във всичко това е моята справедливост?!

Ренар трябваше да признае самообладанието на Синтара — в това, че тя нито отстъпи, нито трепна пред гнева на Урусандер.

— Ще я намерите въздадена, милорд, от вашата ръка, от позиция на равенство — от Трона на Светлината, който ще стои до Трона на Тъмата. Точно затова знатните ще се съберат срещу вас. Точно затова те ще се противопоставят на вашето въздигане. Но вие, Урусандер и Майка Тъма — само вие двамата, обвързани, можете да спрете това. От онзи трон вие насила ще изтръгнете от знатните всяка отстъпка, която желаете…

— Нищо не желая за себе си!

— За вашите войници тогава. За вашите верни войници, които, както казахте, заслужават да бъдат възнаградени.

Изтекоха няколко мига, през които никой не проговори. После Урусандер махна пренебрежително с ръка.

— Донесете ми това писмо от Върховна жрица Емрал Ланеар. Ще го прочета сам.

— Милорд, мога да ви го изредя дума по дума…

— Четивните ми умения ще стигнат, Синтара, освен ако не желаеш и титлата моя секретарка?

Ренар прихна.

— Както желаете, милорд — каза Синтара.

Напускането им беше белязано с кухото потропване на патериците на историка. Щом вратите се затвориха, Ренар каза:

— Изобщо няма да го видиш, знаеш го.

Тоя я погледна питащо.

— Ще трябва да се транскрибира — продължи Ренар. — Ще има добавена бележка от Синтара, обясняваща, че оригиналът е бил на Висшето писмо или на някой таен храмов код. Не са свършили с игрите си с теб, татко. Но сега, след днес, ще има ново усърдие в интригите им.

— Защо?

— Защото, изглежда, си се събудил за този момент и мястото си в него.

Той въздъхна.

— Липсва ми Шаренас Анкаду.

— Онази, която се зае да убие капитаните ти?

— Дадох ѝ причина. Не. Те ѝ дадоха причина. Убийци на невинни, водачи на погрешно насочен погром. Тя беше мечът в ръката ми.

— Истинският подстрекател на този погром още е жив — каза Ренар. — Носи титлата Смъртен меч. А вече борави с магия. Де да беше започнала Шаренас с него.

Той вече я гледаше съсредоточено.

— Ще застанеш ли сега на нейно място, Ренар? Ще бъдеш ли довереното ми лице?

Във въпроса се долавяше нещо между надежда и молба.

— Татко, когато напуснах тази цитадела последния път, ти изпрати отделение, което да ме придружи. Сега съм тук, вече не играчка за войниците ти. Иска се да остана с теб или, с позволението ти, в съседна стая. Ще ме направиш ли своята нежелана съвест? Ако е така, по-добре да не ме оковаваш.

— Нямам нужда от съвест освен собствената ми, Ренар. Но… ти провидя увъртанията на тази среща. Бързо и вярно долови намерението на онзи жалък схолар. Схващаш — инстинктивно, вярвам — нуждите на тази нова религия, необуздания ѝ апетит и брутален прагматизъм. И тя обвини теб в цинизъм! Във всеки случай Синтара не те беше предвидила. Тя остави фланга си оголен, а Сагандер послужи като слаба пародия на защитата му.

Ренар се надигна от стола.

— Прощавай, татко. По-добре да не разчиташ, че ще пазя фланга ти. Твърде капризна съм в забавленията си. Добре познатото отвращение на Сагандер към простосмъртните и пропадналите беше единствената подкана, която ми трябваше. Провокирах го от скука.

Той не каза нищо, докато тя излизаше.

„О, Сагандер. Старец, посредствен учен, историк, който трополи на патерици от една сцена на друга. Дори благословът на Светлината само подчертава недъзите ти. Такава яснота на погледа, обещана от тази избуяваща вяра, не предлага оттенъци на истина или справедливост.

Схващаш ли това, Урусандер?

Твоята Върховна жрица се бои от твоя Смъртен меч. Твоят историк е осакатен от собствения си тесногръд фанатизъм и подклажда огньове на омраза зад очите си. Твоят първи капитан мечтае родословната му линия да се възстанови. А осиновената ти дъщеря трябва да обърне гръб на този танц, колкото и честен да е смисълът му, или колкото и доблестно да е желанието.

Виждам тази светлина, татко, във всичко, което предстои. Но няма да мигна.“

Все пак ехото от патериците се задържа у Ренар, напомняне за рани, които отнемат не само крайници и плът. Ешафодите, сглобени, за да поемат гвоздеите на болка и изтезание, няма нужда да бъдат видими за никое смъртно око, а и да остава невидима фигурата, гърчеща се върху тях, кръвта все пак капе.

„Герб. Моето знаме. Моето съвършено, безукорно петно.“

Капитан Халид Бахан плъзна длан от голото рамо на Тейт Лорат, забърса ръката ѝ надолу и се усмихна на Хун Раал.

— Знам рисковете от воденето на частта ми по дирята ѝ, Смъртен меч.

Хун Раал кривна глава.

— Нима? Триста войници не са ли достатъчно да те опазят от гнева на Шаренас Анкаду?

Усмивката на другия мъж се разшири.

— Рискът не е в това, което преследвам, а в това, което оставям зад себе си, тук в Нерет Сор. — Хвърли поглед към жената до себе си, но и да забеляза, тя не го издаде, а продължи да си играе с извадения от канията нож, който държеше.

Хун Раал го загледа замислено, удивен от крехкостта на арогантността и нарцисизма му. После сви рамене.

— Допускаш един крайно крехък съюз, капитане, ако в момента на отсъствието ти си представяш, че Тейт Лорат ще забърза към изневяра.

При тези думи Тейт Лорат се усмихна, макар и да не вдигна очи, и каза:

— Някои апетити пеят собствената си песен, капитане, срещу която често се оказвам безпомощна.

Хун Раал изсумтя и се пресегна за бокала си с вино.

— Слабостта е обща глезотия. Сдържаността, от друга страна, изисква сила. — Изгледа я, докато пиеше, и добави: — Но ти няма да вървиш по ръба на ножа с удоволствия подръка от двете страни, нали, Тейт Лорат?

— Точно това имах предвид — каза Халид, за да насочи разговора отново към себе си, и едва сега Хун Раал успя да долови крехката нужда на мъжа срещу него от вниманието му, особено в този момент. Нямаше да е добре, в края на краищата, да бъде пренебрегнат още преди да е напуснал палатката. Но следващите му думи опровергаха предположенията на Раал. — И тъй, трябва да ви попитам, Смъртен меч, ще я държите ли ангажирана? Твърде много млади войничета ще хванат окото ѝ, което ще отслаби авторитета на командването, но ако споделя леглото на Смъртния меч, е…

Отвращение беше твърде мека дума за странностите на тези двама капитани. Чудо беше, че Урусандер им бе угаждал толкова дълго. Но, разбира се, проблемът сега беше по-сложен. Хун Раал беше изгубил няколко жизненоважни съюзници между капитаните на Легиона.

— Както желаеш. Но какви са желанията на самата Тейт Лорат?

— Предизвикаха те — промърмори Тейт Лорат на съпруга си; все така си играеше с ножа.

В отговор на въпроса на Раал Халид Бахан сви рамене.

Хун Раал въздъхна и извърна очи.

— Добре. Кажи ми, Халид, какво са открили съгледвачите ти?

— Успяла е някак да се сдобие с втори кон. И е препуснала на запад, към гората.

— Където, предполага се, възнамерява да се скрие.

— Няма голям избор. Преградили сме или патрулираме всички пътища на юг. Ако намерението ѝ е Карканас, ще я спрем. Тъй че къде другаде би могла да потърси убежище?

— Драконовата цитадела.

— Оттатък Дорсан Рил? Ледът е изключително коварен. Бихме могли като нищо да я тласнем към такъв отчаян ход. Щом стигнем края на гората, смятам ротата ми да навлезе във вилообразен строй. Ще я принудим да отстъпи все по̀ на запад, докато се окаже с гръб към реката. Може би ще опита и ще се удави.

— Не е достатъчно — отряза Хун Раал. — Искам я пленена. Върната в Нерет Сор. Ако се удави в Дорсан Рил, ще е спечелила победа над мен. Неприемливо, капитане. По-важното — ами ако успее да се прехвърли?

— Тогава ще обсадя Драконова цитадела.

— Нищо такова няма да правиш.

— Не сме Погранични мечове, сър. Войници на Легиона сме.

Хун Раал потърка очи, след което го изгледа твърдо.

— Няма да предложиш на Айвис възможността да ликвидира една от ротите ми, Халид. Ясен ли съм по това? Ако Шаренас успее да стигне до Драконова цитадела, ще се изтеглите. Върнете се тук. Разчистването на сметките с нея ще трябва да почака.

За миг изглеждаше, че Халид ще му се противопостави, но после той сви рамене и отвърна:

— Добре, сър. Във всеки случай, смятам да я догоня много преди да е стигнала пътя, още по-малко реката.

— Това би било за предпочитане, капитане.

Халид Бахан стана и заоправя бронята и зимното си наметало.

— Тръгваме веднага, Смъртен меч.

— Не се бавете много — каза Хун Раал. — Смятам да тръгнем в поход до месец.

— Разбрано.

Капитанът излезе от палатката. Хун Раал се отпусна назад и изгледа замислено Тейт Лорат. Най-сетне тя прибра ножа в канията и вдигна очи.

— Предизвикателството да ме държите задоволена възбужда ли ви, Смъртен меч?

— Стани.

— Ако настоявате.

— Кажи ми. Желаеш ли да останеш капитан в легиона на Урусандер, Тейт Лорат?

Тя примига.

— Разбира се.

— Чудесно. Сега ме чуй добре. Ти не си една от глезотиите ми. Нито сега, нито никога в бъдещето.

— Разбирам.

— Не съвсем, тъй като не съм свършил. В отсъствието на съпруга ти се шибай с когото искаш. Аз, разбира се, ще знам за това, колкото и грижливо да уреждаш срещите си. И когато новината стигне до мен, и ако любовникът ти се окаже в редиците на Легиона, ще заповядам да те съблекат и да те хвърлят на кучетата. Ако Халид реши да си те прибере, щом се върне, е, това си е негова работа. Ясен ли съм, капитане?

Тейт Лорат се взря в Хун Раал безизразно. След това се усмихна.

— Олеле. Смъртният меч определя нов порок, срещу който вече трябва да се борим, така ли? Ако храмовите курви на Майка Тъма превръщат плътските удоволствия в добродетел, трябва ли да търсим противоположното? Въздържанието, сър, ще донесе малко последователи на вярата ви.

— Грешно разбираш нещата, Тейт Лорат. Легионът е достатъчно уязвим след предателството на капитан Шаренас. Няма да ти се позволи да предизвикаш пристрастия, ревност и необуздана похот сред войниците ми. Достатъчно лошо е, че сводничиш на собствената си дъщеря — и като стана дума, това също трябва да спре. Незабавно. Печели си съюзниците с по-малко мизерни средства.

— Поведението на моите близки няма да го определяте вие, Смъртен меч.

Най-сетне я беше ужилил, забеляза той, а това го наведе на мисълта за скритите пламъци на омраза на Тейт Лорат към собственото ѝ дете. Простият факт беше, че двамата, Тейт Лорат и Халид Бахан, представляваха потенциален проблем, който можеше да му донесе, в някой бъдещ момент, открито съперничество за амбициите му. Макар и да му бяха заклети сега, щеше да е глупак да повярва, че нещата няма да се променят, щом Карканас се окаже в ръцете на Легиона.

— Ти вече си Дете на Светлината, Тейт Лорат — каза той. — Но важността на това преображение, изглежда, все още ти убягва. Добре. Прецени това.

Магията, изригнала от него, я запокити назад. Тя се удари в стената на палатката, свлече се по платнището и падна сред натрошени столове и разбито походно легло. Отвън отекна вик и дрънчене на извадено оръжие. В отговор на това Хун Раал разпростря силата си и сътвори непроницаем купол от светлина около командната си шатра. Дори тревожните викове на войниците не можеха да пронижат преградата.

Представата за Синтара, в храма ѝ, така внезапно поразена от това далечно изригване на сила, накара Хун Раал да се усмихне, докато гледаше как Тейт Лорат се вдигна немощно на крака, с разрошена коса, развята от невидими течения енергия.

— Тъй — каза ѝ. — По отношение на родствата, ами, ти си моя. Всички сме Деца на Светлината вече, в края на краищата. Семейството ни се е разраснало, но твоят защитник остава един — мъжът, когото виждаш пред себе си. Тъй че, Тейт Лорат, за титлата Смъртен меч. А един меч, както знаеш, реже на двете страни.

Тя се олюля, вече го гледаше с нескрит страх.

Хун Раал кимна и каза:

— Изпрати Шелтата Лор в цитаделата. Стига да преодолеем Синтара и храмовите ѝ приятелчета, ще направим от това остра атака, като поставим грижата за детето в нозете на осиновената дъщеря на лорд Урусандер.

— Както заповядате, Смъртен меч.

— Сега — продължи той, след като отслаби магията и куполът около палатката мигновено изчезна, — тръгвай. Уведоми стражите, че всичко е наред, но че палатката ми се нуждае от ремонт.

Тейт Лорат отдаде чест и излезе.

Хун Раал пресуши бокала си с вино и се надигна, доволен от изяществото, което бе съпътствало усилието му. Магията в него течеше леко през алкохола и носеше острота, неподвластна на навиците му. Имаше моменти, разбира се, когато яснотата на ума го разочароваше. Особено в дълбока нощ, когато копнежът за забрава властваше над душата му. Но също както Святата светлина отказваше нощния дар на мрака, и Хун Раал бе лишен от бягството си.

Глупост бе да се очаква, че такива дарове като магия няма да дойдат с цена. Вече се учеше да крие трезвостта си, когато го устройваше. Заблудите на другите му служеха добре, докато гледаха как обръща чашите и вярваха, че умът му е притъпен.

Хун Раал излезе от командната палатка.

Видя приближаващия се работен екип, с пръти, клинове и дървен чук, за да помогнат с изправянето. Към счупените мебели вътре Хун Раал беше безразличен. В някои отношения дори беше по-добре, ако останеха да напомнят за силата му. Ако към авторитета му се добавеше страх, който да укрепи новата му титла, толкова по-добре.

Тръгна през лагера, без да обръща внимание на войниците и приглушените им разговори. Жестокият студ на въздуха едва го достигаше. Имаше достатъчно сила в него, в този момент, за да стопи мраза по земята под целия лагер. Подвластен на някаква леност, той остави магията да потече в зрението му и да промени пейзажа около него. Ярка светлина заличи подробностите на всички страни, само лагерните огньове кипяха като стегнати юмруци пламък. Фигури по пътеките между палатките излъчваха свръхестествен блясък, мъждукащ понякога, а понякога — буен и ярък. Наблизо седеше войник с оголен меч в скута и го точеше. Гледката на желязото, попиващо призрачната светлина, накара Хун Раал да спре и да се намръщи.

Жаждата на желязото изглеждаше неутолима. Озадачен, но не толкова, че да се поддаде на притеснението си, Хун Раал продължи.

Малко сред това беше привлечен от един лагерен огън, усетил в злите му пламъци нещо предизвикателно. Когато се приближи, войниците, струпали се около огнището, станаха и заотстъпваха. Без да им обръща внимание, Смъртният меч се взря в огъня.

„Има нещо… нещо там. Аз…“

Не можеше да откъсне поглед от пламъците. А непознатата сила се пресегна и заскуба волята му, надсмивайки се на магията в него.

„Какво е това? Лице? Лице на жена?“

Чу смях, който не беше неговият: зашумя в черепа му като есенни листа. А след това в ума му заговори женски глас и силата му бе такава, че той се почувства като новородено пале, съвсем безпомощно, щом нещо огромно се пресегна, забута го и замушка. Осъзнаването го омаломощи още повече и душата му внезапно се сви от страх.

— Тирлан ита сетаралан. Ново дете, родено от пламъците, виждам твоята безпомощност. Беток т’ралан Драконъс, той проумява ли изобщо? Виж тези мерки на любов, всеки разтег отмерен в отчаяние. Тя обхожда Вечната шир на Веществената нощ, и търси какво? Мощ не се ражда от любов, освен сред мъдрите, за които поражението е сила. Уви, мъдростта е най-рядкото вино и дори сред тези, които го вкусват, малцина ще познаят неговия вкус. Но ти, о, Смъртен меч на Светлината, ти вървиш наперено, изпълнен с гордост и пиян от самодоволство — твоето невежество прави силата гибелна, необуздана. Усетих те, притеглена бях към теб… Наказвай поданиците си както ти скимне, но разбери следното: сила притегля сила, крайност подклажда крайност. Угаждай си в глупава показност, но помни, че има и други, що в силата не ти отстъпват. И че са по-вещи в употребата ѝ и могат да те смажат. Неприязънта към безразсъдството е повсеместна, а злоупотреблението се наказва.

— Кой… кой говори? Коя си ти?

— Жалка настойчивост от жалък ум. Слушай добре, защото рядко предлагам неискани и незаплатени съвети. Първият му дар към нея беше скиптър. Кръвно дърво и Хуст желязо. Ти трябва да изковеш отговор. Намери най-доверения ковач, майстор на метали. Короните може да почакат, докато кълбата… предопределени са за друго място, друго време. Тази нощ наклади огън за мен, огън безразсъдно голям, и го подклаждай добре. Тогава ще се върна в пламъците и ще отведа теб и твоя ковач до Първата ковачница.

— Равновесие, Смъртен меч — продължи гласът. — На всеки жест — отговор. На всяко дело — ответно.

— Щом не се иска заплащане — каза Хун Раал, — тогава защо правиш това за мен?

— За теб? Мислиш ли, че наглостта очарова? Аз съм жена, не девойче с първа кръв по тревата. Нищо не правя за теб, Хун Раал. Но ти ще се научиш на сдържаност. Това е неизбежност, тъй че не претендирам за дара ѝ. Светлината трябва да се изправи срещу Мрака като равна…

— Не е равна — сопна се Хун Раал. — Мракът коленичи пред Светлината. Разколебава се, губи кураж, отстъпва.

Хрипливият смях се върна.

— Твърде малко се вслушваш в думите ми. Коленичи? Разколебава? Погледни нощното небе, глупав човеко, и прецени кой е победителят в надпреварата между Мрак и Светлина. Напий се до несвяст и открий дали забравата те поздравява със светлина или с мрак. В обхвата на вечността Светлината вечно трябва да се проваля. Да гасне, да мъждука, да умира. А Мракът устоява, от двете страни на живота. Кажи всичко това на своята Върховна жрица. Пробий надутата ѝ арогантност, Смъртен меч. Ако търсите превъзходство във вашата нелепа война, ще се провалите.

— Майка Тъма вече отстъпи на исканията ни. Ако ни чака битка, нашият враг ще се провали и няма да има никой, който да се противопостави на похода ни към Карканас. В това, жено, изобщо не ме интересува Светлина и Мрак. Ще спечеля за Легиона справедливостта, която са си заслужили, и ако това накара знатните да коленичат, ще присъствам на унижението им с радост.

— Запали ми огън.

Хун Раал отвърна намръщено:

— Ще помисля по това.

— Запали ми огън.

— Не ме ли чу? Ще помисля по това.

— Тирлан ита сетаралан. — И тогава сякаш посегна към него, сграбчи не сърцето му, не гърлото му, а члена му. Заля го внезапна горещина и той се изля дивашки, видя семето си, погълнато от пламъците. Тя се изсмя. — Запали ми огън.

Пусна го. Той се олюля, примига и се събуди в лагера, войниците наоколо го гледаха втрещено.

Огледа се. Беше застанал сред пламъците по време на разговора си с демона. Ботушите му бяха изгорели, кожените му панталони за езда бяха почернели и набръчкани, оголили опърлените му, бели и вече без косми крака. Членът му бе провиснал и все още капеше.

„Ах, Бездната да ме вземе…“

Все пак хватката ѝ беше здрава. Искаше да я усети отново.

Инфайен Менанд се надигна на нара си, отмести косата от очите си и примижа към лейтенанта.

— Какво е направил?

— Мастурбира, сър. Докато дрехите му горяха.

— И пламъците не го изгориха?

— Не, сър.

— Хм. Мисля, че искам от тази магия. — Вдигна очи, видя насмешливия блясък в очите на лейтенанта и се намръщи. — Срещу пламъците, глупако, не другото. Напусни.

Мъжът излезе, а Инфайен поседя още малко, след това стана, взе наметалото си и напусна палатката.

Тръгна през лагера, след това нагоре по пътя, който заобикаляше главната улица на Нерет Сор, и излезе на калдъръма към цитаделата.

Влезе във вътрешния двор и после в самото имение. Излъчването на камъните къпеше стени и подове, изливаше се от сводестите тавани и високите прозорци приличаха не на портали от слънчева светлина, а на сиви петна, зацапали околния блясък. Въздушната аура ставаше все по-силна и ярка, докато тя се приближаваше към осветеното вече източно крило на крепостта, наречено наскоро Храм на Светлината.

Архитектурата зле подхождаше на величието, намекнато в новото име, тъй като повечето стаи бяха тесни, с ниски тавани и подовите плочи бяха набраздени и ожулени от невнимателно местене на тежки мебели. Централната Зала на Светлината, сега приютила едноименния трон, се намираше на наземния етаж на кулата. Етажите над нея бяха премахнати, за да може златистата светлина да се издига към небето: сияеше така, че таванът вече беше невидим — все едно сякаш новородено слънце властваше във висините на кулата.

Всичко това изобщо не впечатляваше Инфайен, и това бе в пълно съгласие с жизнения ѝ опит. Тя разбираше бедността на въображението си и липсата на удивление, което я придружаваше, но не смяташе нито едното, нито другото за колосален недостатък. На мястото на такива съмнителни стойности тя залагаше на непоклатимата способност да бъде строга и тази черта я правеше най-уважавания и вдъхващ най-много страх капитан в легиона на Урусандер. Тя знаеше това и не изпитваше гордост, нито чувството, че е постигнала нещо. Беше в края на краищата наследство от кръвната линия на Менанд, последната останка от героична фамилия, чийто престиж бе разбиван, опетняван и най-сетне дискредитиран — всичко това не заради някакъв недостатък на родствениците ѝ, настоящи или предишни. По-скоро командирските качества, които бе наследила, непрекъснато бяха тласкали предците ѝ към предната линия на всяка битка, към всяка гибелна крайност, към всеки отчаян и самотен последен отпор. Неумолимите правила на похабяването бяха свършили останалото. Името Менанд вече беше синоним на провал.

Инфайен имаше незаконна дъщеря, Менандори, осиновена в друга фамилия, в някаква жалка подигравка на традицията за размяна на заложници между знатните фамилии, но това бе договаряне, което не носеше никаква печалба — просто служеше на елементарната нужда нещастното дете да е далече от очите на Инфайен, което на свой ред прогонваше нежеланата дъщеря и от мислите ѝ.

Въображение трябваше, за да се мисли за бъдещето на една рожба, и с него — за всички предчувствия и възможности, разкривани чрез това дете. В редките моменти, в които се замисляше над въпроса, Инфайен виждаше Менандори като нищо повече от дефектен заместител на самата нея, от деня, в който тя паднеше в собствената си битка, собствения си самотен последен отпор. Като такъв заместител незаконната дъщеря бележеше естествена стъпка в неизбежното пропадане на фамилната ѝ родословна линия.

Нова кръв нямаше никакъв шанс пред съдбата на дома Менанд. Неизбежността, в крайна сметка, беше безкръвна, колкото ѝ кръв да беше проляла или щеше да пролее в бъдещето. Фамилиите рядко пропадаха изведнъж. По-обичайно, знаеше тя, беше бавното грохване на поколение след поколение, като тинята на затлачено езеро, което пресъхва и пресъхва през лятото.

В такива затруднения въображението беше безполезно и тя се виждаше като добре пригодена за своя смаляващ се свят. Бе оставила на другите, с техните дръзки амбиции и непохватна алчност, да оберат плодовете на славата от тази гражданска война. Самата тя очакваше да умре в победата. Жизнената ѝ кръв, бавно изцеждаща се, щеше да напълни купа, за да бъде поднесена на дъщеря ѝ, и от този съсирен провал Менандори беше добре дошла да отпие, както майка ѝ бе направила преди нея.

„Добре дошла в семейството“ — щеше да каже вкусът.

Щом се представи, не ѝ се наложи да чака дълго, преди Върховната жрица да я приеме.

Залата на Светлината бе достатъчно светла, за да я заслепи за подробностите, освен самата Синтара, която стоеше в центъра и я чакаше. Това бе напълно достатъчно. Инфайен нямаше никакъв интерес към декора на тази нова вяра.

— Хун Раал е изчукал един лагерен огън — заяви тя.

Съвършените вежди на Синтара се повдигнаха.

Инфайен обясни монотонно какво са видели войниците.

Измяната не беше нещо, за което Шаренас Анкаду бе мислила, когато очертаваше курса на живота си. Може би понякога самата тя се бе оказвала нейна жертва. Но кръвта по ръцете ѝ бе неочаквана, а праведната кауза, тласкаща тези, които я преследваха, разяждаше решимостта ѝ. В списъка от причини да направи това, което бе направила, имаше петно на егоизъм. Възмущение и обида, всичко това беше много добре, достатъчно, за да оправдае сурови думи или, в по-голяма крайност, плесница. Скромни отговори, иначе казано, за да уравновесят личните везни на мига. „Но меч през врата, на кръчмарска маса, с търкалящата се глава, подскачаща по оплисканото с ейл дърво… кога всъщност развих този навик да губя самообладание?“

Вата Урусандер беше човек с притъпени нужди. Беше се заситила с безсилието му и беше слязла в Нерет Сор, а след това в лагера на Легиона, закипяла от гняв. Всяко лице срещу нея сякаш се беше преобразило, всеки детайл — наново роден в пронизващия ѝ фокус. „Тези са враговете на мира. Лицето на Серап. Лицата на Естала и нейния съпруг. На Халид Бахан, Тейт Лорат, Инфайен. Хун Раал.

Някои от тях сега са застинали, вече мъртви. Замръзнали в миговете си на виновност. Другите… носят живите маски на ярост и копнеят за моята смърт.

Ако измяната има познат образ в това, той е моят.“

Снежинки се сипеха като пепел. Небето горе бе ярко, но безцветно, бяло като пластовете сняг, вече вкопчен в голите клони и застлал гората. Дарът на зимата беше безмълвие, приглушаване на живота в някаква сънливост. Заслепяващият шок на кръвта тук беше неуместен. Обезпокоена от усещането за греховност, ако не и оскверняване, Шаренас се наведе и прокара меча си по вълнената туниката на войника, за да почисти кръвта от едната страна. Обърна оръжието и повтори движението, а след това, с последен съжалителен поглед към бледото безжизнено лице на мъжа, който я бе проследил — снежинките все още се топяха, щом кацнеха на челото и страните му, и потичаха като плитки сълзи по зяпналите му безжизнени очи, — се изправи и прибра меча в ножницата.

Пламъци бяха погълнали гората и бяха оставили овъглени петна и почернели просеки. Вонята правеше студения въздух лютив. Все пак беше намерила дири: следи от сърни, драскотини от нокти на дебнещи хищници, а тук-там, вече чезнещи под новия сняг, следите на малки птици и щъкащи мишки.

Беше изоставила конете, като им махна седлата, такъмите и юздечките — знаеше, че животните ще си намерят обиталище, след като нуждите от храна и подслон надвият въодушевлението, съпътстващо внезапната им свобода. Присъщо беше за питомните животни да желаят близостта на господарите си, или така поне беше вярвала винаги. Поколение след поколение зависимост можеше да превърне тази близост в необходимост.

„А така би могло да е и за нас, тайстите. Твърде много самота преживях напоследък. И все пак, когато се озовах сред своите, какво направих? Колко често сме принудени да унищожим онова, от което се нуждаем, притегляни към нещастието както река намира морето?“

Обезсърчена от мислите си, навлезе по-надълбоко в леса. Беше минала през изгорени биваци, вървяла беше между кости, с останали все още жили по тях. Намерила беше, под тънко опърпано одеяло, телцето на осиротяло дете.

Гневът е могъщо чувство, но колко често се дави в безпомощност и всичкото му млатене и вършеене не трупа нищо! Все пак Шаренас откри, че може да се подхранва с него, когато неизбежността наложи необходимото насилие. Тези качества обаче оставаха кухи, окажеше ли се, че просто се бори за оцеляване.

„Кагамандра, къде си? Защо копнея да усетя ръцете ти около мен, корави като огънати клони, със загуба, изписана във всяка твоя ласка? Сякаш не ми предлагаш нищо повече от прегръдката на зимата, докато моят сезон се валя в нерешителност. Въпреки това жадувам за теб.

Знам, че не мога да те имам. Няма смисъл да си въобразявам невъзможни неща. Твоят път е ясен и ти държиш на своята чест. Само от това сме разделени. Длъжна съм, и завинаги ще остана чужда на твоята съдба, и ти можеш само да отвърнеш на моята подобаващо.“

Звуците се разнасяха надалече в тази гора. Не беше сама, а виковете в далечината бяха груби, настойчиви и преднамерени. Сега щяха да я подкарат, да я подгонят към някое избрано от тях място, където съдбата ѝ щеше да попадне в ръцете им, в обсега на оръжията им. Вече ѝ бяха отрязали изхода на юг. Засега обаче преследвачите ѝ бяха само съгледвачи и предимството си оставаше на нейна страна. Твърде малко бяха на брой и кордонът, който искаха да ѝ наложат, можеше да се пробие, особено зад нея, обратно към откритите земи на изток.

Но съгледвачите бяха само предните елементи. Половин рота редовни войници на легиона като нищо можеше да е пратена вече от Нерет Сор, под командването на някой лейтенант, ако не и капитан. Съгледвачите трябваше само да я принуждават да продължава да се движи. Редовните идваха, за да я убият. Нямаше да намери спасение на изток.

„Кагамандра, виж какво направих. Виж докъде ме докара то. Започнах личната си война срещу легиона на Урусандер. Ще намеря ли съюзници сред враговете му? Не мога да кажа? Защо ще приемат изменница, убийца в лагера си? Колко крехко е това знаме на праведна отплата и смея ли да го вдигна, за да защитя каквото направих?“

Вървеше на запад, като се придържаше към дирите на сърните и се молеше снегът да се усили. Но небето дремеше застинало и снежинките се сипеха като пръснати нехайно останки от сънища. „Знам. Мръщиш се на това споменаване за гняв — знаеш достатъчно, за да не му се довериш, в себе си, в другите. Укор ли е това в очите ти? Зарежи тази жажда да съдиш. Когато си женен, ще ти стои зле, ще предизвика подобаващия отговор.

Ще те държа тук, за компания. Само мълчи. Това е сезонът, който най-добре понасяш, Кагамандра.“

Слухът ѝ улови пращене на клони напред и вдясно. Тя извади меча си, присви се и продължи напред, мокасините ѝ почти не издаваха звук по загладената от снега пътека.

Жената бе потърсила скривалище, може би с намерението да я нападне в засада, но заплетеният дрян, под който бе пропълзяла, беше повече мъртъв, отколкото жив, отчасти заради пожара от предния сезон. Клонките, които трябваше да се огънат, се скършиха. Въпреки това, ако Шаренас се беше оказала сравнително по-близо и разчетът на времето беше друг, като нищо можеше да попадне в капана.

Вместо това тя подходи към присвитата съгледвачка отстрани, колкото можеше по-тихо, но една стъпка все пак я издаде. Жената се обърна, но Шаренас вече връхлиташе напред и заби меча си през плетеницата от клони и вейки.

Жената изскимтя и се дръпна, за да избегне удара. Но клоните зад нея задържаха движението ѝ, огънаха се и отново я изхвърлиха напред, и върхът на меча я прониза в гърдите.

Острието се хлъзна през вълна, кожена ризница и кожа, но отскочи от гръдната кост. Ударът бе достатъчно силен, за да събори жената, и тя се замята безпомощно в храста, докато падаше.

Шаренас настъпи, посече бедрото ѝ и преряза плътта до кокала. Плисна кръв и съгледвачката изпищя.

„Сега вече ще ме обкръжат не на шега.“ Шаренас посече отново. Този удар прекъсна главна артерия в десния крак на жената, вряза се дълбоко и едва не го откъсна, въпреки че бедрената кост издържа. Мечът се заклещи в нея и Шаренас го изтръгна с усилие. Взря се в уплашените, стъписани очи на младата жена, тръсна кръвта от меча и отстъпи отново в гората.

„Трябваше да я убия… но смъртта ѝ е сигурна, твърде много и твърде бърза е загубата на кръв. Все пак може да ѝ остане сила да насочи приятелите си след мен.

О, Шаренас, мисли! Дирите ти вече са съвсем ясни!“

Зад нея виковете се сляха, гората се разбуди от разногласни звуци и Шаренас отново побягна, изгубила самообладание. Ругаеше мястото, където се бе озовала. „Поддавам се на ума на престъпника, препъвам се от една грешка в друга и глупостите се трупат. Това наследство на глупака вече е мое.“

— Нищо не бива да поставя под съмнение блясъка на вярата — каза Синтара на учения, който седеше на писалището. — Баща Светлина само показва достойнството си с неохотата, която проявява. Той говори само за своите войници, своите следовници, и нищо не мисли за себе си. Това е подобаващото поведение и за бог, и за крал.

Ръката на Сагандер, стиснала перото, все още не беше помръднала над листа. Очите му сълзяха обилно в тази свръхестествена светлина и той често посягаше, сякаш за да намести или разтрие крака, който го нямаше. Понякога тя чуваше думите, скрити зад мърморенето му, докато говореше на демоните на болката и умоляваше да сложат край на мъчението му. Понякога вярваше, че отправя молитви към тези демони. Ползата от него, помисли си, докато го гледаше от стола си на подиума, като нищо можеше да се е изчерпала.

— Объркват ли те указанията ми?

Сагандер се намръщи.

— Тя се подигра със същото това нещо, което ти сега искаш да направя. Това е недостатъкът сред народа ни, срещу който съм се борил през повечето си живот. Низшите не трябва да се издигат над възможностите им. — Изгледа я сърдито. — Редовите войници на Урусандер. Дори офицерите. Всички те се стремят да преобърнат законния ред…

Самодоволна усмивка се появи на устните ѝ.

— Грешната страна избра, историко. Издадеш ли такива мисли неразумно, главата ти ще се изтъркаля.

— Драконъс е врагът, Върховна жрице.

— Повтаряш ми го непрекъснато. Но той ще е сам, когато приключим. Няма да има Консорт в двора на Баща Светлина и Майка Тъма.

— Все още не схващаш опасността, която представлява той, Върховна жрице. Съдбата ми е да не се вслушват в думите ми. Той пътува до земите на азатанаите. Той говори с Господаря на омразата. В общение е с неведоми сили. Прецени даровете му към Майка Тъма! Откъде дойдоха такива неща? Скиптър, който властва над мрака. Само една фигура, изрязана с магия на един под… която отваря портал към отвъдно селение!

— Спри да викаш, старче. Не съм сляпа за заплахата, която представлява лорд Драконъс. Да, има загадка около него. Вярвам, че той наистина се е договарял с азатанаите и засега нищо не знае за цената на сделката. Но помисли за тъй наречената Т’рис и дара, който тя на свой ред ми даде. Без нея нямаше да има Светлина.

— Значи — промърмори Сагандер, — азатанаите просто играят с двете страни, търсят раздор. Търсят рухването на Куралд Галайн.

— Толкова по-зле, че не можа да придружиш Драконъс на запад — отсече Синтара.

— Той не искаше свидетел на делата си там. Всички действаха срещу мен. С цялата си невинност паднах в капана им.

Синтара се намръщи озадачено.

— Мислех, че падане от кон е счупило крака ти.

— Да — изсъска той. — Счупен крак. Какво от това? Откога такива дребни наранявания изискват отрязването на крайник? Но бях в безсъзнание. Не можах сам да преценя нараняването. Лишен бях от правото да избера лечението си. Те се… възползваха.

— Не са ли ти останали думи за книгата?

Той захвърли перото.

— Не сега, Върховна жрице. Болката отново се усили. Трябва да потърся лекарствата си.

„Лекарствата ти, да. Еликсирите ти за забравяне. По този начин се обричаш във вярност към своите богове на болката. Коленичиш пред тях. Предлагаш пиянска усмивка на мудното им отстъпление. Като над олтар мокриш гърлото си с възлияния и поболяваш храма на своята плът.“

— Разбира се. Хайде, върви, схоларю. Отдъхни си.

— Ренар трябва да бъде премахната — каза Сагандер и се пресегна за патериците си. — Твърде близо стои до Баща Светлина. Отровни думи шепне.

— Може би си прав. Ще помисля по въпроса.

Загледа се след схоларя, докато той изкуцука от залата. Мислите ѝ за Ренар бързо се разсеяха, след като умът ѝ се насочи към лорд Урусандер. „В сърцето си е един прост войник. Знае добре уловката на благородната си титла, детинската претенция за едно измислено наследство. В това поне Сагандер е прав. Низшите страдат от несъвършенството на нечистата си кръв и това ясно го виждаме в Урусандер.

Все пак трябва да го направя Баща Светлина.

Дългът, Урусандер. Дори волът познава изискването на дълга.

Имаше нещо тук, прочее, което всъщност приповтаряше твърденията на Сагандер. Когато човек разсъдеше над понятието за дълг, не можеше да се отрече, че силата на тази добродетел гасне, колкото по-нависоко се изкачва човек през класите. И все пак не говореха ли тъкмо знатните най-често за дълг, когато настояваха простолюдието да служи, по ферми и във войнишките редици? В градежа на каменни пътища и вдигането на имения и крепости? Дълг, заявяваха те, в името на владението.

Но узурпаторите не идват от простолюдието. Не, те са съперниците, стоящи твърде близо до трона. Те са заклетите съюзници, съветниците, командирите.

Мисли над това, Синтара. Как ще стъпваш по тази тясна пътека? Колкото повече се приближаваме до тронната зала на Цитаделата, толкова по-голям е рискът от измяна.

Урусандер, трябва да научиш отново значението на дълга. В името на мира, помни низшия си произход и бъди сигурен, че ще притъпявам ласкателствата, които ще се стремят да разпалят огньовете на личната амбиция, на неестественото превъзнасяне.

Трябва да преосмисля разговора си с Емрал Ланеар. Нека аспектите ни постигнат подходящ баланс, да накарат кралицата да смекчава краля и кралят да смекчава кралицата. Да накарат бога и богинята да си обменят преданост и след време да започнат да се нуждаят от слабостта на другия. Защото започнат ли да си подхранват взаимно силите, и двете вери ще бъдат изгубени, а Куралд Галайн — с тях.

Емрал. Трябва да действаме в съгласие. Майка Тъма беше тайст някога, смъртна жена, вдовица. Урусандер беше командир в легион. Това са техните неблагородни потекла. На теб и мен се пада, Ланеар, да вложим и в двамата подобаващо смирение.

И да наблюдаваме, с множество шпиони и убийци, онези, които ще се струпат твърде близо до единия и другия.

Може би Майка Тъма е права в подклаждането на отчужденост. Никой да не пристъпва твърде близо. С отдалечеността на позицията им можем да гарантираме тяхната святост. Това ще трябва да бъде отиграно съвършено. Ще бъдем като сестри, ти и аз, Ланеар.

И все пак Сагандер каза истината. Драконъс стои твърде близо до Майка Тъма. Знае твърде много от тайните ѝ. Няма да е достатъчно да го прогоним. Един нож в гърба или отрова в чашата, или, с повече късмет, жалък край в калта на някое бойно поле.

Ние, Върховните жрици, ние ще стоим между нашите владетели и всички други. Ние трябва да сме високият подиум, пазителите на портала и булото, през което всяка дума ще преминава отдолу нагоре и от горе надолу.“

Сила блесна в ума на Синтара — жрица влезе в залата.

— Анале.

— Да, Върховна жрице — каза младата жена, беше навела глава.

— Донеси ми писмото, пратено от Емрал Ланеар. И после повикай вестоносец. Трябва да напиша на сестра ми. Бързо!

Анале се поклони и изхвърча от стаята.

Синтара почука с пръсти по облегалката на креслото и въздъхна. Трябваше да съчини нова версия на пратеното ѝ от Ланеар послание. Емрал беше твърде пряма в стила си, твърде откровена за нужните манипулации, дори когато мирът бе крайната цел. Някои подробности като нищо можеха да обидят Урусандер. Не, щеше да приложи каквито редакторски дарби имаше.

„Прости ми, Урусандер. Посланието беше в храмова бързописна форма, налагаше се транскрипция. Уверявам те за нейната точност, тъй като лично аз направих превода. Ще забележиш храмовия печат на документа, означаващ официалното му признаване.“

В един неприятен, тъмен в ума ѝ проблясък видя Ренар, седнала в онзи неин пъклен стол и насмешката, ясно изписана на лицето ѝ. „Винаги е грешка да поощриш курва да се издигне на нова позиция. Хората улягат на нивото, което ги задоволява, и живеят по естествени закони, както казва Сагандер, закони, които диктуват границите на възможностите им.

И да, тъкмо тази гъвкавост, така желана от Хун Раал и неговите простосмъртни, наистина представлява заплаха. Рискуваме да доведем анархията на незаслужаващите, които трябва да остават вечно недоволни с издигането си, знаейки много добре как то прикрива оскъдността на талант и способност — лъжите зад всяка тяхна претенция за ценност.

Виждам кървави дни занапред.

Емрал Ланеар, трябва да направим убийци от най-добрите ни жрици. Нека страстта бъде примамката, с меки възглавници, които да заглушат вика.“

Денят обещаваше да е дълъг.

Както се полагаше за новото му положение, Сагандер вече разполагаше с талига и паж, който да се разправя с мулето, което правеше пътуването до лагера отвъд Нерет Сор далеч не толкова мъчително. С притъпени от горчивите масла от д’баянг болежки, сега Сагандер се полюшваше в подплатената седалка, която си бе нагласил в талигата, изпънал единствения си крак като призрака на другия, и гледаше черния път, лъкатушещ зад него.

Горе на хълма крепостта изглеждаше странно неуравновесена, след като източното ѝ крило блестеше ослепително ярко, сякаш слънцето бе проляло драгоценна сълза и тя все още гореше над камъните. Чистотата на тази светлина щипеше очите му, зачервени и отслабнали. Това изглеждаше нечестно. Погледна ръцете си, видя алабастровото им съвършенство, доколкото човек можеше да нарече такива изкривени, сбръчкани издатъци съвършени. А щом смъкнеше всичките си дрехи, бледият цвят на благословията на Светлината властваше над цялото му тяло.

„Освен крака, който никой друг не вижда, разбира се. Той, приятели, си остава черен като оникс. И така ще бъде, до деня, в който моята мъст не бъде удовлетворена. Драконъс, крий незаконния си син — един ден той ще се върне и аз ще го чакам. Колкото до теб, е, държа на клетвата си. Ще стоя над твоя труп.“

Камшикът на момчето изплющя по задника на мулето и стресна Сагандер.

„Това щеше да ми послужи по-добре от собствената ми ръка в деня, в който наказах Аратан за непочитанието му. Ужилване по бузата, един червен оток, който да му напомня, може би дори белег. Драконъс нямаше да ме укори за това. Един наставник трябва да налага дисциплина. Според закона, ако ръката ми не го е докоснала… но не, той е копеле, чийто собствен баща го отхвърли! Никакво гледане в очите между тях двамата! Бях в правото си!“

В ума му имаше един съд, с балкони, претъпкани с учени — съперници, врагове, подлеци — и съдии, наредени зад дълга скамейка. А в кръг, извън всички тях, виждаше тълпа хора, струпани рамо до рамо, лица, които познаваше добре. Много от тях бяха от детството му, събиране на мъчители и побойници, и приятели, които бяха предали доверието му. Виждаше киселите лица на жестоки наставници, все още стискащи пръчките си. Пред тази изпълнена с омраза презрителна тълпа Сагандер стоеше на платформата на говорителя и в царството на въображението си говореше с изумително красноречие, с естествената дарба на оратор. Редеше защитната си реч за действията си, трупаше проклетите подробности от насилието, което го бе сполетяло тогава.

А когато се доближи до последната си фраза, видя как лицата на множеството, във всички посоки, са се преобразили от думите му: всички се бяха засрамили от предишните си престъпления, от жестоките си пренебрежения, от безкрайния низ от рани, за всяка от които бяха придонесли. Видя и как суровият поглед на съдиите бавно, неумолимо се измести към Драконъс и Аратан, които седяха в килията на обвинените.

Осъждането им щеше да е сладко, но още по-сладки щяха да са думите на възхита на съдиите:

— Ще бъдете въздигнат, велики схоларю, до най-високия пост в Куралд Галайн. На подиум със стъпка по-висок от двата близначни трона, там, за да предлагате своите благословени, гениални прозрения — да давате, накратко казано, подходящо напътствие на нашите бог и богиня…

Съдът никога не излизаше от ума му и така отекваше вечно с безстрастната гениалност на Сагандер. Невинност можеше да бъде спечелена от истината, компенсация да бъде изтръгната от същата неумолима сила. Справедливост можеше да бъде изваяна от съвършенството на думи, изречения, мисли, придобили плът. В такъв свят тежко и горко на побойници, предатели и мъчители.

В онзи съд, на онази платформа, Сагандер стоеше на два здрави крака. Имаше нова магия във владението все пак, нали? Кой можеше да каже какво е възможно?

Заобиколиха Нерет Сор по високия път, а след това талигата затрополи и задруса надолу към лагера на Легиона; младият паж се напрегна, щом пътят стана по-неравен — замръзнали коловози и хлъзгави камъни. След малко спряха пред палатката на схоларя.

Макар да имаше стая горе в цитаделата, Сагандер поддържаше това много по-скромно обиталище не от някаква любов към войнишкия живот или войнишката храна, а поради компанията, на която се радваше вътре. Отблъсна ръцете на момчето, протегнати за помощ, опря патериците си на земята и се смъкна от ръба на талигата.

— Ела призори.

— Да, сър.

— Но първо вдигни платнището на палатката.

— Да, сър.

Сагандер се пъхна вътре и го лъхна горещината от мангала, който бе наредил да се поддържа непрекъснато. Една от провалилите се послушници — седеше до него — вдигна очи сепнато.

— Само това ли правиш? — попита сърдито той. — Зяпаш въглените, докато догорят? Нямаш ли дрехи да кърпиш, плетива да плетеш? А превръзки? Винаги има нужда да се тъкат превръзки в една армия, нали? Не стой без работа, дете, че да не изгние умът ти повече, отколкото вече е изгнил. Хайде, върви си. И не забравяй да закачиш лампата на пилона на входа. Да, точно така, хайде сега да те няма.

Щом тя излезе, той изкуцука до резбования стол, който бе наредил да донесат от цитаделата, настани се в него и изпружи крака, който никой друг не можеше да види. Погледна го намръщено, присвил очи в абаносовия цвят. Този крак беше на по-млад мъж, мускулест, пълен със сила и живот. Само рядко, след като погълнеше твърде много д’баянг, костта се чупеше, един откършен край се показваше през плътта и тогава кракът се кривеше и свиваше до големината на другия, преди черният цвят да прелее в зелено и вонята на гангрена да се вдигне от крайника като дим.

Понякога, потънал в дълбок сън, виждаше отрязания си крак лежащ върху окървавена трева. Виждаше го изтикан от ботуш в някоя клозетна яма. Виждаше го омърсен.

„Ще отвърна подобаващо, в това се заклевам, над труповете ви. Над лицата ви ще отвърна подобаващо. Никой акт не е последен. Друг чака неизбежно.“ Изричаше наум това обещание към всяко лице в тълпата. Бяха думи, казани настрана, твърде смътни, за да ги чуят съдиите, но лицето на всеки враг, който чуеше обещанието му, ах, как пребледняваше! Как потръпваха устните!

„Е, кой от вас ще е първият, който ще моли за милост?“

След малко платнището на входа прошумоля и влезе Шелтата Лор.

Сагандер се усмихна.

— А, видяла си фенера. Чудесно, детето ми.

— Пак ли ви боли, учителю?

Понякога в тона ѝ имаше нещо, което напомняше на Сагандер за Аратан. Намек за… не, не можеше да го определи точно. Никаква дързост не можеше да види в очите ѝ, само почит и уважение. И такава жажда да служи! Никаква разумна причина за съмнения нямаше, и все пак…

— Да, боли ме. Но ако болката трябва да е отговорът за добрите ми дела, ами, кой е казал, че светът е честен?

Тя влезе по-навътре в палатката и Сагандер отново се възхити на естественото изящество, присъщо на младите.

— Но нещата ще се изправят, учителю, и то скоро. И може би сред новите практикуващи Денъл ще намерите неочаквано изцеление.

Той я изгледа мълчаливо, докато тя се настаняваше на възглавничките до леглото му, а после каза:

— Междувременно, скъпа ми невинност, имам нужда от теб.

Усмивката ѝ изглеждаше съвсем искрена, но нещо в нея… в очите, вероятно, които сякаш леко светнаха, все едно повърхността им бавно се стапяше в топлината — обезпокои Сагандер. „Твърде много прилича на Аратан това дете. Но за разлика от провалите ми с онова копеле, ще направя това същество чисто отново. Въпреки всички насилия, които му е причинила майка му, трябва да постигна изцелението ѝ, и ще го постигна.“

— Можеш ли да го усетиш, дете? Този мой призрак?

— Мога — отвърна тя. — Винаги. И все още се чудя, учителю…

Той кривна глава.

— За какво се чудиш, възлюблена?

— Защо кожата му остава толкова черна?

Сагандер задържа усмивката си, но с усилие. Едно беше да угоди на своенравното ѝ въображение, да изтръгне от нея тези странни, но безнадеждни усилия да облекчи невидимата му болка, но това! „Това е магията в действие. Тя кипи през всички нас, дъх на напаст с неестествена сила.“

— Учителю? Нещо не е наред ли? Хайде, легнете и привлечете отново ласката ми. Призрачният ви крайник все още я желае, нали?

„Но аз не усещам нищо. Беше игра. Привлякох те до себе си, на ръка разстояние. И можех да докосна онова, което не смеех да пожелая. Беше достатъчно, малката ми потребност, и всяка нощ, когато прекарваше тук, с мен, е поредната нощ далече от твоята курва майка, от безкрайните ѝ отмъщения над собствената ѝ дъщеря. Нищо жестоко няма в тази сделка… но сега…“

— Трудно е тази нощ — каза той с отпаднал глас, който прозвуча жалко дори за собствените му уши. — Призракът е безчувствен за всичко освен за болката си.

— Ще видим — каза Шелтата.

След малко Сагандер смъкна единствения си крак и с помощта на едната патерица се изправи. Изкуцука двете стъпки до нара си, изви се и се смъкна на платнището.

— Е, добре — изпъшка той. — Ето ме…

Платнището на входа се дръпна рязко и облечена в броня фигура влезе и изсумтя отвратено.

Инфайен Менанд. Тежка и отпусната, докато Шелтата бе гъвкава и сладка; груба и студена, докато дъщерята на Тейт беше мила и топла.

Сагандер се намръщи.

— Какво правиш тук непоканена? Остави ни, капитане, освен ако Тейт вече не притежава и теб…

— Тейт не притежава и себе си — каза Инфайен и строгите ѝ очи се впиха в Шелтата Лор, която отвърна на погледа ѝ със сдържано изражение, присъщо на много по-възрастна жена. — Идвам по заповед на Смъртен меч Хун Раал. Детето Шелтата Лор ще бъде заведено в цитаделата. Грижата за нея вече е отговорност на Храма на Светлината. Вдигай се от тези възглавници, дете.

— Аз съм учителят ѝ…

— Знам — прекъсна го Инфайен. — Ако храмът сметне уроците ти за подходящи, те ще ги поемат отсега нататък. Разбира се — добави тя и най-сетне погледът ѝ се спря на Сагандер, — напълно е възможно да си намериш роля в това, но ще преподаваш уроците си в храма, а не тук, в палатката си.

Сагандер помисли и кимна.

— Да, разбира се. Всъщност мисля, че одобрявам.

— Е, това облекчава всички ни. Ставай, Шелтата.

Сагандер отпусна ръка върху рамото на момичето и каза:

— Върви. Наистина така е най-добре.

Шелтата Лор стана. Инфайен ѝ махна с ръка и тя излезе от палатката. Инфайен тръгна след нея, но на входа на палатката спря и погледна Сагандер през рамо.

— Възможно е да не си сред онези, които са я ощетили. Не видях достатъчно, за да реша кое как е. Но все пак ще настоявам да се сложи край на заниманията ти с това момиче насаме.

— Съмняваш се в честта ми?

— Колко често го заявяват тези, които нямат чест!

— Каза жената, която изби деца в гората!

Тя помълча дълго, впила очи в него, и за миг Сагандер повярва, че вижда онова, което би трябвало да са видели онези деца и възрастни, докато мечът е замахвал, за да вземе живота им. Изведнъж се смрази от страх.

— В името на дълга — каза Инфайен — човек понякога трябва да изостави честта. Не беше ли по-рано наставник на едно незаконно пале?

— Заради който дълг честта ми беше опетнена — отвърна Сагандер разтреперано. Поклати глава. — Никога не съм злоупотребил с доверието ѝ, капитане. Попитай я. Стремях се да я спася от майка ѝ.

— Щеше да се провалиш.

— Може би.

— Дори и храмът ще се провали — каза Инфайен.

— Значи смяташ това за безсмислено?

— Не пара̀та в ръката прави курвата, учителю. Превръщането на тялото в стока прави една жена курва. Недостатъкът е в духа. Шелтата и майка ѝ са същите в това отношение, не по-различни от Ренар. Щом вярваш, че спасението е възможно, защо веднага след това говориш против издигането на нас, войниците?

— С аргумента си, капитане, се противопоставяш на желанието на Хун Раал и всъщност на самия Урусандер. — Сагандер се наведе напред. — Разумно ли е това признание?

— В името на дълга понякога човек трябва да изостави честта — повтори Инфайен.

Миг след това излезе и платнището бавно се смъкна. Повечето топлина от мангала си беше отишла и Сагандер потрепери и се пресегна за кожените завивки. Отпусна се на леглото. Призракът простена от болка. Тези войници, започваше да разбира той, не бяха всички еднакви. Униформите им заблуждаваха с илюзията за еднаквост, но докато времето се проточваше — докато тази окаяна зима се задържаше, — слабостта, присъща на военната система, започваше да се показва.

„Сложи им меч в ръката, и те откриват острота в мненията си, а мненията им, колкото и глупави и невежи да са, израстват до амбиция, докато не се пролее кръв. Не може да има съгласие между безразсъдните и алчните. Измяната чака и всичко, което е спечелено, трябва след това да бъде посечено на късове, а появи ли се несправедливостта, избиването започва наново.

Създаването на една армия носи отрова. Аз съм на място, откъдето да наблюдавам това, и ще го направя център за тезата на последния ми велик труд. Позициите в обществото са естествени творения, управлявани от естествени закони. Тази гражданска война не е нищо повече от високомерие към боговете.

Само в храмовете ще намерим спасение. Синтара трябва да бъде принудена да разбере това. Балансът на верите, който тя прегръща, трябва да даде насока за баланса на класите в Куралд Галайн. Малцина да управляват, мнозина да следват.

Урусандер е безполезен. Но може би той ще е фигурант. Да, ние, които притежаваме нужната интелигентност и дарби, ние ще бъдем истинските управляващи на това кралство. Нека богът и богинята се реят в техните си лични светове. Стъпка надолу от подиума е мястото, където действа реалната власт, и точно там ще ме намерите.

Трябва да пиша на Райз Херат. Един сондаж за договаряне не би бил излишен. Той със сигурност разбира нуждата от съответните ни роли в това, което предстои. Но ще се обърна към него като към равен, да се уверя, че разбира новата ни връзка. Отдадени на мъдростта, ще се сговорим да спасим Куралд Галайн.

Край на войниците. Издигането на учените. Виждам предстоящо възраждане.“

Простата жена, която поддържаше мангала, се върна, с наведени очи, с две ведра суха тор в ръцете.

Той я загледа, когато клекна пред мангала и започна да го пълни с буците тор. Толкова скромно умение, да се поддържа такъв огън, изискваше съвсем малко сила, още по-малко дисциплина и само няколко искри ум. „Добре е, че има задача, която да ѝ подхожда — помисли той. — Това е дар на цивилизацията. Намирането на задача, която да съответства на всеки гражданин на владението. Но да се изясни, че съществуват граници, за доброто на всички. И ако е необходимо — един железен юмрук, който да го докаже.

Знатните са прави. Домашни мечове, които да поддържат ред във владенията им. Градска полиция. Армия? Разоръжи я и сложи край на непокорното ѝ гнездо, за да не роди раздор тази напаст.“

— Когато приключиш — изграчи Сагандер на слугинята, — ела при мен. Нощта е студена и имам нужда от топлината ти.

— Да, сър — отвърна жената и изтупа ръцете си.

Синтара беше щедра, а щедростта сред могъщите беше наистина добродетел.

— Иска да събере курвите в една стая — каза с усмивка Ренар — и да я нарече Храм на разврата, несъмнено.

Шелтата Лор стоеше пред нея, все още загърната в тежкото си наметало. Не изглеждаше нито объркана, нито смутена от новото уреждане на нещата.

— Е, значи Синтара те изпрати при мен?

Шелтата сви рамене и отвърна:

— Хун Раал го реши. Инфайен ме доведе. Синтара реши да посредничи, но накрая ме отхвърли от храма, като забеляза, че е злоупотребено с тялото ми и тъй нататък. — Замълча и се огледа. — Има ли отделна стая за мен? Нуждите ми са скромни. Предполагам, че дрехите и останалото ще ги пратят от лагера. Допускам, че храната тук е по-добра — да компенсира по-скучната компания.

Ренар се постара да не се усмихне.

— Първо, ще трябва да поозаптиш презрението си, Шелтата Лор. Ако искаш думите ти да режат, наостри лукавството си и най-вече бъди внимателна в избора на жертвата си. Мен не можеш да ме нараниш.

Шелтата смъкна наметалото си и го пусна да падне на пода.

— Войниците говореха за теб — каза. — Липсваш им, или по-скоро липсваше им. Самоубийството на войник в палатката ти донякъде е опетнило репутацията ти.

— Имам високи очаквания — отвърна Ренар, все още седнала и загледана в дъщерята на Тейт Лорат.

Шелтата повдигна вежди, а след това се засмя.

— Това… знам какво е това.

— Нима?

— Да. Това е атака срещу майка ми. Казват ми, че е за мое добро, но всъщност изобщо не го разбират. Когато тя осъзнае, че вече не може да ме насилва, ще намери утеха в отсъствието ми. Виждаш ли, аз съм по-добра в тези неща от нея.

— В кои неща?

— Научих чувствените изкуства от малка. Не се похабявам с пиене и пушек. Младостта ми беше нейният враг ѝ тя го знаеше добре. Превърна собствените си навици в инструмент за насилие и след като ми ги даде, искаше да види как те ще ме съсипят.

— Схватлива си. Смяташ ли го за мъдрост? Не е.

Шелтата Лор се усмихна, вдигна ръце и от тях изведнъж изригна бял огън.

— Пламъкът пречиства, както трябва. Плътта ми не познава поквара. Навиците ми не нанасят петна. Е, не за дълго, поне.

— Умно — каза Ренар. — Значи сега си отделена от майка си. Кажи ми друго — какво търсиш за себе си?

Шелтата смъкна ръцете си и огньовете се смалиха и угаснаха. Тя пак огледа стаята.

— Нищо.

— Нищо?

— Обкръжена съм от амбиция. Това прави всяко лице грозно за гледане.

— Аха. А моето лице?

Шелтата я погледна и се намръщи.

— Не, ти си оставаш достатъчно хубава.

— И това е нещо за възхищение, или дори заслужаващо да се домогваш към него? Трябва ли да те науча на изкуството на собствената ми неуязвимост? Виждаш ли, не ми трябва да прочиствам нищо от мен.

— Огньовете бездруго едва ли биха те намерили.

— Съгласна съм. Точно затова избирам по-прости средства, които биха могли да ти послужат, ако магията един ден се провали.

— Да се провали? Защо трябва да се проваля?

— Всичко идва с цена — каза Ренар. — Един дълг вече е започнал, макар и все още да не знаеш за него, нито усещаш бремето му върху себе си. Бъди сигурна, той съществува.

— Откъде знаеш?

— Виждаш грозотата в лицата на амбициозните. Това е техният дълг, изписан съвсем ясно за очите ти. Когато те гледам, тук, сега, аз също виждам какво иска от теб магията.

Шелтата кривна глава.

— Е, какво? Какво виждаш?

— Пустошта в очите ти.

Шелтата примигна и извърна очи. След малко попита:

— Е, и коя стая ще е моята?

— Каниш ли ме да ти бъда учителка?

— Наричаш ли се мъдра?

— Не. Просто съм по-опитна.

Шелтата въздъхна.

— Имах си вече учител. Докосваше ме за удоволствие… о, нищо тъпо или нахално. Тъкмо обратното всъщност. Ръка на моята, за кратко. Отъркване на рамо или потупване по коляното ми. Беше очарователно в патоса си, честно казано. Той също искаше да ме отвлече от майка ми и нейните навици. Но уроците му не струваха нищо. Защо твоите трябва да са по-добри?

— На какво се опитваше да те научи?

— Нямам представа. Може би той самият все още го търсеше. О, и ме караше да разтривам крака, който е загубил. Призрака, така го нарича. Но аз можех да го видя съвсем ясно. Остатъчна енергия — това най-добре би описало излъчването. Тялото се вижда като цяло, все едно каква е реалността на състоянието му. Любопитно, нали?

— Виждаш ли тази енергия и на здрави крайници и тела, Шелтата?

— Да. Показва се силно при някои, слабо при други. Идва в много оттенъци. Твоята, в този момент, е цветът на ясно небе, към зазоряване. Синьо, но сива плоча под него. Разсъмване, или на ръба на свечеряване. Това ми казва, Ренар, че криеш тайна.

— Значи можем да направим това твоя учебен предмет, за начало — каза Ренар.

— Как така, след като не показваш такъв талант?

— Остави самата магия. Забавлявай се с проучванията си в това. По-скоро, работи с мен по правилното разчитане на тези излъчвания. Хайде да открием какво можеш да доловиш от тези, които срещаш или можеш да видиш.

— Върховна жрица Синтара е непроницаема за способностите ми.

— Не съм изненадана. А Инфайен?

— Тя може да убива без чувство. Но тази изтръпналост я прави глупава и нечувствителна. Не може да схване лукавството и затова се страхува от него. Когато усети близостта му, енергията ѝ помръква от подозрителност, омраза и желание да унищожи всичко, което не може да разбере.

Ренар изсумтя и стана.

— Добре. Полезно. Стига никой друг да не знае за скритите ти дарби.

— Никой освен теб.

— Тогава защо се разкриваш пред мен? Ние почти не се познаваме.

— Твоята енергия не се промени в присъствието ми — отвърна Шелтата. — Това означава, че не искаш нищо от мен, не искаш да ми навредиш. Ти просто си любопитна. И — добави тя — моята магия не промени нищо в теб. Никакъв страх, учудване или завист. Тайната, която таиш, Ренар, няма нищо общо с мен, но е най-силното нещо, което съм виждала.

— Хайде, ела да ти покажа стаята ти.

Шелтата кимна и я последва.

„Най-силното нещо, което съм виждала. Под него — цветът на сива плоча.“

Върховната жрица твърде прибързано беше пренебрегнала това момиче, и това беше късмет, ако питаха Ренар. „Тайните са това, което са. Страхът ли кара човек да ги таи? Не винаги. Не, за мен няма никакъв страх. За мен има само търпение.

Небето привечер. Чака да дойде нощта.“

12.

— От страстта те е страх — каза Ласа Руук, а очите ѝ грейнаха мъртвешки бледи на светлината на огъня. — Ханако от Стръмнините, разгъвам кожите си за теб, за да се отдадем на похот безумна, последвана от нежни прегръдки. Кое отплаща другото, чудя се? Все едно, избери едното като стридата и другото като раковината, а ако боядисам в златно обратното, е, такива са рисковете на любовта.

Ханако откъсна погледа си от нейния с усилие и се втренчи намръщено в пламъците.

— Това ли е крехкият воал на скръбта ти, Ласа Руук, тъй набързо захвърлен при първата жар?

— Съпрузите ми вече ги няма! Какво да правя? — Отметна назад косата си с две ръце, жест, при който гърдите ѝ се издадоха напред, и докато Ханако размишляваше над проклятието на анатомията, почти се притиснаха в него. — Огромна празнота е погълнала душата ми, мило момче, и иска да бъде запълнена.

— Още съпрузи?

— Не! Приключих с това! Не ме ли виждаш как пърхам леко като пеперуда през ливадите на освободения си ум? Добре погледни в очите ми, Ханако, убиецо на Господаря на гнева. В тези вирове чака какво ли не сладострастно любопитство, отпред и отзад, настрани и наопаки. Трябва само да намериш куража да погледнеш.

Но не, той нямаше да го направи. Вместо това погледна намръщено свилия се на земята до тях Ерелан Крийд. Воинът мърмореше насън, безкрайна литания от непознати имена, накъсана от злобно съскане и смразяващи костите проклятия. Лудостта му не беше стихнала вече от три дни. Дори комарите и хапещите мухи го отбягваха.

Долината и ужасното езеро, където Крийд беше убил дракона, бяха далече зад тях и все пак светът сякаш неохотно променяше шаблона, след като сега те седяха до поредното езеро, на дъното на поредната гориста долина. Два дни Ханако беше носил воина, бронята и оръжията му, и двете нощи, с внезапното идване на сумрака, се беше смъквал на земята с разтреперани крака, твърде изтощен дори да яде.

Ласа Руук се беше заела с готвенето, а Ханако трябваше насила да тика храна в устата на Ерелан Крийд — бореше се с диво размахващите се ръце, със свирепите му очи и със зъбите, оголени като на звяр.

Ханако се чудеше дали Ерелан не е всъщност повече с ума си, отколкото изглеждаше. „Ласа Руук готви така, че да накара и мъртвец да пости. Трябва да предупредя джагътския господар. Да не я води в никаква кухня под каменните купчини, за да не побеснеят немрящите и да се втурнат обратно към смъртните светове!“

— О, смили се, Ханако — въздъхна Ласа, — хайде, протегни ласкава длан поне! Ето, отдавам ти тези мои месести плодчета, тъй често мачкани, тъй добре опипвани и нежни, чиито зрънца плачат със спомена за пощипвания и похапвания. Имат вкуса на мед, казвали са ми, и уханието на цветя.

— Виждал съм как ги потупваш всяка сутрин — каза Ханако.

— Разкрита тайна! И въпреки това ще ми говориш за брак? Ханако, това наше пътуване е почти толкова лошо, с всичката невъзможна интимност да се усамотиш, та да свършиш каквото трябва. Представи си тази интимност, младежо, без краят да ѝ се вижда! Ще скубя ли досадни косми от притеснителни места по твоята персона, докато ти изстискваш пъпки по моята? Ще се редуваме ли кой да избърше лигнята от брадичките ни всяко утро, години и години наред? Кажи ми, какви други подробности на брака мога да ти предложа, за да опровергая всичките ти представи за романтично блаженство?

— Моля те, Ласа. Мисля за Ерелан Крийд. Не се подобрява. Имаше лудост в драконовата кръв.

— Казват, че сред обитателите на Юга имало целомъдрени монаси. Тичай към студената им компания, Ханако.

— Ласа Руук, моля те, трябва да обсъдим какво ще правим с нашия приятел!

— Носим го при джагътите, разбира се. И каквито там азатанаи може да се мотаят с тях. Те ще прегледат немощния ни воин и ще решат дали е годен да живее, или трябва да умре. Този проблем, трябва да разбереш, Ханако, е извън възможностите ни. Та докъде бях стигнала? Аа, тези изпъкнали плодчета, толкова издути и подканящи…

Ханако изръмжа и се изправи. Подмина Ласа и тръгна към чакълестия бряг.

Звездите бяха пръснати по неподвижната повърхност на езерото. Хладен въздух се вдигаше от водата и носеше към Ханако смътно лютивата миризма на гнило от изхвърлените по брега плавеи и боклуци. Той тръгна бавно покрай водата. Камък и вода… светът имаше навика да превръща граничните земи в складове за отпадъци, сякаш в сблъсъка на по-малки светове нещата не се сливаха, а само се разпадаха.

Тел Акаи, които толкова обичаха приказки от далечни земи, бяха все пак народ, доволен от собствената си изолация. Много неща трябваше да се защитават все пак, а най-висшите между тях бяха множество скъпоценни, но крехки вери. Малка защита имаше обаче срещу нахлуването на идеи, надвишаващи силата, която предлагаха общите суеверия. И дори сред такъв изолиран народ като Тел Акаи възникваха фракции, борещи се за превъзходство и винаги жадни да наложат различия.

Единственото що-годе силно оръжие срещу такъв идиотизъм беше смехът, който режеше по-остро и по-дълбоко от всяко острие.

Война на смъртта. Това си заслужаваше един здрав, нагъл смях. „Вижте ни как се смеем чак до нозете на Бога на Каменните купчини. Някои идеи ще обърнат острието, ще наранят онзи, който го държи, с неочаквана внезапност.“

Чу плясък откъм езерото и се обърна. От кипналата вода излезе… нещо. Ханако видя блясък на бивни, а след това чу глухо сърдито мърморене, докато съществото се мъчеше да измъкне голяма мокра торба. Извлече я на брега, а след това се изправи и се обърна към него.

— Невъзпитаната самообсебеност на младостта ли е това, Тел Акаи, или помощта просто е умряла заедно с всичко останало?

Ханако пристъпи напред и джагътът тикна тежката торба в ръцете му.

— Време е да благодарим за този ваш огън — каза джагътът, след като го заобиколи. — Маяк, мамеща клада, рамка, където да изсушиш плът и кост. Беше всички тези неща, че и повече.

Ханако изпъшка под тежестта на торбата, от която капеше вода. Забърза да догони джагъта.

— Но… ти откъде дойде?

— С лодка дойдох, Тел Акаи. Така се пътува през езера. Освен ако лодката не премисли и не закопнее да проучи дъното.

Когато се приближиха до огъня, чуха гласа на Ласа Руук.

— Друг непрокопсаник ли, Ханако? Но без сумтенето и ръмженето на мечка, нито съскането на дракон? Е, това предлага всичко освен потното мачкане под кожите. Кажи ми, о, моля те, приказката за принца корабокрушенец, захвърлен тъй безжалостно на скута ми впрочем…

Стоеше права и ги чакаше, но думите ѝ заглъхнаха, когато джагътът пристъпи на светлото — вече смъкваше прогизналите си дрехи.

— Освен ако нямаш навика да поглъщаш малки дечица със сладкия си капан, жено, по-добре погледни отново към спътника си, ако търсиш удовлетворение.

Ласа Руук изсумтя и седна.

— Непрокопсаници, ама наистина! Хайде разпали го този огън, Ханако, и с повечко късмет пламъците да изсушат госта ни на тънка струйка дим, че да се вдигне нависоко и да го няма.

Вече гол, джагътът се доближи до огнището и започна да простира дрехите си на земята.

— Тел Акаи — заговори той леко раздразнено, — трополите надолу от планините вече от седмици. През всичките нощи, докато си беседвах със стените на пещерата ми и крачех нервно, търсейки тишина, бях подложен на отекващ рев, за който допусках, че е смях. — Приключи с дрехите, отиде до огъня и разпери ръце над пламъците. — Но нека не се казва, че един джагът, който си заслужава солта, ще нарече само една пещера свое убежище. Тъй че тръгнах да търся по-скришно скривалище.

— Лодката му потънала — обясни Ханако.

Ласа Руук вдигна към него светлите си очи.

— Най-сетне краткост! Чуй добре този жалък младок, джагът, и прецени — като намериш време, разбира се — колко ценна е краткостта. В края на краищата не всички живеем неизброими векове, че да търсим предисловия, докато побелеем и се прегърбим.

След малко джагътът се надигна и взе торбата си. Развърза я и измъкна навита ризница, последвана от шлем, колан и два къси меча в ножници.

Ханако зяпна.

— Плувал си с всичко това? Дори аз не бих могъл да се справя с такова нещо!

— Когато плуването не върши работа, просто вървиш.

— Слушай го, Ханако. Преди да е свършила тази нощ, ще ти разкаже и за звездите, които е събрал от небето. — Ласа Руук се надигна. — Аз ще спя, хъркане ще ти дам вместо сладки стонове. Но, да, изслушай този джагът, наслади се на скръбния вопъл на уморена мъдрост. Никоя по-хубава музика не би могла да ме приспи по-бързо.

Ханако отиде да провери как е Ерелан Крийд. Воинът все така беше в несвяст, челото му пареше. Притеснен, Ханако се върна и седна срещу джагъта.

— Какво мъчи приятеля ви? — попита той.

— Уби дракон и после пи от кръвта му.

— Лошо — изсумтя джагътът.

— Аз съм Ханако.

— Чух.

Ханако изчака, после сви рамене, взе един клон и го хвърли в огъня. Разхвърчаха се искри и угаснаха.

— Имената — каза джагътът — стават проклятия на самите себе си. Жигосани са върху душата ти, орисани са да следват всяко твое дело. Крехки рамки, които носят прекомерно бреме. Мисля, че всички ние би трябвало да се освобождаваме от старите си имена, може би веднъж на всеки десетина години. Представи си чудото да започнеш наново, Ханако, пречистен от цялата си биография.

— Бих искал да видя свят, сър, където всяко престъпление е избегнато.

— Хм, има идея тук, но се чудя каква точно е?

— С нашите имена идва отговорност, за всичко, което сме направили, и всичко, което обещаваме да направим. Но също така, как ще знаете за другарите си? За приятелите? За семейството?

— Да, но идеята ти?

Ханако се намръщи.

— Вие сте джагът. Различавате се от нас. Самата приемственост е това, за което жадуваме, която вие искате да отхвърлите. Добре, това, което сте отхвърлили.

Известно време двамата помълчаха и единственият звук освен пращенето на пламъците беше монотонното похъркване на Ласа Руук.

След това джагътът каза:

— Ханако, аз съм Раест.

— Добре дошъл при огъня ни, Раест.

— Изречи една подигравка, Ханако, и може да се наложи да ти клъцна главата. Просто за да разбереш как ще се играе тази нощ.

— Твърде притеснен съм за Ерелан Крийд, честно казано.

— Той ще живее. Или ще умре.

— Да де. Благодаря за пояснението.

— Ако оживее, няма да е същият мъж, когото си познавал. Ако си се доверявал на този Ерелан Крийд, не му се доверявай повече. Ако си мислил, че го познаваш, не го познаваш повече. А ако пък умре, почети онзи, който е бил някога. Вдигни прилична грамада и изпей песен в негова възхвала.

Ханако се загледа в пламъците. После каза:

— Ние пътуваме, Раест, в отговор на призива на един от вашите.

— Гуглата. Виж, това име си струва да бъде проклятие.

— Няма ли да се отзовеш на нуждата му?

— Не, разбира се.

— Каза, че други Тел Акаи са минали през тази долина и покрай пещерата ти. Изглежда, че в армията на Качулатия ще има много повече, отколкото си представях.

— Тел Акаи, които харесват една добра шега. Бягащи псета, които са превърнали скръбта в богиня на безкрайните сълзи. Илнапи, бягащи от узурпатор в островното им кралство. Форулкани, търсещи последния съдник. Джхеки и джеларкани, винаги жадни за кръв, дори и да е съсирена по леш. Дребни тирани, бягащи от ненакърнимата справедливост на Върховния крал. Тайсти, азатанаи, халакахи, теломени…

— Теломени?

— Вестта пътува бързо и надалече, Ханако, когато и вълните я разнасят.

— Тогава — прошепна Ханако, — това ще е страховита армия.

— Почти съм готов да се откажа от изолацията си, за да видя грозното лице на Качулатия, когато осъзнае истинската трагедия, която е отговорът на зле обмисления му призив.

— Трябваше да се сетя и сам — каза Ханако. — Скръбта ще събере огромен легион. Как иначе?

— Не е скръбта, млади ми Тел Акаи, а въпросите, за които няма отговори. Срещу такова мълчание безсилието и гневът ще се погрижат всеки меч да бъде изваден. Гуглата копнее да се изправи срещу враг и се боя, че ще превърне смъртта в бог. Същество, заслужаващо да бъде прокълнато, лице, което да бъде изваяно от безчувствен камък, предлагащо празен каменен поглед, гримаса от гранит. — Раест изсумтя. — Виждам долмени скоро и свещени кладенци, от които се вдига вонята на гниещо месо, за да посрещне танцуващи мухи. Жертвоприношения ще се правят в заблудата за честна сделка.

— Тел Акаи — каза Ханако, — се придържаме към вяра в баланса. Където има смърт, ще ѝ отговори живот. Всички неща в този свят и във всеки друг имат опорна точка.

— Опорна точка? А кой тогава е сътворил този световен конструкт, Ханако?

— Просто така са направени нещата, Раест. Планини ще се пропукват и рухват, за да направят равен терена, където преди са се извисявали стръмнини. Реки ще преливат и след това ще спадат, щом водата се оттече. За всяка дюна, издигната от ветровете, в отговор ще има падина.

— След всеки вик следва мълчание. След всеки смях има плач. Да, да, Ханако. — Раест махна с дългопръстата си, тънка почти като на скелет ръка. — Но, уви, това, което ми описваш, е игра на ума със самия себе си, терзан от нуждата да придаде смисъл на безсмислени неща. Със сигурност действат смътни правила, които едно наблюдение може да засече. Рухващи планини, преливащи реки и тем подобни. Стържещото колело на звездите нощем. Но такава предсказуемост може да заблуди, Ханако. По-лошо, може да доведе до самодоволство. По-добре е да се вслушаш в малко вероятното и да събереш такива правила само след като прахта на бедствието улегне. В края на краищата сърцевината на тази нужда е утехата.

Ханако извърна поглед и се намръщи на пламъците в огъня.

— Подиграваш се с верите ни.

— Но нежно, уверявам те.

— Като с дете, искаш да кажеш.

— Такова е проклятието ни — отвърна Раест. — Не можеш да не мразиш джагътите като цяло. Позволи ми, ако благоволиш, да обясня.

Ханако сложи още дърва в огъня. Помисли над предложението на джагъта. Наистина щеше да има полза да научи повече за този странен народ. След малко кимна и каза:

— Добре.

Раест взе една пръчка и забучи единия ѝ край в жаравата.

— Някакъв ужасен провал ни е обзел, в който интелектът, познавайки само себе си, се издигна, за да господства над гордите ни същности, и чрез съблазънта на езика се зае след това да охули всичко, което не беше рационално, всичко, което се рееше възбуждащо недостижимо, извън неговата сила да разбира, още по-малко да обясни. Въпреки че упорито се старае да прави точно това: да обясни, да пренебрегне, да оспори, да се подиграе. Циничният поглед е хвърлен и хитростта на ума се извисява, за да приеме позата на надменност. Резултатът, за жалост, е интелект, на който не може да се отрече собственото му чувство за превъзходство. — Вдигна пръчката, с която беше разбърквал жаравата, и огледа пламъчетата, пробягващи по почернелия ѝ връх. — Има ли нещо по-противно от това?

Ханако се усети, че и той като Раест оглежда огнените езичета, извиващи се около върха на пръчката.

Раест продължи:

— Тъй че Готос ни даде тази окаяна истина и с това ни показа мизерията на живота ни. Интелектът се наслаждава в това да стои горд и победоносен вътре в нас, докато пепелта се трупа около коленете ни, докато небесата помръкват и се мърсят от пушеци; докато деца мрат от глад или биват хвърляни в лицето на войната и съперничеството. Тъй като умът, който се е самоубедил в собственото си превъзходство, е неспособен на смирение, а при липсата на смирение е неспособен на растеж. — Размаха пръчката, за да се разгори върхът, и изписа фигури, които сякаш се задържаха във въздуха. — На всичко това Каладън Бруд само кимна и ни вдигна паметник на собствената ни глупост. Кулата на Омразата. О, как се смяхме на чудото ѝ, наглото забиване към небето на неотстъпчивата ни природа. Паметник, всъщност, възвестяващ пропадането на цивилизацията ни… ето, това беше нощ на празненство!

— Но, разбира се, рационалната позиция предлага много дарове на една цивилизация! — възрази Ханако.

Раест сви рамене, после вдигна ръка над едното си око и примига с другото.

— Ами да, виждам ги сега! Тези дарове! — Смъкна ръката си и се намръщи. — Олеле, това ли е цената? Това, което наблюдава второто ми око — всички онези нещастни глупаци, да коленичат в прахта! И добронамерените, но напълно самозаблуждаващи се водачи — живеещи в такъв разкош, — които държат в ръцете си живота, смъртта и свободата на онези жалки слуги! А там, винаги готови със своите почести, войниците, които ще наложат волята на въпросните водачи в подчиняването на техните приятели. Ами да, разум управлява този свят! Потребностите на организацията са такива рационални конструкти — кой би могъл да отрече стойността им? — Изсумтя. — Хм, а да попитаме ли робите, в редките моменти, които печелят всеки ден, в които да спрат и да си поемат дъх от усилния труд? Или да попитаме водачите, които в лукса на своите привилегии имат време да размишляват над системата, в която процъфтяват? Или може би войниците? Но пък на тях им е казано да не мислят, само да се подчиняват. Къде, прочее, сред тези безброй участници, трябва да търсим преценка?

— Бардовете, поетите, скулптурите и художниците.

— Ба, кой изобщо ги слуша тях?

— Вие сте се вслушали в Каладън Бруд.

— Той заби копие в цивилизацията ни, да, но тази цивилизация вече беше труп, вече студен и безжизнен на земята. Не, ролята на творците е да присъстват на погребенията. Те носят ковчега, наречен провал, и всяко възхищение, което извисяват в почит, се връща към време, което вече е мъртво.

— Някои танцуват и ни дават радост и надежда.

— Дарът на мигновената забрава. — Раест кимна. — Това го наричаме забавление.

— То няма ли стойност?

— Има, освен когато не стига до крайност. В който момент се превръща в отрицание.

— Какъв тогава е твоят отговор, Раест?

Раест се ухили и бивните му лъснаха.

— Ще се заема да създам нова цивилизация, която се вслушва във вътрешните недостатъци на организацията си. Ще се опитам, всъщност, да направя невъзможното. Уви, вече мога да предвидя резултата, тъй като съм тласкан от разочарование и — в крайна сметка — от отчаяние. Трябва да бъде призната възможността — което не смеем да направим, — че ние, бидейки несъвършени същества, вечно сме обречени да не успяваме да постигнем съвършенството на едно справедливо общество, общество на освобождение, балансирано и състрадателно, разумно и духовно, лишено от тирании на мисъл и дело, без необуздана злоба, без жестокостите на естествени пороци, било то алчност, завист или желание за господство.

Ханако се вгледа в пламъците; премисляше смразяващите думи на джагъта.

— Но, Раест, не можем ли да опитаме?

— Да се опитаме предполага готовност да приемем недостатъците си и да служим на каузата за тяхното смекчаване. Да се опитаме, Ханако, започва с признаването на тези недостатъци, а това означава смирение, и така се връщаме, отново, към един интелект, убеден в собственото си превъзходство — не просто превъзходство над другите от неговата раса, а превъзходство над самата природа. Поетът Галан го каза добре, когато написа: „Брегът не сънува за теб“. Знаеш ли това стихотворение?

Ханако поклати глава.

— Схващаш ли смисъла на този стих?

— Природата ще се окаже превъзхождаща всяка наша самонадеяност.

Раест кимна и очите му блеснаха на светлината на огъня.

— Смирение. Търси го в себе си, бъди толкова скептичен за своето превъзходство, колкото интелектът ти е скептичен за превъзходството на други неща извън него. Обърни критичните си способности навътре, с безскрупулно усърдие, и с това ще разбереш истинското значение на куража. Онзи вид кураж, който ще те накара да паднеш на колене, но с волята да станеш отново, да започнеш всичко отначало.

— Описваш едно безкрайно пътуване, Раест, от естество, което би подложило на изпитание една душа до самата ѝ сърцевина.

— Описвам един добре изживян живот, Ханако. Описвам достоен живот. — Раест хвърли пръчката в пламъците. — Но думите ми не са за младите, уви. Все пак може би отекват към бъдните години и се връщат, когато времето е подходящо. Тъй че ги предлагам на теб.

— Благодаря за твоя дар тази нощ — каза Ханако.

— Дар, който едва ли разбираш напълно.

Тел Акаи долови иронията в тона на джагъта, но реши да не се ядосва.

— Прав си, Раест.

— Бягащите псета говорят с рядко откровение — каза Раест, — когато казват, че в пламъците на огнището можем да видим своето издигане и своето падение.

— А пепелта на следващата сутрин?

Устата на джагъта се кривна в горчива усмивка.

— Пепелта… да, добре. Няма кой да я види, точно както всички ние можем само да помним, но оставаме обречени да не усещаме никаква топлина от спомена, тъй че знаем, но не можем да знаем какво е да си роден, нито какво е да умреш. Пепелта… тя ще ти каже, че нещо е изгоряло, но каква е била формата на това нещо? За онези, които са горели едва-едва, някаква форма остава, достатъчно, за да предположиш по нея. Но за онези, които са горели буйно, ах, както казваш ти, само купчина пепел, бързо разпръсната от вятъра.

— Никаква надежда няма да оставиш нещо в наследство, така ли?

— Винаги се надявай. Стреми се. Но е извън силата ти да контролираш какво ще прочете бъдещето от това, което си оставил. А ако това не е унизително, то нищо не е.

— И все пак — каза Ханако, — тръгнал съм, за да намеря една армия, която търси смъртта, за да води битка, която не може да бъде спечелена. В сърцето си копнея за провал и мечтая за слава.

— И без съмнение ще я намериш.

— Кажи ми за азатанаите.

— Долни мошеници, до един. Не търси напътствие при азатанаите.

— Как вървя по дъното на езерото, като носеше тази тежка броня?

— Как ли? Няколко стъпки, през облаци тиня, и после пак към повърхността, и после отново долу, за още няколко крачки. Много досадна работа, сериозно. Има гора долу, всичко е заплетено. И каменни огнища на кръгове по дъното, много коварни дупки. Пънове и свръхлюбопитни риби. Хапещи змиорки. Имал съм по-добри дни. — След тези думи Раест стана. — Сънят ме зове.

Но Ханако все още не беше приключил с този неочакван гост.

— Раест, можеш ли да изцериш Ерелан Крийд?

Джагътът помълча, след което отвърна:

— Не. Както казах, кръвта или ще го убие, или не. Но това, което мога да предложа, е предупреждение. Родствениците на убития дракон ще познаят приятеля ти по миризмата на драконовата кръв. Някои ще се опитат да подновят стари спорове.

Ханако го зяпна.

— Те ще ни гонят?

Джагътът сви рамене.

— Чакат те интересни дни, Тел Акаи.

Щом се зазори, Гарелко, най-старият от съпрузите на Ласа Руук, отиде до трупа на дракона и го изрита. Смрадливи газове изсъскаха някъде отдолу. Той се закашля и залитна назад.

От набързо стъкмената колиба, която тримата Тел Акаи бяха вдигнали вечерта, Раваст се изсмя. Гледаше как Гарелко нагази във водата, за да подходи към трупа от другата страна.

— Ай! — викна Гарелко, щом погледна долу. — Водата кипи от лакоми раци.

Татенал се появи по-нагоре по брега, повлякъл поредното изтръгнато от корен дърво. Щом чу вика на Гарелко, спря и го погледна.

— Обикаляш горкото животинче като вълк жертвата си. Зарежи каквото не можеш да имаш, освен ако с вонята си не искаш да заявиш, че сте рода.

— Чакай! — каза Гарелко и погледна надолу. — Какво е това, дето блещука? А, само оглозганите кокали на любопитството на Татенал. Само едно малко птиченце, ако може да съди човек по тия кокали. Чуваш ли още хихикането на щипци в ушите си, о, братко по съдба? Би трябвало да са те полазили през нощта.

— Е, и какви истини разкрива умрялото животинче? — попита Татенал.

— Много истини, Татенал. — Гарелко изгази обратно до брега. — От огледа на безброй подробности заключавам, например, че драконът не е направил онази грамада камъни, която беше затрупала бойната брадва на Раваст.

— Нима? Значи и черепа не си е разбил сам?

— Обзалагам се, че този дар е бил от Ерелан Крийд.

— Гледай ти, каква схватливост у стария Гарелко! Но можеш ли да си сигурен, че не са били лакомите раци, защъкали от внезапна засада, докато раненият дракон се е въргалял в плитчините?

— Насмешливите ти думи, Татенал, напълно съответстват на невежеството ти. Усетих щракането на щипци и мога да ти кажа, че само глупак би подценил ужасната им ефикасност.

— Глупав дракон, най-малкото — подхвърли Раваст, щом се измъкна от колибата и тръгна надолу към брега. — Татенал, виждам, че си ни донесъл още едно дърво. Ще го добавиш ли към другите седем и да ни направиш една хубава купчина?

Татенал го погледна намръщено.

— Сънят беше много реален, паленце. Казвам ти, всички бяхме много близо до удавяне и ако не беше корабът, който построих, както бях благословен от предчувствието си, всички сега щяхме да сме мъртви.

— Мъртви в света на сънищата ти, искаш да кажеш.

— А кой може да каже, че на такива светове им липсва правдоподобност, Раваст? Всъщност онзи свят може като нищо да е хранилище на драгоценните ни души и ако умрем в него, бихме се събудили с безжизнени очи и неутолимо пристрастие към погребално облекло. Мрачно и строго би могло добре да опише вкусовете ти в модата, но не и моите!

— Но, Татенал — каза Раваст, — непременно построй дървеното си спасение, само че го направи в съня си, в света, където ще е нужно. — Посочи изкоренените дървета, вече обкръжили бивака им. — Тези няма да ти свършат работа, освен ако не си представяш кораб, годен да пори води и реални, и въображаеми.

— Мъдро съображение — отбеляза Гарелко и изгледа Татенал с известен скептицизъм. — И то такова, каквото вече ми хрумна, тъй като най-старият е този, който познава мъдростта. Може би, премисляйки думите на Раваст, би било по-добре да заключим не мъдрост, а младежката бързина на младежкия ум, който толкова бързо се втурва към мястото на явна нелепост, особено когато разсъждава над усилията на някой друг.

— Втурване към зле обмислена преценка имаш предвид — не остана длъжен Татенал. — Почти деца като Раваст са неспособни да разберат нюанса в метафизичните неща. Губи му се, също така, благосклонната ми щедрост в това, че му предлагам каюта на моя съд.

— Не виждам никакъв съд — каза Раваст. — Виждам дървета, клони, листа и корени.

— Превъзхождащият ум е този, който може да наблюдава този най-прост материал и все пак да види в него остроносия монумент на морско величие.

— Заровиха брадвата ми — каза Раваст — от страх, че само тя е останала от нас. Твърде късно дойдохме, уви, за да видим мокрите петна от сълзите на жена ни, когато се е хвърлила върху грамадата, късала е коса от черепа си в пристъпи на скръб и какво ли не още.

— Потърсих, но не намерих кичури коса — каза Гарелко. — Не, далеч по-вероятно е вече да е взела младия, толкова чаровен Ханако под кожите си, а ако могъщата ѝ воля издава силата, която си въобразява, че има, какво пък, вече се подува с незаконно дете. Виждам я, тук в умственото си око, вече заситена и, проклет да е онзи Ханако, преситена също така! Самодоволството на бляскавия ѝ поглед ме терзае! Смътната усмивка на женска победа над нас, във всички онези битки, които никога не признаваме, дори докато кръвта ни капе. Виждам я, надвиснала като нож над сърцето ми, за да светне внезапно към изтерзаното ми мъжество!

— Това срязване е от години, Гарелко — каза Татенал. — Змиорка, станала безжизнена от старост, не пляска вече.

— Раваст, ела ми на помощ. Млад и стар трябва да се съюзят и с жилещ укор да захапят оня, който няма достатъчно и от двете. Татенал, непременно си построй лодката, но трябва да те оставим зад нас и да се втурнем към мига, в който се натъкваме на невярната си съпруга, докато тя се мята в прегръдките на Ханако прелюбодееца. Ти и аз, Раваст, ние ще покажем острия клюн на рогоносеца и ще видим в широко отворените очи на жена ни разцъфването на страх и ужас! А след това, докато достойнството ѝ скимти под петите ни, ще я смачкаме до мизерия и разкаяние, и така ще спечелим изобилна благосклонност!

— Лъскав плод и отровен нектар по-вероятно — изсмя се Татенал. — Когато ви видя двамата закъсали в дълбоките вълни и чуя жалните ви викове, какво пък, ще преплавам нехайно покрай вас и само ще перна небрежно с пръсти във въздуха.

— Когато следващия път ме видиш в сънищата си — каза Раваст, — гледай как се гмуркам в потопа и пълня дробовете си със сладка вода. Порадвай се на трупа ми, Татенал, докато се върти насам-натам, и се успокой, знаейки, че съм умрял щастливо.

— Раваст, не си бил женен достатъчно дълго, за да имаш безжизнени очи — изсумтя Гарелко. — Докато гледах отражението си тази сутрин, в огледалната повърхност на езерото, бях стъписан от сивотата в погледа ми.

— Стъписването ни отдавна е минало — каза Татенал. — Погледът ти, Гарелко, е толкова тъп, че може да затъпи острие на меч, а с остроумието си ни пердашиш всички. Бедният ми хумор залита насинен и пребит до несвяст. Тъй че непременно вземи палето и да ви няма, и двамата!

Раваст се обърна към колибата.

— По-добре да вземем да съборим жилището си, Гарелко, тъй като беше вдигнато от нашите ръце.

— Чакай малко! Аз къде ще спя?

— Ами, Татенал, можеш да спиш в лодката си — каза Раваст.

Гарелко се засмя.

— Сладки сънища, Татенал! Ха-ха-ха-ха!

— Добре де — въздъхна Татенал след миг размисъл, — ще ви придружа, за да съм сигурен, че сте в безопасност, тъй като между тримата само аз случайно съм в бойна форма. Палето е твърде диво и безразсъдно и все още се мисли за герой, докато старецът със скърцащите му кокали едва може да си вдигне оръжието.

— Аа — каза Раваст, — можем да оставим колибата тогаз, за следващата група глупаци.

— Признаваш си проклетията!

— Нищо не признавам, освен, може би, внезапен мързел. Е, не се ли задържахме тук достатъчно дълго? Имаме да гоним измамна съпруга!

— Ще ѝ размахам юмрука си най-гръмогласно — закани се Гарелко, докато вдигаше багажа си. — Като мечка, събудена от пещерата ѝ, устните ми ще се сгърчат и зъбите ми ще скръцнат най-зловещо. Като вълк в дълбоките снегове ще тръсна козината си и космите ми ще настръхнат. С цялата безмилостност на нападащ рак, щипците ми ще се отворят широко в тръпнеща закана и кълцаща заплаха.

— Най-после намира подходящия мащаб в сравненията — отбеляза Татенал.

Скоро след това тримата съпрузи на Ласа Руук поеха на път, отново по дирята на съпругата си.

Може би беше заради трупа на дракона, но мислите на Раваст скоро затънаха в спомени за битка. Все още беше новак с оръжията, когато нашествениците теломени удариха селото им. Можеше да си спомни тъпоносите им кораби, заорали в чакълестия бряг, и как облечени в броня фигури се изсипаха от бордовете и затичаха нагоре по склона. Селските кучета бяха побеснели и се втурнаха надолу срещу тях. Повечето животни бяха достатъчно разумни да залаят отдалече, вместо да ги доближат, но няколко паднаха от копия и умряха в бъркотия от кръв и черва. Раваст, втурнал се да се влее в редицата мъже и жени, които бяха вдигнали оръжията си и тук-там късове броня или шлем, или щит, беше попаднал в празнина между двама родственици. Вдигна брадвата и щита си за бой и едва тогава осъзна, че е на първата линия, съставена от най-старите членове на клана. Стояха с единствената задача да забавят настъплението на теломените, печелейки с това време за по-младите воини на селото да се въоръжат и снаряжат, докато най-младите подкарат децата навътре към гористите зъбери.

Единственият защитник не на подходящото място беше Раваст.

Но беше твърде късно, когато първата вълна теломени стигна до тях.

Вдовици и вдовци, куците и огънатите от старост, другарите на Раваст се биеха здраво и мълчаливо, забравили всякаква мисъл за болка или страх. Когато падаха, не издаваха вик и никой не молеше за милост. Чак много по-късно Раваст разбра как онази битка, онази яростна защита на селото даде смисъл и цел на тяхната смърт — миг, който всички те бяха чакали. Пред избора между внезапна смърт и бавно отпадане от старост никой от тях не се беше поколебал да вдигне оръжие.

Единствен Раваст бе оцелял и се би с такова отчаяние, че задържа нападателите, докато вече снаряжените воини, най-сетне събрали се зад него, решиха да му се притекат на помощ, вместо да чакат зад стената си от щитове.

Теломените бяха прогонени в онзи ден, без дори да стигнат до селото. Раваст беше провъзгласен и за герой, и за глупак, и в същия ден бе привлякъл окото на Ласа Руук.

След това Раваст беше водил тази битка много пъти, в приказките край огнището и в сънищата си, където страхът го завладяваше така, както не го беше познал в самия ден на битката. Прикриваше го добре, разбира се, както се полагаше на младия герой от онзи ден. Но истината беше, че носеше повече белези от сънищата за битката, отколкото от самата битка.

Ласа Руук го беше спечелила с малко усилие, без да знае, подозираше той, за треперещото същество, което се криеше в здравото му младежко тяло. Страхът бе направил живота на земеделец и пастир най-желан, а ако други забелязваха колко странно е такъв роден воин да реши да изостави оръжията и бронята си, беше съвсем лесно да го припишат на съблазънта на Ласа Руук, най-желаната жена на селото.

Беше се научил да крие този страх и беше вдигнал високи стени около сънищата си. Татенал можеше да сънува потопи и стихии и да събира изкоренени дървета, с които да построи спасението си. Но такава възможност не съществуваше за Раваст. Никой кораб, построен от който и да е Тел Акаи, нито построен от бог дори, не можеше да плава над вълните на страха.

„В такива морета всеки съд ще потъне, ще изчезне под кипналите вълни. В такива морета мъж като мен може само да се удави.“

И все пак ето че вървеше сега, в привидна безметежност, редом със своите приятели-съпрузи.

„Тя няма да рискува да тръгне по безразсъдния път на джагъта. Ще знае кога да се обърне. Много преди всякаква битка. Ако не, тогава аз ще ѝ го изповядам. Ще ѝ кажа за вдовиците и вдовците, за твърде старите и сакатите, които се втурнаха към мястото си в онази първа редица. И за мълчанието, което ги обзе, горчиво-сладко с предчувствието си, и как всички те сбраха собствените си страхове и ги отпратиха в единствения, който не беше един от тях.

Ще ѝ кажа за моите страхове и ако трябва да падна в очите ѝ, пак няма да се поколебая.

Жено моя. Ти зарови брадвата ми.

Но аз я зарових отдавна.

Мислиш, че вече съм мъртъв. Но аз умрях в онази редица. Аз, Раваст, вдовецът за всички тях.

Тогава ще се засмеем, в разкъсването на душите си, и ще отправим взора си назад по дирята, към нашата далечна, мирна ферма, която е в подножието на По-малкия хълм, точно над булото утринен дим от селото долу.

Кучетата лаят, чувам, но не в тревога. Те просто държат гърлата си в готовност.

Защото теломените ще дойдат отново, с корабите си, и аз ще заема мястото си в онази първа редица. Където ще стоя в мълчание. И в блажено предчувствие.“

Помисли отново за трупа на дракона и паническото замахване с брадвата, която само по случайност удари ноктестата лапа. Стените се бяха задържали в онзи ден, макар и само защото битката се оказа толкова кратка. Стените се бяха задържали, но едва.

— Още един склон, и още една планина, и още един висок проход! — простена Гарелко, докато се катереха нагоре. — Раваст, моля те, поноси този старец!

„Не, вече нося твърде много.“

— Проходът през седловината е достатъчно високо според мен — каза Татенал. — Това ще ни спаси от потопа. На следващия ни бивак, върти ми се в ума нова идея. Раваст, помисли за това, като строиш колибата ни за нощта. Оформена като трюм, със здрави стени…

Сънищата на Татенал за потоп от предната нощ не бяха първите. От години го терзаеха видения за бедствие, срещу което волята му непрекъснато се оказваше напълно безпомощна. Зад булото на съня умът му витаеше в странни места, сякаш душата му знаеше, че всъщност е изгубена. Пейзажите идваха изкривени, познати и все пак непознати, и той виждаше лица, които хем можеше да разпознае, хем не можеше, и в преминаването през сънищата му, в обръщането им към него и говоренето на изопачена реч, те не се оказваха нищо повече от предвестници на объркване.

При все това усещането му за ужасна заплаха оставаше, като миризмата на буря във въздуха. Корените на планина, изгнили и разложени — само той можеше да усети тръпките ѝ, заканата ѝ да рухне всеки момент. Вейка дим, понесена от лекия ветрец — никой друг не забелязваше блясъка на бушуващи пламъци дълбоко в леса, усилващия се грохот на пожара. Болести сред добитъка, птици, падащи от небето, селските котки отровени и умиращи, сврени някъде. Всеки път единствено Татенал виждаше тези знаци, без никой да се вслуша в предупредителните му викове, и беше последният, който щеше да падне от каквото там бедствие се стовари — щеше да бяга, скапан от умора, да скимти и в същото време щеше да е пламнал от възбуда, че предсказанието му се е сбъднало.

Пророците процъфтяват от това, че ги пренебрегват. Радват се, че се оказват прави, и още повече се радват да гледат нещастието и страданието, поразило всеки глупак, дръзнал да се подиграе. Татенал отдавна се беше научил да пази страховете си за себе си, освен по някое признание пред най-близките му приятели — неговите колеги в съпружеството. Тяхното мъмрене и насмешка го утешаваха, когато предпочетеше да не мисли твърде много за това. Познатите гласове отнемаха жилото на пренебрежителните думи. Навиците и шаблоните можеха да се изтъркат като стари дрехи.

Нямаше голямо предизвикателство в това да сглобиш всяка сцена на унищожение, да отскубнеш специфичните подробности и след това да разпознаеш неизменния страх, скрит зад всички тях. Още по-лошо, той едва ли беше единственият в своя ужас от смъртта. Воини тръгваха срещу нея във всяка битка и храбростта им бе само видимата страна на маската, докато невидимата страна, зачервила лицата им, беше студена и лепкава от страх. Жени властваха край огнището, като господарки на фермата и безбройните ѝ обитатели, тъчаха одеяла или изтупваха прахта от стаите; влачеха съпрузи или любовници до кожените си постели и грееха като огньове срещу тъмнината. Пастири брояха стадата си и търсеха дири от вълци по планинските пътеки. Резбари събираха мъртви дървета и водеха собствената си война, търсейки възкресение в онова, което правеха. Поети и певци край огнището теглеха нишки от съдрани души, будейки чувства, които в крайна сметка бяха доказателства против смъртта.

Врагът налагаше всеки акт, всяко деяние. Врагът преследваше или дебнеше, или чакаше в засада. Не можеше да бъде надвит и никога не губеше.

Татенал разбираше джагъта, Гуглата. Разбираше призива му и яростта, която му придаваше такава привлекателност. Разбираше, също така, безплодността му.

Средният между съпрузите, той се беше озовал на един вечно движещ се мост с младия, Раваст, понесъл единия край, а по-стария, Гарелко, другия. Позициите им бяха фиксирани, но маршът през времето не можеше да спре, нито за миг. Докато смъртта не дойдеше да вземе един от тях. Тогава пътуването щеше да се препъне, да залитне и да се хлъзне. В един предсказуем свят Гарелко щеше да падне пръв и Татенал щеше да се озове на мястото на стария, като новия най-стар, а ако Ласа Руук се окажеше толкова неизменна, колкото изглеждаше, то Раваст щеше да се озове на този мост, заклещен на средата, с нов младеж на другия край.

Това беше тромав конструкт в ума на Татенал, но все пак държеше, упорит и настойчив. Той не го харесваше особено, усещаше липсата на артистизъм в него, всъщност липсата на цел. „Просто показва как сме. Глупаво нещо. Мост? Защо мост? Над що за буен порой? И защо само аз откривам, че краката ми не са стъпили на здрава земя, а на несигурна опора? Когато най-сетне се окажа най-старият, ще стъпя ли с облекчение на някой бъдещ бряг, на края на някоя река или на благословена издатина над някоя бездна? И ако стъпя там, какво ще видя пред себе си?

Носим своите мостове от раждането си до смъртта. Ако го нарека душата, тогава не е чудно, че вечно се боя от потопа, огъня, лавината. Или глождещото похабяване на болестта и всяко скрито, невидимо място на немарата. Но тези двама спътници, които ме държат горе от двата края, ах, виждам огромна тежест над тях.“

Разбираше естеството на обичта, както я чувстваше към двамата си приятели съпрузи. Стояха рамо до рамо и заедно, с Ласа Руук насреща им. Особеностите не бяха съществени. Никоя душа не заслужаваше да стои сама, а семействата, намерени и създадени, служеха на същата цел. В сънищата си точно това виждаше пометено, отново и отново. В сънищата си накрая винаги се оказваше сам.

Щеше да има армия, струпана около Качулатия и неговата клетва. Татенал беше сигурен в това. Армия, каквато никой свят никога досега не беше виждал. Нейният враг беше невъзможен, но това нямаше значение — не, всъщност тъкмо тази невъзможност щеше да даде на армията силата ѝ. Той не можеше да обясни своята увереност; не можеше да придаде много смисъл на вярата си. Но щеше да види онази армия и може би щеше да се включи в нея.

„Ще прекрача от ръба на този мост. Знаейки какво ще последва от това. И може би, когато дойде краят, ще разбера. Смъртта ще ме надвие, след като нищо друго не може. Ласа Руук, любима моя жено, ще видиш ли блясъка на това?“

Не вярваше, че някой от другите ще го последва, особено Ласа Руук, и беше примирен с тази последна раздяла.

Щеше да е по-добре, реши той, ако сънува за онази армия. Знаеше, че когато най-сетне се влее в редиците ѝ, сънищата му за бедствия ще го оставят. „И край на страха ми, че ще съм сам. Край на самотността на една душа, когато смъртта най-сетне дойде. Има нещо в това, нещо, което утешава.

Качулати, твоята армия ще е огромна.“

Гарелко водеше и с това налагаше скоростта. Смяташе го за правилно, тъй като беше най-старият. Представяше си, че е вълкът със сребърната муцуна, благородният крал, побелелият ветеран от хиляда лова. „Плячката ни е неуловима, естествено. Но вътрешното ми око е остро. Виждам полюшващите ѝ се бедра и задника, гладък и мек като мокра глина, като гигантски гърнета, залепени едно за друго, въртят се, докато върви. Задник, да си заровиш лицето в него, със затаен дъх, разбира се. Но все пак ще се хвърля без колебание.

Не вълк, а тюлен, свиреп и тежък, и в същото време изящен във водата. Сред връхлитаща вълна, забързан към пукнатината, нишата в каменната стена на престореното ѝ безразличие. Ехото на скимтенето ѝ ще е като музика за душата ми.

И издутината на корема ѝ! Виждаш ли тези ръце? Направени са, за да хванат такова чудо, да галят и да сбират в гънките, които поднасят богатство, като топове най-мек плат. Не сме ли чувствени създания? И грубите ръбове на старостта, тези мазоли и чупливи нокти, не контрастират ли с нежността на една любяща милувка? Или жадна похот, впрочем?

Палето се подсмихва презрително, както могат само палетата, но такова високомерие едва прикрива неопитността. Виждам през него всъщност, и тази надутост изобщо не ме впечатлява. Младостта има това надуто самолюбие, с което да се бори, докато аз съм подминал подобни суети. Като животно ще се въргалям в насладите си и ще я превърна в торба от стонове.

Тя ни мисли за мъртви. Пъшка в ръцете на Ханако, несъмнено, дори в същия този момент! Е, какво е още някой съпруг там, към трупащото се стадо? Опитът е това, за което ще закопнее, много скоро, а като я намерим, е, виждам как очите ѝ блясват като факли в пещера.

Задник и корем, а сега гърдите.

Тежина и обем, сладост като мехове вино, и ръцете ми така съвършено на място на тях! Ами че тя кон би могла да задуши с тези две полукълба чувственост! Виждам животното мъртво с усмивка на муцуната… не, момент, такъв образ тревожи чувствената ми същност. Ще трябва да отпратим коня обратно в полето; може да задуши нещо друго… ще помислим по това по-късно.

Ние сме ловци, а тя е плячката. Това поне е ясно. Необременено, както е с представите.

Аз дори не вярвах в дракони. Просто мит, примамлива легенда, люспи и раздвоен език, криле и плющяща опашка! Нагло прекъсване на разговора ни. Ядене на одрана мечка, моля ви се! Какво му е толкова изтънченото да одере звяра, преди да го излапа? Колко любопитно! Колко позорно за Господаря на гнева!

Дракони! Откъде се е взело това същество?

Но вонящо и разложено, колко гадно. И все пак не беше ли благородно на външност? Не, не беше. Зло беше, грохнало от старост чудовище от легендите. Ще трябва да убием всички, които видим, та макар и само за да изгладим симетрията на милата природа. Такива чудовища не трябва да останат безнаказани.

Ще я взема отзад, а после отпред, ще се боря с гърдите ѝ все едно, че се боря с два мяха ейл със залепнали тапи. Дърпай, глупако! Извивай и дърпай!

Побелелият вълк знае добре плячката си. Хиляда лова, хиляда завоевания, а тази диря е по-стара, отколкото би могъл да си помислиш, и все пак, старец или не, намирам я свежа като ягодка!

Палето нищо не знае за това. Дори и Татенал още не го разбира. Сладостта на живота е предчувствие. Това, прочее, е истинският ни миг на великолепие, но чуй ги само, пъхтят и пъшкат, докато изкатерваме поредния планински склон, за да се гмурнем в цепнатината на прохода и да запълзим по дължината му… не се изкушавайте от никакви пещери, които може да зърнете, мои приятели съпрузи! Те само разсейват! Тя бяга, за да бъде уловена!

Ах, Ласа Руук, възлюбена моя, твоята пот би трябвало да е на вкус сладка като вино. Което можем да постигнем, щом те облея цялата с вино.

Не е ли умът един възхитителен свят? Това, че мисли и въжделения могат да лудуват с такава радост? Че желания могат да се усучат в такава бъркотия, че да оплетат всяко сетиво и да объркат духа в мешавица от сладка глезотия!

Реалността няма никакъв шанс срещу такива вътрешни творения.

Въпреки драконите.“

— Успокой крачката, Гарелко! Ще капнем!

Мустакатите устни на Гарелко се разтегнаха в усмивка… която също толкова бързо угасна.

„О, колко лошо избрана дума!“

— Лично аз бих предпочел по-лесен път — измърмори К’рул. — Кротък вървеж по обрулената равнина, обкръжена от хълмове, и пред нас — високите пилони, увенчани с черепи, бележещи претенцията на джеларканите за територията. Седмица пътуване на север от там и се озоваваме на мястото, което търсим.

Скилен Дро леко се извъртя, вратът му се изви и той погледна назад към К’рул.

— Джелеките не биха ме приели радушно.

— О, и те ли? Какво си направил, че да спечелиш враждебността им? Всъщност, има ли някой, който наистина би те приел радушно, Скилен Дро?

Гигантското крилато влечуго кривна глава замислено, след което каза:

— Никой не ми идва наум, но ще помисля още.

К’рул потърка врата си, където бяха останали отоци, откакто спътникът му го беше вдигнал във въздуха. Огледа сцената пред тях и въздъхна.

— Чудя се, твоето въображение или моето сътворява светове като този? Или издавам недостатъка на самонадеяността?

— Ако такива пейзажи са продукти на твоя ум или на моя, К’рул, тогава самонадеяността е най-малката ни грижа.

В котловината пред тях се беше проснал град, толкова голям, че се катереше по склоновете, тежък облак прах бе загърнал цялата долина. Остри кули се издигаха над ъгловати жилища и нещо, което приличаше на обществени сгради, монументални, в някакъв внушителен, войнствен стил. Имаше издигнати пътеки-мостове между кулите и огромна мрежа от канали, в които течеше бистра вода, с изящни мостове, изрядно вдигнати на интервали, свързващи всеки квартал.

Това, което изумяваше окото, беше мащабът на града и кипящата гмеж обитатели, плъзнали по всяка налична повърхност. Нито една кула не беше по-висока от самия К’рул, а обитателите бяха насекоми. Мравки, навярно, или термити, или някакви други такива живеещи на големи колонии същества.

— Предвиждам трудности в преминаването му — каза К’рул. — В смисъл, без да оставим руини след себе си. — Мисля, че ще се наложи да използваме крилете ти.

— Обичайно е за такива насекоми да пренебрегват всичко и всеки, докато някой или нещо не ги обезпокои по някакъв начин — каза Дро. — Заети са с по-неотложни занимания и щъкат насам-натам по задачите си. Неотложностите на оцеляване, статут, взаимодействие и прочее поглъщат цялото им съществуване.

К’рул помисли над тези негови наблюдения. После изсумтя и рече:

— Но няма ли недоволници между тях? Заговорници, търсещи свобода от ежедневния труд — жалкото пълзене от раждане до смърт? С тежки ботуши и нехайни стъпки, може да се окажем бичът на боговете там долу, и от преминаването ни да се родят култове в следващите години, щом спомените се размътят и изкривят. Отмъстителни или безразлични? Всичко е въпрос на тълкуване.

— Представяш си това като нещо повече от проста илюзия за цивилизация ли, К’рул? Притежават ли тези насекоми писмени записи? Истории и компилации? Литература?

— Дро, виждам скулптури там, на централния площад. Има творци между тях. Със сигурност трябва да има и поети, нали? И философи, и изобретатели. Историци и политици — всичките естествени чифтове професионалисти, които, в крайна сметка, се оказват заклети врагове едни на други.

— Интересна идея, К’рул — отвърна Дро. — Философи и изобретатели като врагове едни на други? Моля те, обясни това.

К’рул сви рамене.

— Изобретателят притежава страст за сътворяване, но рядко, ако изобщо, се замисля за неволните последствия от изобретеното. В отговор на дилемата за функционалност или в търсене на съмнителната полза от ефикасността, в едно общество настъпват промени и често те се оказват съкрушителни. И разбира се, Скилен, не се нуждаеш от обяснение на омразата, която политиците питаят към историците — която, от тежък опит знам, е до голяма степен взаимна. Господарят на омразата има много да каже по този въпрос, което ми е трудно да опровергая. Цивилизацията е спор между мислители и деятели, също както едно изобретение е спор с природата.

— Сред тези насекоми, значи, в този град, вярваш, че има истинска цивилизация. Но очите ми, К’рул, са може би по-остри от твоите. Виждам ги как маршируват напред-назад, и всяко едно е еднакво с другото, освен онези, които бихме могли да сметнем за войници или полиция. Ако има кралица или императрица, тя се крие, може би, в мазето на онзи централен дворец и говори с миризми и ухания.

— Както и ти, Скилен Дро. И все пак, липсва ли му изтънченост на избрания от теб начин на общуване? Не съумява ли да изрази сложна мисъл в необходимата комплицираност? Някой наистина управлява долу и е обслужван от вътрешен двор. Войниците поддържат ред и налагат взаимодействие. Вдигат се скулптури, на богове може би, или дори на герои от миналото. Какво те навежда на съмнение?

— Не съмнение е това, което чувствам, К’рул.

— Тогава какво?

— Чувствам се… принизен.

— Ами… — К’рул въздъхна. — Трудно е да се възрази на това. Все пак заобикаляме най-интригуващия въпрос тук. Тези селения, на които се натъкваме, когато единственото ни намерение е да стигнем до крайна цел. Понякога — призна той — имам чувството, че сякаш природата ни поставя препятствия, всяко от които е предназначено да прикрие.

— Да прикрие какво?

К’рул сви рамене.

— Някоя банална истина, несъмнено.

— Всяко пътуване, което съм предприемал, К’рул, настоява за отминаване на време, проявено в постепенна промяна, или развитие, на пейзажа. Окото измерва стъпката, стъпката измерва разстоянието, а умът сътворява за себе си място за това и му дава име. Но ние, разумните същества, ние сме тези, които трупаме времето, за да го скупчим на място или да го разпрострем, когато всъщност то е непроменливо.

К’рул изгледа крилатото влечуго.

— Така ли преценяват нещата най-скорошните ти домакини? Нямаме ли също така волята да огъваме времето, както ни устройва?

— Не мога да кажа. Имаме ли?

— Когато няма объркване, лесно намираме синхронност с естествения ход на времето, с фиксираната му скорост. Уви, Скилен, объркването върви с нас, упорито като сянка. — Помълча, после махна с ръка към града пред тях. — Едно насекомо тръгва на път, там на запад, и започва своя поход към най-източния край на пейзажа. В скромния си мащаб пътуването е дълго, мъчително дори. Но ти, Скилен, с разперените ти криле, би могъл да изрисуваш сянката си над това пространство само за няколко мига. Времето, изглежда, притежава различни мащаби.

— Не, само възприятието варира.

— Нямаме нищо друго.

— К’Чаин Че’Малле, К’рул, са създатели на инструменти и машини. Създават часовници, които разделят самото време. Така то е фиксирано на място. Ходът на зъбчатите колела никога не варира.

— Но един гражданин на града долу би ли възприемал същите интервали като тези на К’Чаин Че’Малле?

— Възприятието предполага, че не… и все пак, както казах, механизмите са точни и интервалите еднакви.

— И тъй, отново — разсъди К’рул — трябва да погледнем един мащаб и да го сметнем за уместен.

— Възможно е — каза Скилен Дро, докато разгъваше крилете си, — създавайки своите часовници, К’Чаин Че’Малле да са наложили ред и център над природна сила, която дотогава не е познавала никакви правила. И с това сътворяване сега сме в капан.

Тази идея притесни К’рул и той не намери отговор.

— Виждам море отвъд долината.

— Море? Вече започвам да подозирам кой ни натрапи този свят!

— Толкова по-зле, тъй като и той няма да ме посрещне радушно.

Скилен Дро хвана К’рул с едната си дългопръста ноктеста ръка и безцеремонно се понесе във въздуха, с плясък на криле. Когато се издигнаха по-нависоко, К’рул видя, че земята, по която бяха вървели, е всъщност остров, макар и да не го беше имало усещането за това, докато крачеха през мъглите по-рано през деня. Светът на отломки и прах, на изоставени тронове и паметници се беше смалил в мъглата, която сякаш бележеше границите между светове.

Такива различия изглеждаха условни и странното изобилие от светове, до които азатанаите имаха достъп, беше накарало К’рул да повярва, че чрез някакъв странен синтез на сътворяване той и расата му са създателите на такива места. Трудно беше да се отърси от тази идея, особено когато изглеждаше — както сега, — че две воли могат да воюват със самото сътворяване.

Този остров беше проява на прищявка на Маел, а Маел обичаше да се подиграва с претенциите за здрава опора, които се издигаха като циреи над съвършената повърхност на неговите морета и океани. Също така обичаше да заселва такива острови с дразнещо хапливи абсурди.

„Насекоми! Град на кули и статуи, острови и канали! Смяташ ли това за хумор, Маел?“

Прелетяха над града в долината, като оставиха сянка по дирята си, и скоро след това стигнаха до пясъчната ивица на морския бряг. От учтивост Скилен кацна на белия плаж. Въздухът беше свеж, но топъл.

К’рул заоправя дрехата си.

— Ноктите ти са направили дупки в халата ми.

Маел се появи, излезе бавно от ленивите вълни, шепнещи по брега. За миг се заплете във водорасли, спря да ги отскубне и продължи. Беше гол, блед, очите му — меко, убито синьо. Черната му коса беше дълга, провиснала над широките му рамене. Щом излезе на брега, посочи с пръст Скилен Дро.

— Дължиш ми извинение.

— Животът ми е измерен в дългове — отвърна Скилен Дро.

— Виждам лесно решение на това — каза Маел и погледът му се измести към К’рул. — Поне трябваше да кървиш в морето. Вместо това сме свидетели на грубо избуяване на необуздана сила. Никой ли не се противопостави на този акт?

— Избрах да не подлагам решението на дискусия, Маел — отвърна К’рул. — Не че някой от нас изобщо обсъжда нещо, преди да направим каквото в крайна сметка правим. Тъй или иначе, не всички сме насекоми.

Маел се усмихна.

— Упражнение. Което ме забавлява.

— С каква цел?

Азатанаят, който властваше над моретата, само сви рамене.

— Какво искате вие двамата? Къде отивате?

— До Витр — отвърна К’рул.

Маел изсумтя и извърна очи.

— Ардата. И Кралицата на сънищата.

— Е, за да сме по-точни, до залива, известен като Старвалд Демелайн, където, изглежда, Порталът пребивава отново.

— Отворен? Неохраняван?

— Не можем да сме сигурни — призна К’рул. — Точно затова отиваме там. Сега, ако си така добър да разкараш това море от пътя ни…

Маел се намръщи.

— Не го направих аз. Или по-скоро, не го поставих съзнателно на пътя ви. Всъщност предположих, че идвате тук, за да говорите с мен. Твърдите ли, че не е така?

— Да — отвърна К’рул. — Не е.

Помълчаха малко, а след това Маел изсумтя:

— Е, хубаво тогава. Предполагам, че приключихме тук.

Скилен Дро каза:

— Извинявам се, Маел. Не ми хрумна, че владееш всичко под вълните, дори подводни планини.

— Не беше заради самата планина като такава, Дро, а това, че ти я счупи и след това я вдигна горе в проклетото небе. Остави проклета дупка, глупако, рана в морското дъно, и сега огньове горят в дълбините и странни същества се сбират около краищата, живеят и умират с всяко пламване. На всичко отгоре едва не се опърлих, когато отидох да погледна.

— Не помислих, че…

— Да — прекъсна го Маел. — И няма нужда да добавяш нищо повече към това признание.

К’рул изгледа Скилен Дро.

— Каква планина? Вдигната? Къде вдигната?

— В небето, както каза Маел, К’рул. Издълбана. Град има вътре. Приложих технологията на К’Чаин Че’Малле, да изпробвам границите ѝ, между другото. Впрочем, оказа се великолепна резиденция.

— Резиденция ли? — попита К’рул. — Кой я обитава?

— Ами, никой все още. Работата е доста объркана в момента, защото ѝ загубих дирята.

— Загубил си летящата си планина?

— За момента. Сигурен съм, че ще все се появи някъде. Е, Маел, ако разрешиш, ще пренеса К’рул през морето и ще се постараем да не те безпокоим.

Маел се обърна към морето и махна пренебрежително с ръка.

Гледаха го, докато не се скри под повърхността. После Скилен посочи и видяха малък платноход, приближаващ се към брега. Малък, не по-дълъг от стъпалото на К’рул.

— О, пак ли…

Обядът свърши. Татенал отпусна ръце на бедрата си и помисли малко, докато приятелите му съпрузи гасяха въглените в огнището, след което сви рамене.

— Мизерни искания над живота ни. Трябва да изоставим заслужения си отдих, да се покорим отново на припряната си гонитба на скръб, радост и коварна мъст. В ума си всъщност я виждам, а до рамото ѝ, със сащисано лице, виждам младия Ханако, Господаря на прелюбодейците. Той заслужава само бегъл поглед, защото сега тя крачи напред почервеняла от гняв. „Накарахте ме да си помисля, че всички сте мъртви!“, вика тя и изведнъж сме обвинени, тръпнем от страх пред плахата ѝ тирада и преди и дъх да сме поели, чуй ни как ломотим извинения, как думите се търкалят припряно. — Поклати глава. — Не, сънищата ми бяха погрешни. Никакъв съд от дърво и сънища не ще ни спаси от този ураган безпокойство.

— Глезотиите ти дразнят всички ни, Татенал — каза Гарелко.

— И все пак всяка привечер, старче, все пак ще събирам плавеи, за да не се събудят наистина кошмарите на неспокойния ми сън в нощ на ужасен потоп.

— Междувременно — подхвърли Раваст и метна торбата си на рамо — тя прави нова стъпка надалече, нашата възлюблена скърбяща вдовица. Никой от двама ви ли не намира за странно това, че тя крачи към смъртта, която ние уж сме намерили? Може би всъщност някоя нова цел е оживила крачката ѝ…

— Аха, предчувствие за предстоящата нощ, в която пещерата ѝ се разпъва пред набъбнало месо — промърмори Гарелко, макар че се усмихна. — Господарят на рогоноството е хванал ръката ѝ, толкова сладко като неизправимата младост на палето, твърде самодоволно, за да го понесе който и да е мъж…

— Не, бъбрив глупак такъв — възрази Раваст. — Помисли! Тя пътува, за да търси нас! В онова страховито селение на паяци и паяжини, по студения пясък, на който влечуги лежат свити на кълбо в дрямка и изчакват нощта. Неудобните теснини, Гарелко, на каменната грамада!

Гарелко замълча и се почеса по брадата, а Татенал отиде при него и изгледа с любопитство Раваст.

— Гарелко, дърт пръч такъв, чуй момчето. Може да е право. В цялото това недоразумение нашата вдовица бърза към свирепата си битка със самата смърт! Не весело, уви, а с ужасна решимост! Тя иска да ни върне!

— Тогава наш дълг е — заяви разсъдливо Гарелко — да стигнем до нея преди да направи тази фатална стъпка.

— Бездната прехвърлена — добави Татенал и кимна. — Реката пребродена, в ямата скочено, булото разтворено, от потира отпито, от…

— О, стига, Татенал! — сопна се Раваст, обърна гръб и на двамата, после се завъртя отново и ги изгледа. — Бавният ти ум вечно ще се препъва в прахта след мен, а това важи и за теб, Гарелко. Не, дошло е времето аз да поема начело, да се извися и да наложа надмощие. Много се бавихме.

Видя как двамата по-стари мъже се спогледаха, а после Гарелко се усмихна.

— Ама разбира се, непременно начело, млади вълко. Хайде поведи ни, нас, кретащите отрепки. Ще се вкопчим в позлатения пеш на влачещия се зад гърба ти гений и ще се смятаме за благословени.

Татенал се покашля.

— Виждам пътя напред, храбри Раваст, спускане от тези планини. Бъди уверен, че ще последваме припряното ти втурване и ще оставим за теб онзи първи скок към радостната ѝ прегръдка, а ако гладкото изражение на Ханако помръкне, какво пък, обединени сме с оръжията си, нали? Ще проснем студеното му тяло в локва от гореща кръв! Древни като теломени, ще разцепим на две черепа му, за да направим най-зелената чаша за ложето ѝ!

Раваст въздъхна.

— След мен, тогаз, и не се съмнявайте нито за миг: този трон има нов господар.

— Но аз още не съм се изходил! — извика с внезапно отчаяние Гарелко.

Раваст се намръщи.

— Тогава върви да се изходиш, дъртако. И след това ни настигни, веднага щом халката ти спре да потръпва.

— Ох — въздъхна Татенал, — колко го мразя това потръпване.

Тръгнаха покрай езерото. Гарелко скоро ги настигна. Пътеката се отдалечи от брега и започна да лъкатуши надолу. Саванът от зеленина под тях беше тъмен и в същото време обагрен в златисто тук-там, щом слънчевата светлина пробиеше през трупащите се облаци.

Идваше буря, затулваше деня и това придаде повече усърдие на бързането им. Ликуващ в своята младост, Раваст се усмихваше на запъхтяното дишане на двамата зад себе си. Макар Гарелко да бе успял да наложи прилична скорост сутринта, вече пъхтеше. Това беше достойна бързина, доказателство, че този ден светът се променя, изцяло и невъзвратимо. Гърдите му се издуха от гордост, но той все пак си даде няколко мига на трезв самоанализ. Безброй бяха отговорностите на воденето на глутницата и щеше да е добре да вложи известно смирение в новонамерената си власт.

Но твърде много удоволствие имаше, засега поне, за да размишлява дали да прояви милост към по-старите си другари, с техните хилави крака и сълзящи очи. Забърза отново.

— Тиранинът се отприщи! — изпъшка Гарелко някъде зад него.

— Буря ни връхлита — извика през рамо Раваст. — Въздухът е настръхнал. Добре го знаете това затишие. Трябва скоро да намерим подслон…

— Дъжд! — викна Татенал. — Дъжд и потоп! Дъжд, потоп и кални свлачища! Дъжд, потоп, кални свлачища и…

— Престани да ревеш! — изсъска Раваст. — Скимтежът ти е зов към Господарката на гръмотевиците!

— Само ѝ напомням за тленните ни същности, пале!

— Не съм вече пале!

— Чуй го как ръмжи — каза Гарелко. — Вуф вуф!

Раваст се обърна рязко и щом видя усмивките им, го обзе гняв. Гняв от внезапното, изгарящо осъзнаване.

— Вие ми се подигравате!

— Настръхнал си като котак — изсмя се Гарелко. — Помисли да ни направиш на пух и прах двамата, нали? Но кой ще те пази нощем? Хайде, кацай там на самотния трон! Виждам очите ти облещени, ръцете ти треперят, краката ти подскачат, всяка сянка те стряска!

— Остарява преди нас — добави Татенал. — Под бремето на всеобщата злоба и, много скоро, презрение. Трепереща коруба, а не мъж, млад някога, някога толкова дързък! Мъдростта не може да се надвие, пале!

Раваст стисна юмруци и ги вдигна заканително.

— Да ви пребия ли и двамата? Не защитих ли цялото село срещу банда нашественици теломени?

— Олеле! — изсмя се Гарелко. — Пак ли това!?

Татенал поклати глава и рече:

— Ще запълзи към нас много скоро, по корем в пръстта, и ще циври с подвита опашка…

Раваст се обърна към него.

— А ти само чакаш да се издигнеш, нали, Татенал? Това ли било? Какво ти е обещал Гарелко? Нов дюшек? Какви клетви сте си разменили двамата, за да ме държите под петите си?

— Ще стане чудесен дюшек — каза Гарелко, а Татенал кимна.

— Значи, пале — продължи Гарелко, — виждам една поляна долу и вдясно, ако безполезните ми очи не са толкова безполезни, а онова, дето се мярка там, не е ли покрив с плочи, малко скосен? Примамващ дом, случаен подслон, но вероятно вече е зает? Трябва ли да изхвърлим някой окаян обитател? Трима Тел Акаи се нуждаят от много място в края на краищата.

— Тази подигравка няма да бъде забравена — закани се Раваст. — Но все пак вадете оръжията, в случай че ни се наложи да изкъшкаме някого. Гарелко, вдигни си тъпия боздуган и ни води, както подобава за претенцията ти да продължиш да управляваш.

Озъбен, Гарелко смъкна оръжието от гърба си и мина покрай Раваст.

— Ох, пале, гледай и запомни как се прави.

— Само не разбивай вратата — посъветва го Татенал.

Гарелко се намръщи.

— Защо не?

— Защото трябва да задържим бурята навън, разбира се. За това са вратите, стените и прочее.

Най-старият съпруг помълча.

— Прав си. Предложения?

— Бихме могли да почукаме — предложи Татенал.

— Кокалчета на пръсти по дърво, добра идея. — Гарелко сложи боздугана си на рамо и хвърли поглед на Раваст. — Виждаш ли, пале? Един разумен водач трябва да научи изкуството да убеждава подчинените си. Разбира се, този ход вече ми хрумна, след като съм най-старият и прочее. Но си замълчах, за да дам на Татенал възможност да се почувства умен. Това е изкуството на командването.

Татенал се доближи до Гарелко и сграбчи лявото му ухо.

— Това е голямо — къса ли се?

— Ай! Боли!

Татенал го пусна и го бутна силно напред.

— Хайде тръгвай, пръч с пръч. Вече чувам вятъра в короните на дърветата.

Гарелко изръмжа недоволно и тръгна надолу по пътеката. Раваст и Татенал го последваха.

Имаше атмосфера, разбира се, която съпътстваше едно такова дълго приятелство, и макар Раваст да беше най-младият и най-новият за каузата — а въпросната кауза беше взаимната лоялност, необходима за да се оцелее в един брак с Ласа Руук, — нямаше голям избор, освен да признае стойността ѝ. Това, разбира се, не премахваше удоволствието от надиграването. За момента го бяха надиграли, но в следващия миг Гарелко се беше провалил с натрапването на новия им съюз с Татенал, а това беше удовлетворително.

Сега се влачеше, редом с Татенал, след дръзкия Гарелко. „Смел? Старчето никога не е било смело през целия си дълъг живот! Не, засрамен е, и то точно от мен! Това си струва да му се насладиш, колкото и да е дребнаво! О, Ласа, хайде върни се при нас и ни дай цял живот, пълен с несъществени неща, моля те!“

Стигнаха до малката поляна тъкмо когато Гарелко спря при вратата. С дръжката на боздугана затропа по рамката, понеже дори едно леко почукване от Тел Акаи сигурно щеше да избие дупка в тънките дъски на вратата. След малко се обърна.

— Никой вкъщи…

Вратата се отвори и на прага застана джагът.

Рядкост беше лицето на джагът да издаде емоция, още по-малко разочарование, и все пак дори в усилващия се сумрак този мъж показа съвсем явно ужасното си разочарование.

— Как не — изсумтя, всъщност почти изръмжа. — Самотна къщичка вдън горите, високо в дивите планини, далече — и вътре в нея да живее обитател, предлагащ сърдечна компания! Още по-лошо, пак на Тел Акаи! Нощ, в която предвиждах трезво изследване, сега лежи в руини, след като трябва да понеса пъхтенето, въздишките и пръдните на трима огромни гости, да не говорим за вероятните им апетити! — После отстъпи назад и махна подканящо с ръка: — Но моля ви, заповядайте, вие и двете присвити сенки в горичката зад вас. Добре дошли в последното убежище на Раест, и обърнете внимание, доколкото можете, на мизерията, която носи пристигането ви.

Гарелко се обърна и махна на Раваст и Татенал да се приближат. После напъха отново боздугана в ремъците, наведе се и влезе в къщата.

Татенал се изкиска тихо и Раваст го сръга в ребрата и му изсъска:

— Без тия!

— Джагът! — каза Татенал ухилено. — Ще му дърпаме струните цяла нощ и ще оставим такава врява, че да го обърква години наред! — Стисна Раваст за ръката и го дръпна към себе си. — Точно каквото искаме! — прошепна му. — Жалка жертва, над която да издевателстваме и така да консолидираме още повече солидарността си! Съжали този глупак, Раваст, съжали го!

— Жал ми е за всеки в твоята компания, Татенал. Всъщност по време на това пътуване плача всяка вечер докато заспя.

Стигнаха до вратата и малко се сбутаха, преди Раваст да отстъпи, за да позволи на колегата си съпруг да влезе пръв.

Ниските тавански греди ги принудиха да се приведат преди да седнат на здравите, но тесни столове около скромната маса, на която все още стояха остатъци от ядене. Въздухът беше леко лютив от пушека, тъй като коминът не теглеше добре, и се долавяше смътна нотка на нещо парливо, което напомни на Раваст за змийска пикня.

— Една-две порции яхния са останали в котлето — каза Раест уморено. — Сядайте, че ще съборите покрива с тия ваши дебели черепи, дето се въртят насам-натам.

— Много мило, сър — каза Гарелко, кимна и се настани в стола. — Ах, място за един бут само, но по-добре от нищо!

— Телесна част, която расте впечатляващо — измърмори Раест и се премести до един по-мек стол, поставен до огнището. — Нощес тримата ще трябва да се устроите тука на пода. Пръстен е, но поне е сух.

Татенал порови в торбата си, измъкна три калаени паници, а после, превит на две, тръгна към котлето и кимна на Раест, щом се приближи.

— Крайно щедро, Раест. В това мръсно време и прочее.

Домакинът само изсумтя и посегна към димящата халба на плочника до него.

— Простете ни все пак — продължи Татенал, докато пълнеше паниците с черпака, — че ви съсипахме трезвото проучване. Все пак, както съм чувал, вие джагътите сте известни с това, че си угаждате с подобни неща, може би до крайност? Сметнете тогава тази нощ за мигновено облекчение в иначе еднообразното ви съществуване.

— Облекчение? О, да, на заранта, като ви видя, че сте се пръждосали.

Усмихнат, Татенал взе трите паници и се запровира обратно към масата.

Раваст, вече настанил се до Гарелко, заговори:

— Уважаеми Раест, благодарим ти за това. Чуй воя на вятъра — как се усилва до пълна ярост. Планинските бури са най-лошите, нали? Мм, тази яхния мирише чудесно, а това месо… що за алпийско преживно падна от твоята клопка или стрела, ако мога да попитам?

— Има един гущер, живее в сипеите, отровен и зъл. Някои могат да израснат дълги колкото ти си висок. Всъщност знае се, че ядат кози, овци и джагътски деца, които не харесваме.

Лъжицата на Раваст увисна над паницата.

— Това е отровен гущер?

— Не, разбира се. Овнешко ядеш, глупако.

— Ами оня гущер?

— О, просто един си беше направил дом от къщата ми. Сега те гледа от гредите, точно над теб всъщност.

Раваст бавно погледна нагоре и видя студени лъскави немигащи очи, впити в него.

— Оттук и предупреждението ми да си заемете местата колкото може по-бързо — добави Раест. — Такива са отговорностите на един домакин, колкото и тежки да са.

— Никога не съм обичал овнешко — призна Гарелко.

— Което е безумно — сопна се Татенал, — след като сме овчари.

— Да де. Точно там е работата обаче, нали? Подуеш си корема от ядене два пъти на ден, от колко десетилетия? И всяко ядене тъпкано с овнешко. Обаче това месо тука е дивечово, предполага се някоя дива овца, вместо нашите питомни породи на север. Затова е хем толкова сладко, хем доста люто. Червата ми ще си имат доста работа тази нощ.

Раест само изсумтя и отпи отново от халбата си греяно вино.

— Оставам любопитен, Раест — каза след миг-два Татенал, — за това твое трезво проучване. Вие джагътите не се ли отказахте от бъдещето? Какво още остава, над което да се разсъждава?

— Ами, миналото, разбира се. За настоящето по-добре да не казваме нищо.

— Но миналото е мъртво, уважаеми.

— Много умно казано от вас глупаците, толкова нетърпеливи да профучите през портата на Гуглата.

Раваст се намеси:

— О, сър, нищо такова не правим! Всъщност ние гоним жена си, с цел да я върнем у дома преди да прекрачи през онзи злочест портал.

— Жалкият стон на разочаровани съпрузи по целия свят, несъмнено. А жена ви закръгленичка ли е, чувствена, по един отпуснат и леко похотлив начин? Златни кичури, румени бузки, пълни устнички и склонна да хърка?

— Да! Всички тези неща!

— В компанията на един Тел Акаи храбрец, толкова голям, че може да ви натроши всички на парчета? Истински воин, облечен само в дрипи, и в същото време с пресни белези и издран от глава до пети?

Гарелко се задави с яхнията. Раваст усети, че ченето му е увиснало и е зяпнал. Успя да преглътне сухо, след което погледна Гарелко и Татенал.

— Чухте ли това? Оправила се е с него! Разкъсала е дрехите му на парцали! Драла го е с нокти и го е хапала в похотливата си страст! Никога не е правила това с никой от нас, проклета да е!

— Изгубени сме — простена Татенал и се хвана за главата. — Рога ни е сложила, захвърлени сме, отблъснати, напуснати! Не можем да се мерим с Ханако, Крадеца на любов! Ханако Изнасиления, Бития и Драния, Надиграния, но и Наглия!

Раест ги огледа замислено и пак отпи от халбата си.

— И другия, с драконовата треска. Срещнах ги преди няколко нощи, на път за насам. Споделих огъня им. За това и само заради това връщам услугата.

Последва мълчание, след което Раваст се намръщи.

— Драконова треска ли? Какво, това да не е някоя нова южняшка напаст?

— О, тепърва ще стане напаст, сигурен съм. Или ще оживее, или не. Може да намерите каменна грамада край пътя надолу. Или не. Или, също толкова вероятно, вкочанения труп на този Ханако, с гърлото му страстно сдъвкано чак до прешлена. Цялата кожа одрана от плътта му и усмивка на пепелявото му лице.

— Разбиваш решимостта ни — простена Гарелко и заскуба каквото беше останало от косата му. — Съпрузи? Дали да не помислим да се връщаме у дома, а? Да я оставим на… на него? Признавам, победен съм. Изоставен всъщност. Тя ни използва, похаби ни и сега най-нехайно продължава напред — дори ти, Раваст, както си млад, не си достатъчно воин за Ласа Руук! Ай! Загубихме бойното поле между гладките крака на жена ни!

Раваст усети, че се е разтреперил. Отвън дъждът бе започнал, пердашеше по дърветата, зашумели под напора на бурята. Мълния блесна през цепнатини и пролуки, последвана от гърма.

— Не, Гарелко. Ние ще се изправим насреща ѝ! Ще видим лицето ѝ, ще чуем изповедта ѝ, ще се взрем в жестокия триумфален блясък в очите ѝ.

— Нож в сърцето ми ще е по-милостиво!

— Потоп…

— Стига с тези наводнявания, Татенал! — сопна се Раваст. Удари с юмрук по масата и паниците издрънчаха. — Ще влиза тя весело в селението на каменните купчини, тъй ли? Ами добре, и три ботуша в плюшения ѝ задник да я отпратят!

— Богини на гнева! — въздъхна Гарелко. — Плюшеният ѝ задник!

— Това е по-скоро метафора — каза Раест от стола си. — Но забавна.

В този момент гръм удари земята, толкова близо, че сякаш бе паднал точно пред вратата на къщата. Всичко се разтърси и с тревожен съсък отровният гущер падна от гредите и тупна тежко на масата, където се погърчи малко, преди да се изправи и да се заозърта гневно.

Ръката на Гарелко се стрелна и сграбчи съществото за муцуната. Той стана, вдигна гущера и отиде до вратата.

— Да се навеждам за това проклето нещо? Едва ли.

Отвори я и запокити гущера в нощта. После се спря, вторачен в тъмното.

— Затвори вратата, ако обичаш — каза Раест. — Влиза вятър, а и дъжд.

Гарелко притвори вратата с изненадващо леко движение, изгърби се и тръгна обратно към стола си.

— Уви, Раест — каза с въздишка, щом седна. — Изглежда, имаш и друг гост.

— Гущерът да не се готви да настоява? Не? Тогава кой? Не чух никакво чукане.

— Толкова по-добре — каза Гарелко. — Сър, в двора ви има дракон.

Раест остави халбата си.

— Само грешниците се радват на мир и спокойствие.

Надигна се с пъшкане и взе окаченото на пирон до вратата прашно и зацапано кожено наметало. Това, че беше висяло там доста дълго, личеше от издутината, която остана, щом се заметна с него, кацнала на лявото му рамо. Татенал се извърна и закри устата си с ръка, за да спре неучтивия си смях.

Гарелко стрелна с поглед колегата си съпруг и завъртя очи, за да не избухне и той в невъзпитан смях. Избута стола си назад и се надигна.

— Добри сър, аз ще ви придружа. Заговарянето с дракон изглежда може би опасно. Вижте как съм снаряжен и въоръжен…

Раваст добави:

— Е, върви тогаз със скъпия ни Раест. Видяхме вече един дракон, макар че бях най-вече аз и брадвата ми в крака му. Това го оставям на тебе, дъртако. Татенал е добре дошъл да е следващият. — Посегна към недокоснатата паница на Гарелко с недокоснатата овча яхния.

— Нямам нужда от въоръжен ескорт — каза Раест, взе една кожена шапка за под шлем, нахлузи я с известно усилие и я свали веднага, след което бръкна в нея и извади нещо, което приличаше на мише гнездо от суха трева. Опразнена, шапката се намести по-добре. Така пременен, джагътът отвори вратата и излезе навън.

Гарелко го последва.

— Добри сър — почна той, — за онзи, другия дракон…

— Килмандарос има да отговаря за много неща — прекъсна го Раест.

Пред тях, запълнил почти цялата поляна, драконът стоеше на четирите си тумбести крака, клюмнал унило и свил опърпаните си криле като уморена птица. Грамадната му глава беше извърната и блестящите му очи ги гледаха.

Гарелко се намръщи и каза:

— Сър, напразно използвате името на нашата мила, но иначе измислена богиня майка.

— О, съвсем реална си е тя, Тел Акаи. Никога не е обичала дракони, виждаш ли, и изглежда, че част от суеверието ѝ сега прелива в своенравните ѝ деца. Може и да имате навика да ги нападате, но не тук и не сега. Тъй че чуй ме добре. Не вади оръжието си. Не отправяй заплахи. Бъди мил — е, толкова мил, колкото може да постигне грозното ти лице. Колкото до разговора, това остави на мен.

— Разговор ли? Сър, при този вятър и сега едва ви чувам.

— Не с теб, идиот с идиот. С дракона.

— Ще се радвам да съм първият Тел Акаи, чул съскащата коварна реч на дракон!

— Или ще я чуеш, или не. Изборът е неин, не твой.

— Женска значи? Как ги различавате?

— Просто е. Тя е по-голяма.

След което Раест закрачи напред, с Гарелко на стъпка след него. Спряха на пет-шест крачки от муцуната на съществото. Драконът беше навел главата си, за да се изравни с Раест. Дъжд се стичаше по люспите, а мълниите хвърляха отразена светлина по лъскавата набръчкана кожа.

Драконът заговори и гласът изпълни черепа на Гарелко, спокоен и мил.

— Джагът и Тел Акаи. При все това не са се хванали за гърлата, от което заключавам, че току-що сте се срещнали, докато нощта още е млада.

— Ти, разбира се, си добре дошла — извика силно Раест — да изчакаш тази буря в рехавия заслон на полянката ми. Щом бурята отмине обаче очаквам да продължиш натам, накъдето отиваш. Не че не харесвам дракони, разбираш ме. По-скоро предпочитам уединението.

— Разбира се, джагът. А този Тел Акаи?

— И той си тръгва заранта. Този и приятелите му, които са в къщата.

— Намерих убит брат, по-нагоре на пътя.

Гарелко се покашля.

— Уви, той ни изненада.

В този миг погледът на дракона стана остър и напрегнат, впит само в Гарелко.

— Страх ли те е, че съм отмъстителна, Тел Акаи?

Гарелко примига да махне водата от очите си.

— Страх?

— Тел Акаи нямат толкова ум, за да ги е страх — каза Раест. — Значи, бой в проклетия ми двор няма да има, ясен ли съм?

— Ти си джагът. Нямам намерение да предизвиквам гнева ти. Аз съм Сорит, сестра на Далк, който сега лежи мъртъв до едно езеро, убит от Тел Акаи. Този свят се оказва опасен.

— В този свят, Сорит, пребивава Килмандарос.

— Може би тогава трябва да събера братята и сестрите си, за да обмислим възможно отмъщение.

Раест сви рамене.

— Ще я намерите на изток, в Азатанайската равнина. Тя вече не напътства децата си, не и съзнателно поне. Проклятието да си божество е в това, че бързо ти доскучава. Да не говорим, че ставаш обезсърчен, изнервен, и най-сетне злобен. Но, за да те облекча донякъде, не съм чувал никаква вест за Скилен Дро.

— Новината ти е добре дошла, джагът. Щом бурята отмине, наистина ще продължа по пътя си. Колкото до теб, Тел Акаи, Далк жадуваше за моята кръв. Добре е, че е мъртъв.

Гарелко изпъшка изненадано и рече:

— Тъжно е, когато близки се скарат. Семействата би трябвало да са бастиони на благополучие, доброта и обич.

— Като вашето ли, Тел Акаи?

— Е, ще бъде, може би, щом хванем своенравната ни жена, убием любовника ѝ и я замъкнем тая проклетница у дома.

Раест плесна Гарелко по ръката.

— Хайде да се прибираме. Намокрих се.

Щом се обърнаха, Гарелко се възползва от възможността да потупа джагъта по рамото, не от симпатия, а за да сплеска издутото в кожата, което го побъркваше.

Не можеше да се намери много удобство в това да те носи Скилен Дро. К’рул висеше като мърша в ноктестата хватка на спътника си над пенестите морски вълни далече долу. Набръчканите криле на Дро отпращаха мразовит въздух надолу и единственото облекчение идваше, когато се плъзнеха по издигащо се нагоре течение и крилете можеха да се разпънат неподвижно, докато Дро се хлъзгаше напред.

Небето над тях оставаше безоблачно и яркосиньо, слънцето бе увиснало точно пред тях. Сутринта вече отстъпваше на следобеда. Тъй като нямаха много да си кажат, а и говоренето щеше да изисква викане, К’рул си мълчеше, докато Скилен Дро очевидно пазеше мислите си за себе си.

К’рул беше задрямал, но се събуди стреснат от рязък приток на въздух. Скилен Дро бе започнал рязко спускане и К’рул се изви, за да погледне надолу.

Лодка. Беше заседнала в плитчина, може би на стотина разтега от тясна ивица коралов пясък, която едва можеше да се нарече остров. Нищо друго не се виждаше във всички посоки, само безкрайните издутини на надигащи се вълни.

В лодката имаше двама души. Само единият се виждаше — другият беше почти скрит под опърпан сив слънцебран. К’рул присви очи и видя огненочервена коса, изкусно, макар и хлабаво прибрана високо над лице, извърнато нагоре към слънцето. Лицето беше невероятно бяло, сякаш никакви лъчи не можеха да му придадат бронзов тен. Жената носеше нещо, приличащо на вечерна рокля, коприната в ярко смарагдовозелено, плохите в по-тъмен тон. Макар роклята да беше направена да я покрива до глезените, тя я беше придърпала нагоре, за да оголи белите си бедра.

Лодката имаше две пейки, една отпред и една отзад. Между тях имаше празнина, която някога бе побирала мачта, но мачта и платно не се виждаха. Жената седеше на носа, а спътникът ѝ със слънцебрана беше заел кърмата.

Скилен Дро реши да кацне между тях. Крилете му забиха свирепо за миг, преди да улови топло течение нагоре, което му позволи да увисне за миг, достатъчно, за да спусне долу К’рул, преди да се смъкне и той със скърцане и скрибуцане на дърво, а после сгъна крилете си и се присви.

Лодката беше съвсем затънала в пясъка. К’рул се изправи, изтупа дрехите си, след което се обърна към жената и леко се поклони.

— Сийра Планто, толкова време мина, откакто за последен път погледнах прелестната ти особа. — Обърна се към грамадния сивокож мъж с бивни в сянката на слънцебрана и кимна.

— Викс, надявам се, че си добре.

Викс само изсумтя в отговор.

Сийра Планто разпери ръце.

— Винаги най-милите комплименти от теб, К’рул, но хайде кажи ми, какво по дяволите е станало със Скилен Дро?

— Нов облик за стара същност — отвърна К’рул. — Реши ли да говори, думите ще идват в миризми и ухания в ума. Странно, но въздействащо.

— О, съмнявам се, че ще има думи за нас след онзи последен нещастен инцидент. — Широките ѝ блестящи скули добиха неестествена червенина под напудреното бяло, а черният прашец, обкръжаващ тъмносините очи и стапящ се нагоре към веждите ѝ, блесна металнозелен. — Няма ли между нас такива, все едно от какъв вид или вяра, за които лошият късмет кръжи с настойчиво коварство? Така виждам аз Скилен Дро, вечно тормозен от зла съдба.

Сякаш в отговор Скилен Дро се намести още по-ниско в лодката, вдигнал крилата си да му предложат сянка, а после издаде напред муцунестата си глава; матови клепки се вдигнаха нагоре и покриха очите му.

К’рул въздъхна.

— Ами, носи ни из въздуха вече доста време.

— Значи си задоволил нуждата му да се чувства полезен — отвърна Сийра. — Винаги си бил съобразителен.

— Сигурен съм, че щом си отдъхне, ще е щастлив да измъкне лодката ви — каза К’рул.

— О, Викс може да го направи по всяко време. Просто е инат.

— Не съм и наполовина инат колкото теб — изръмжа Викс.

— Е, това е спорно.

— Оставил си потомство сред смъртните — каза К’рул на Викс. — Наричат се трелли и водят война с теломените.

Викс се пресегна и оправи тънките си черни мустаци над широката уста с бивните.

— Разпуснат съм, няма спор. Колкото до войната, ами разбира се, защо пък не?

— Но твърдиш, че и теломените са твое потомство — изтъкна К’рул.

— Точно така. Всъщност имат един и същи бог. Мен. И въпреки това в мое име вихрят злоба и злъч едни срещу други. Не е ли забавно това? Смъртните са дребнави и зли, немислещи и злобни, склонни към глупост и упорито невежи. Толкова ги обичам. — След това направи обичайния жест, който К’рул беше виждал безброй пъти: пресегна се и леко забърса шевовете, затворили клепача на лявото му око. — Размишлявам за трета порода, смес от теломени, трелли и Бягащи псета, които ще нарека баргасти. Очаквам да водят война срещу всички.

— Бягащи псета? Струва ми се, че Олар Етил би възразила на това, Викс.

— Пикая ѝ на огъня. Виж как възразява на това.

К’рул въздъхна отново, намести се с кръстосани крака на дъното на лодката и отново се обърна към Сийра Планто.

— А ти как я караш, скъпа?

— Мислех да проуча един дом Азат.

— В лодка?

— Неуспешно. Но все едно. Рано или късно Викс ще се откаже от тази война на инат и ще тръгнем отново на път. Предвиждам неизброими приключения скоро. — Вдигна малко дървено пътно сандъче и го сложи в скута си, след което отключи капака и го отвори. — Междувременно намерих изключително пъстра порода пчели на един тропически остров и накарах Викс да събере колкото може повече. — Извади хаванче, чукало и бронзов съд. — Крилцата, ситно стрити и смесени с капка пчелен восък и зехтин, дават най-прекрасния прашец за грим, не мислиш ли?

— Много изкусително — каза К’рул.

— Но ти изглеждаш блед. Твърде мъжествен също така, но да оставим това. Почти безкръвен, може да се каже. Пак ли си я закъсал?

— Отдадох драговолно силата си, Сийра, не на някоя порода смъртни, а на всички породи смъртни. Кръвта ми кръжи из космоса, плува в безгрижни течения.

Тъмносините ѝ очи се присвиха и тя го изгледа със смътно разочарование.

— Чу ли това, Викс? А ти ще ми се перчиш с разпуснатост.

Зад К’рул Викс каза:

— Само теломените да не намерят могъща магия. Хъм. Ще трябва да ги навестя, да поема още веднъж ролята на отмъстителен бог.

— Не чакай много дълго — каза К’рул на азатаная с бивните. — Да не започнат те да трепят мухите.

— Каква каша си направил — въздъхна Викс.

К’рул сви рамене и отвърна:

— Станалото — станало. Но сега, със Скилен до мен, сме тръгнали да наложим някакъв ред на въртопа.

— Как? — попита Сийра Планто.

— Дракони.

— О. Горкият Скилен Дро!

Най-сетне планините бяха зад Ханако и Ласа Руук, а напред се простираше плоска равнина, където дори лесът се смаляваше, отстъпвайки на туфи жилава трева, вкопчена в солената глина. Ханако залиташе вдървено под тежестта на отпуснатия Ерелан Крийд, докато до него Ласа Руук си тананикаше детска песничка, думите на която Ханако едва помнеше, освен че беше история за едно сираче — а колко много ги имаше такива, между другото? — което откраднало плод от една овощна градина, и за някаква стара вещица, която живеела в ябълково дърво. Една нощ момчурлякът посегнал и отскубнал погрешния плод. „Не се забърквай с вещици! — гласеше рефренът. — Гнили са отвътре!“

Ласа Руук внезапно спря да си тананика и каза:

— Ханако от Стръмнините, бремето ти не изтощава, оставя ти малко енергия или внимание, с което да ме обсипеш щедро, а знаеш колко обичам да ме обсипват щедро. Положението, скъпи, е нетърпимо.

— Може би — каза Ханако, — ако можеше да си носиш походната си постеля и тези готварски прибори…

— Нима? Склонен си да поискаш това от мен? Ами, ако беше един от съпрузите ми… но не, този път, заради невежеството ти, ще ти простя. Има една сила в света — във всички светове, несъмнено — като невидими пръсти, които вечно ни скубят и дърпат надолу. Така, докато годините се точат, лицето провисва, гърдите също, и коремът и всички места, където се издува плът. Оттук следва, мило момче, че човек трябва да се старае да намалява такива тежести колкото може. Виждаш ли този младолик образ? Остава си такъв точно защото имам съпрузи да носят всичко. Е, сега си ти на тяхно място. Ако те обземе отчаяние, то е защото още не си поискал наградата си. Няма да те обвиня, ако грубо отблъснеш чувствата ми!

Ханако измърмори някакво общо взето нечленоразделно извинение.

Продължиха в неловко мълчание, докато едва не се спънаха в една самотна фигура.

Мъжът седеше с кръстосани крака на коравата спечена глина, с гръб към тях. До него имаше празна дървена купа. Беше мършав, съсухрен и общо взето плешив, а когато Ханако и Ласа се озоваха от двете му страни, заговори, без да отваря очи или да върти глава.

— Мисля, че вселената се разширява.

Двамата Тел Акаи спряха. Ханако изпъшка и остави тялото на Ерелан Крийд да се смъкне от рамото и в ръцете му, после се наведе и го положи на земята.

— Има един начин — продължи непознатият, — с който душата може да се освободи от плътта, тъй че да полети бърза като мисълта до крайните предели на пространството. Размишлявах над това, докато вечерях. Както прави човек. И ми хрумна, че разширяващата се вселена не е нищо повече и нищо по-малко от смъртни души във вечен полет. И че ако по някакъв начин се появиш в самия край на това вечно разширяващо се сътворение, ще намериш най-първата душа, невъзможно древна, толкова далече по пътя си от смъртната си плът, че дори и прах не е останала от онова тяло. Трябва да сме благодарни на тази душа, не мислите ли? За… всичко това.

Миг след това старецът леко се наведе настрана, за да си пусне душата, след което се намести отново.

— Боб, но не и ориз.

Ханако и Ласа се спогледаха, а после младежът се наведе и вдигна отново Ерелан Крийд. Подминаха стареца и го оставиха да си размишлява.

Малко по-късно Ласа Руук изсъска и поклати глава.

— Азатанаи.

13.

— Той има лунички — каза Коря. — По ръцете.

Аратан вдигна очи от листа.

— Виждаш ли това? На какво пиша, Коря Делат? Това е велен. Не знам откъде го взима, но трябва да е рядък. И скъп, и ако ме стреснат и направя грешка…

Тя пристъпи вътре и пусна старата завеса от козя кожа да се смъкне и покрие входа.

— Защо не си в Кулата на Омразата?

Аратан въздъхна и остави перото.

— Трябваше да отида някъде, където да не ме прекъсват. Готос приема твърде много посетители. Всички се оплакват. Въпреки че няма нищо общо с Готос, всички те, изглежда, мислят, че той има някакво влияние над Гуглата. Но няма. Кой има лунички?

Тя се приближи, като хвърли око на грохналите мебели и тайнствените символи по варосаните стени.

— Младия сладък Ифайли. Бягащо псе. Иска да спи с мен.

Аратан се върна към преписването.

— Това е хубаво. Казват, че имат въшки, кърлежи и бълхи. Може изобщо да не са лунички, а просто пъпки от ухапвания.

— Лунички са. И е съвсем чист. Мажат телата си с масла. Кожата става гладка и червеното на космите по ръцете му изпъква — лъщят като злато.

— Ти наистина харесваш ръцете му, нали?

— Силни са.

— Върви да се търкаляш в тревата с него тогава!

— Може и да го направя!

— По-добре го направи сега, след като Ифайли е тук вероятно за да тръгне на похода с Гуглата.

— Поход? Къде? Кога? Не случайно Гуглата не си е опаковал палатката — не може да реши накъде да тръгне!

Аратан се намръщи и поднови работата си.

— Не говори глупости. Той просто изчаква.

— За какво?

— Още хора продължават да прииждат.

— Само една струйка, а повечето от тях не са решили. По-скоро са любопитни. Хората обичат спектакъла, това е. Блудкав, безполезен, безсмислен спектакъл! Една шега на Гуглата и то над всички ви. — Отиде до надрасканата стена. — За какво е всичко това?

Аратан сви рамене.

— Не е джагътска писменост. Готос каза нещо за луд Строител.

— Строител ли?

— Онези, които правят къщи Азат.

— Никой не прави къщи Азат, глупак такъв. Точно това е смисълът, цялата загадка с тях. Те просто се появяват.

— Какво е това в ръката ти?

— Това ли? Жълъд. Защо? Имаш ли проблем с него?

— Ами, никакви дъбове няма тук.

— Е, и? Все едно, къщите Азат просто израстват от земята.

Той се отпусна на стола.

— Виждала ли си как става това?

— Хаут го обясни. И дворовете им са гладни.

— Какво значи това?

— Просто каквото казах. Дворовете им са гладни. Думите на самия Хаут. Имам добра памет, знаеш. По-добра, отколкото на повечето хора.

— Значи и ти не знаеш какво значи това. Гладни дворове. Звучи… злокобно. — Започна да чисти перото, след това запуши шишето с мастило.

— Какво правиш? Нали каза, че си зает.

— Има една къща Азат в западния край на развалините. Когато Омтоуз Феллак бил на хиляда години, една нощ тя изникнала и разтревожила джагътите безкрайно. Но тъй като никой не могъл да влезе и била неуязвима за всякаква магия, решили да не ѝ обръщат внимание. — Взе си наметалото. — Мисля да ида да погледна.

— Идвам с теб.

— На луничките на Ифайли няма да им хареса това.

— Знаеш, че няма да те пуснат да отидеш, Аратан. Джагътите. А и ти се криеш. От кого? Вероятно от жена. Жена е, нали? Чух разни неща.

— Какви? Все едно. Никой тук не знае нищо за това. Ти просто си го измисляш.

— Коя беше? Какво ти направи?

— Аз тръгвам — каза той, мина покрай нея и дръпна завесата настрана.

Коря го последва. Чувстваше се неописуемо доволна от себе си.

Излязоха от малката съборетина, служила някога за нещо като склад. Ветрецът беше прохладен, но не студен, преждевременно дошлата пролет смекчаваше въздуха. Тръгнаха и тя видя колко много от отдавна изоставените сгради сега са отново заети. Синьокожите илнапи бяха оформили свои анклави, въпреки че нямаше нищо радващо в усилията им да установят някаква общност, а най-често се улавяха, че гледат намръщено към бандите Бягащи псета, настанили се от другата страна на улицата, които имаха навика да се отнасят към жилищата все едно са пещери и сметта им се трупаше на купища пред зейналите входове.

Скоро оставиха зад гърба си обитаваните райони на мъртвия град и продължиха по голи тихи улици. Тук-там по някоя тромава кула беше рухнала и натрошеният камък се беше изсипал в проходите, запушваше пътя им и ги принуждаваше да търсят тесните пресечки, провиращи се през буренясали градини.

— Представи си — заговори Аратан — просто да изоставиш всичко това. Представи си един прост аргумент от един джагът, от Готос, да срути цяла цивилизация. Човек не би и помислил, че такива неща са възможни. Би ли могло същото да се случи и на нас, тайстите? Би ли могъл някой просто да излезе напред и да ни убеди да престанем да съществуваме?

— Разбира се, че не — отвърна Коря. — Ние предпочитаме нашите аргументи да са мръсни, гадни, с много пролята кръв.

Той я погледна рязко.

— Още новини за гражданската война?

— Отрицатели дойдоха в лагера вчера. Ловци, които се върнали в горските си лагери и заварили близките си избити. Децата също. Тези ловци са загубили черната си кожа. Сега са сиви, сиви като Бягащите псета, когато се зацапат с пепел. — Коря сви рамене. — Ритуали на траур, само че при Отрицателите това е постоянно.

Аратан помълча, сякаш премисляше думите ѝ, докато се провираха през развалините. Вече бяха оставили кварталите със заселниците далече зад себе си и строгата тишина на запустелия град бе надвиснала тежко във въздуха.

— Трябва да се върна — каза Коря.

— Да се върнеш? Къде? Ти си заложница. Все още не си на подходящата възраст да те освободят.

— Хаут тръгва с Гуглата, каквото и да означава това. Търси да ме даде на някой друг господар, или наставник, или каквато там титла е подходяща. Но няма да отида. Не ми е интересно да слушам стари мъже или, още по-лошо, стари жени и техните досадни, изтъркани идеи.

— Много бързо отхвърляш мъдростта на по-старите от теб, Коря.

— А ти си похабяваш живота в записване на безполезни изповеди от един самоубиец джагът, твърде изнемощял, за да може да се оправи сам с това. В случай, че не си обърнал внимание, сега сред нас има чародейство, буйни течения на магия. Трябва само да посегнеш за тях.

— А ти правила ли си го?

Тя се намръщи.

— Хаут ми казва, че моят аспект чака някъде другаде. Точно затова ме направи мхаби.

— О? И какъв е твоят, мм, аспект?

— Куралд Галайн. Мрак. Тъмнина. Магията на самата Майка Тъма.

Отпред, застанала сякаш сама и странно открояваща се на фона на всички съборетини наоколо, имаше каменна къща с островръх покрив и тумбеста ъглова кула. Ниска стена очертаваше двора и зейнала порта — входа към пътеката.

— Това е безсмислено — каза Аратан. — Тя не отстъпва на никого този дар на магията.

— Все едно. Просто ще си взема каквото ми трябва. Важно е. Хаут обясни всичко. Кръв е била пролята. Жената на Гуглата е убита от азатанай и цялото чародейство, което К’рул е отприщил, е покварено. На това трябва да се отвърне чрез прочистваща форма на чародейство, каквото Хаут нарича първично. А магията на Тъмнина е първична.

— А на Светлина?

— Същото.

— Значи Урусандер и легионът му имат право на властта, която търсят. Справедлива кауза за тази гражданска война. — След като тя не отвърна, той посочи каменната къща. — Ето я. Къща Азат.

— Няма значение дали каузата е справедлива, ако начинът на постигането ѝ е престъпление.

— Готос би се съгласил с теб — изсумтя Аратан. — Всъщност отчасти това чувство е в сърцевината на неговия аргумент срещу цивилизацията. Престъпленията на прогреса, на всяка самообслужваща се рационалност за унищожаването на нещо в името на създаването на нещо ново, уж по-добро. Казва, че ценностната система на една култура всъщност е игра на „тука има, тука няма“. Променя се в името на удобството. Камъчето е под една от черупките, което значи, че всички други са празни, и точно тук лежи лицемерието в провъзгласените от една цивилизация ценности. Дори тежестта на тези ценности — тези камъчета — се променя в зависимост от прищевките на онзи, който води играта. — След краткото мълчание, последвало думите му, се обърна към Коря и видя, че тя го гледа напрегнато. — Какво?

— Лесно е да се намерят недостатъци. Много по-трудно е да се намерят решения.

— Това е защото няма такива. Решения имам предвид. Ние сме несъвършени същества и обществото, което създаваме, неизбежно отразява тези несъвършенства, или дори ги преувеличава. Искрата на тиранията живее във всеки от нас. Поради това се въздигат тиранични деспоти, които тероризират цели нации. Склонни сме към ревност, а следствието от това е, че армии завладяват безброй земи и телата на жертвите се трупат като дърва. Лъжем, за да скрием престъпленията си, и за да подейства това, историците трябва да подминат минали жестокости. И все така върви и продължава. Накрая честността се оказва враг на всички ни. Носим цивилизацията като горда маска. Но тя все пак е маска.

— Готос заслужава ритник в чатала — каза Коря и тръгна към портала. Нещо вътре в нея изведнъж се беше затворило, като затръшването на скрита врата.

Аратан видя внезапната твърдост, появила се в очите ѝ, но си замълча, макар и да усети смътното жегване от нещо, което можеше да е съжаление.

— Той ще се съгласи с теб — каза, докато я следваше към къщата Азат.

— Това не е утешение.

— Може би.

— И точно затова ми омръзна да слушам старци. Надеждата умира от десет хиляди малки рани, а тези хора около нас, Аратан, те са най-ужасно наранени. — Поклати глава, косата ѝ, пораснала дълга, заблещука по раменете. — Всичко в цивилизацията е до сдържането. Точно затова са законите и правилата. Да сдържат по-злите ни импулси…

— Докато тези закони и правила не се изкривят около тях и не се превърнат в пародия на справедливост.

— Състарил те е преждевременно — каза Коря. — Не биваше да го прави.

— Дефектен и несъвършен, дори Господарят на омразата.

— Мисля, че ще вдигна ръце от теб, Аратан. Давай, тръгвай с Гуглата и с Хаут, и Варандас, и всички останали. Но ми се струва, че от всички врагове, които би могъл да избереш, смъртта е най-простото. Тъй че направи си лесния изход — и късмет.

И се обърна, а Аратан каза:

— Чакай! Ами къщата Азат? Тя е тук, ти си само на няколко крачки от пътеката! Нима би всичкия този път само за да се обърнеш и да си тръгнеш? Мислех, че искаш да я проучиш?

Коря се поколеба, после сви рамене.

— Е, щом така и така съм тук.

Мина през портата и закрачи по каменната пътека. Аратан я последва, на крачка назад.

Дворът от двете страни на лъкатушещата пътека представляваше бъркотия от дупки и изгърбени могилки. Малки излинели дървета увенчаваха могилите, с криви клони и едва по някое останало от предния сезон листо, сгърчени и почернели. Пътеката водеше на зигзаг до две каменни стъпала и тясна площадка пред тежка дървена врата.

— Здрава изглежда — отбеляза Аратан, след като огледа вратата.

— Кога се е… появила?

— Според Готос преди хиляда години.

— Тази врата не е на хиляда години, Аратан. Може би на сто, дори по-малко.

Той сви рамене.

— Пантите са железни, почернели, но без ръжда. Това също е нелогично, нали?

Всички прозорци по фасадата на къщата бяха със затворени кепенци, също дървени, и никаква светлина на се процеждаше между потъмнелите летви.

— Никой не живее тук — каза Коря. — Изглежда като… мъртва.

Аратан я заобиколи и отиде до вратата. Сви юмрук и потропа по дебелите дъски. Ехо нямаше, все едно че тупаше по здрава стена. Погледна през рамо и видя, че Коря все още стои на пътеката, вдигнала едната си ръка с дланта нагоре, а в нея лежеше жълъдът. Оглеждаше замислено двора от едната страна.

Аратан си пое дъх, готов да ѝ извика предупредително, когато с рязък замах тя хвърли жълъда в двора.

— О!

Там, където жълъдът падна сред пожълтялата трева, земята изведнъж се размести, надигна се и след това се слегна под изригналата купчина димяща черна пръст.

Зад Аратан камъните на къщата Азат изпъшкаха. Той се обърна рязко и видя, че по грубата фасада се сипе пясък като дъжд. След миг Коря се озова до него, с див блясък в очите.

От прясната могилка в двора израстваше дърво, клони се извиваха от закърнял ствол, който видимо наедряваше. Корени изпълзяха и се вкопчиха в могилата.

Къщата отново простена и Аратан чу глухо изщракване. Обърна се и посегна към бравата. Вратата се отвори и след леко бутване се люшна безшумно навътре, откривайки къс коридор с ниши от двете страни. Нахлулата вътре светлина не стигна по-далече.

— Дървото трепери — ахна Коря. — Сякаш го боли.

— Какъв беше този жълъд? — попита Аратан, докато пристъпваше плахо към прага.

— Финнест.

— Какво е това?

Тя облиза устни.

— Много неща. Място, където да скриеш силата си, или късче от душата си. Дори тайна, която искаш да затаиш за себе си. — Поколеба се, после добави: — Понякога е затвор.

— Затвор ли?

— Има божество вътре — каза тя внезапно. — Древно, забравено. Някой проля кръв в лагера и го призова. Това беше грешка, но Хаут — ние двамата с Хаут — го затворихме.

— Ти и Хаут, тъй ли?

— Да! Но жълъдът беше мой, не негов, нали? Да, ние двамата!

Дървото вече беше високо колкото Аратан. Гърчеше се кошмарно, мъзга кървеше от издутите пукнатини в ствола му, клоните му трепереха.

— Това е сърдито божество — рече той.

— Все едно. Не отива никъде.

— Сигурна ли си? Бих казал, че се бори да се измъкне, а онова, което се опитва да го задържи, е в затруднение. Искам да знам какво те накара да го хвърлиш в двора?

— Не знам. Просто почувствах, че така трябва.

Един от по-дебелите клони се разцепи с остро пращене. Аратан хвана Коря за рамото, дръпна я в къщата и хлопна вратата. Резето изщрака.

Тъмнината бавно избледня.

— Защо направи това? — попита Коря. — Сега сме затворени тук.

— Едва ли — отвърна той. — Виж, резето е просто: само го вдигаш и вратата се отваря.

— Чудесно, но кой я отвори одеве?

Хаут намери Качулатия при жалкото огнище с неговия илюзорен огън, хладните пламъци едва блещукаха в сумрака. Клекна срещу него и каза тихо:

— Имаме проблем.

— Знам.

— Ние почти убихме онази къща Азат, а това, което е останало, умира от векове. Каквото и да беше древният дух, могъщо копеле е, твърде силно за онзи стар двор.

— Девет наши събратя нахраниха онзи двор — промърмори Качулатия, протегнал ръце над пламъците. — Никой не успя да се върне, каквото и да правихме на онази къща.

— Това беше отдавна, Гугла, когато тя все още имаше здрав гръбнак.

— Идеи?

— Призоваваме Строител.

Гуглата оголи бивни в горчива усмивка.

— Изпитваш нервите ми, капитане.

— Тогава какво предлагаш?

— Серегалите.

Хаут примижа към Качулатия.

— Не са най-приятната компания.

— Чистата наглост им даде божествен статут. Дразнят. Досадни са. Печелят безкрайна насмешка от другите тоблакаи и свирепа враждебност от теломените. Още по-лошо, забравили са изкуството на къпането.

— Ще им поставиш предизвикателство, така ли?

— Най-добрият резултат би било да успеят, като се провалят. Мисля, че нашите деветима изгубени събратя ме задължават да ги поканя в двора.

— А умиращата къща?

— Призови своя Строител, ако е необходимо, Хаут. Съмнявам се, че ще се втурне нетърпеливо като пале.

Хаут продължи да го гледа втренчено още няколко мига, а после въздъхна и се изправи.

— Тя е едно безразсъдно дете, признавам. И все пак…

— Инстинктите ѝ бяха здрави.

— Точно така — кимна Хаут.

— Прати серегалите при мен, тогава — каза Гуглата. — Смятат се за достойни да бъдат моя авангард? Празни думи. Ще ги изпитам.

— В двора Азат?

— В двора Азат.

— Качулати, ти ще си смъртта за всички ни.

Гуглата се изсмя горчиво.

— И още как, Хаут. Колебаеш ли се вече?

— Трябва да ѝ намеря пазач.

— Не, не трябва. Аратан ще е с нея. Заедно ще се върнат в Куралд Галайн.

Хаут се намръщи.

— И пророчество ли сега?

— Не — отвърна Гуглата. — Ще ги отпратя към дома с по-прозаично изявление. С ботуша ми в задниците им.

Безименният водач на серегалите разчеса с нокти рошавата си брада и измъкна клечки и стари трохи, които се посипаха по гърдите му.

— Глас реве в предизвикателство — избоботи той хапливо. — Боли в черепа. В моя череп. В черепите на приятелите ми. Ние не сме като другите тоблакаи. Спечелихме си власт. Други от расата ни ни боготворят, и с право. Теломените и Тел Акаи се страхуват от нас…

Малко извън бледата светлина от огнището на Качулатия някой изсумтя.

Като един, единадесетте серегали се извърнаха при звука, всяко лице в различна посока. Хаут потисна въздишката си и изпъшка.

— Не ѝ обръщайте внимание — каза на водача. — Една любопитна Тел Акаи. Изглежда, има навика да върви подир вас, ако не сте забелязали.

Водачът оголи жълтите си зъби.

— О, забелязали сме, капитане. Макар че по-скоро се крие като страхливец в тъмното.

Смътната изгърбена фигура в тъмното сякаш помръдна леко.

— Чакам само някой от вас да се отклони — отвърна тя. — Тогава ще го предизвикам и ще го убия. Но вие намирате кураж само в глутницата си. Наричам ви грубияни и страхливци.

Хаут потърка лице и се извърна към жената Тел Акаи.

— Стига, Силтанис Хес Ерекол. Избери друг момент за такива предизвикателства. Гуглата има нужда от тези серегали.

— Но Гуглата си седи там и си мълчи.

— Въпреки това.

След дълга пауза жената Тел Акаи, наречена Ерекол, сви рамене, отдръпна се в тъмното и изчезна.

Водачът на серегалите все още се хилеше.

— Много са тия, дето ни предизвикват. Премахваме ги един по един, когато им дойде времето.

— Аха — промърмори Качулатия от мястото си край огъня, — вярно е, значи, това, което имаше да каже Силтанис Хес Ерекол. Не искате да разпуснете тази ръмжаща глутница, толкова обичаща да се перчи с настръхнала козина.

Водачът се намръщи.

— Ние сме армия. Елитна част. Бием се като един. Нека Ерекол да си събере повече от нейните и после да избере полето. Ще ги избием, и нея, и всеки глупак с нея. Но ти, Качулати, за какво е това подиграване и обиди? Не си ли ни обявил за свой авангард? Не си ли признал свирепостта ни в боя?

— Имам съмнения — отвърна Гуглата. — Много страховити воини вече са се включили в моя… легион. Много са достойни да поемат авангарда.

— Събери ги — изръмжа водачът на серегалите. — Достатъчно на брой да застанат пред мен и събратята ми. Това ще отговори на съмненията ти.

— Със загубата на твърде много достойни съюзници. — Гуглата поклати глава. — Капитан Хаут не ви ли говори за този древен враг? Не признахте ли колко дразнещ е този непрестанен рев в черепите ви? Искам да ви пратя при него и да ви възложа да накарате злото същество да млъкне. Покажете ми така юначеството си, серегали, и авангардът е ваш.

Водачът изсумтя и смъкна от гърба си тежката си двуостра брадва.

— Това можем да направим!

Хаут се покашля.

— Добре, приятели. Ще ме последвате ли?

— Води, капитане!

Когато ехото от стъпките на воините заглъхна, жената Тел Акаи отново се появи, закрачи, спря срещу Гуглата и го изгледа над огъня. Кръглото ѝ лице с широки скули беше безизразно и безцветно на светлината на пламъците.

— Игрите, с които си угаждаш, Качулати.

— Ах, Ерекол, седни с мен, моля те, докато обясня рязането на циреи.

— Можех да го направя толкова лесно, колкото някакъв си одъртял бог, затворен под дърво. Един по един, както казах.

Гуглата я изгледа.

— Знам нещо от историята ти. Твоите… причини. Но нямаш ли един оцелял син?

— Оставен на грижите на други.

— Само в името на отмъщението ли си тук, или искаш да се включиш в легиона ми?

— Твоят легион? Твоята тълпа глупаци, искаш да кажеш.

— Все още не съм решил за името.

Тя се изсмя, после седна.

— Отмъщение. Серегалите удрят от страхливите си засади, а съпрузите Тел Акаи плачат. До гуша ми е дошло от техните говна и всички ония противни апели. Тъй че съм тук да избия прехваления ти авангард, но ти непрекъснато ме спираш. Как да си го обясня това?

— Къде е синът ти?

— На борда на един здрав кораб.

— В кое море?

— Западното. Плуват в пролива Фъроу, ловят денрабъ.

— Близо до земите на Върховния крал значи.

Тя сви рамене.

— Тел Акаи не се боят от никого.

— Неразумно. Върховният крал е взел под своя защита денрабъ и водите, в които се размножават.

— Синът ми е в безопасност. Какво те засяга това, Гугла?

— Натъжава ме отчуждаването, Ерекол.

— Аз съм повече от майка. Аз съм избраната ловкиня на моето племе. И затова съм тук, да ловя.

— Глутницата се страхува от теб и никога няма да ти даде шанс да избиеш членовете ѝ един по един.

— Ще направят грешка. Подтиквам ги.

— По-вероятно е да дойдат при теб на глутница и да те надвият. А обвинения в страхливост рядко жилят победителите.

— Какво съветваш?

— Иди в къщата Азат. Там ще е кърваво, сигурен съм. Някои серегали ще бъдат взети. Дворът се нуждае от тях. Къщата има нужда от кръвта им, от силата им.

— Кой я обитава?

— Никой няма — отвърна Гуглата. — Никой от петстотин години.

— Каква съдба сполетя пазача?

— Убихме го. Грешка, да. Необмислена. Достойна за съжаление. Срещна ли го отвъд Булото на смъртта, ще се извиня.

— От твоята ръка, значи?

— Не. Но това е без значение. Джагътите може да сме самотници, но никога няма да отречем, че също така сме едно цяло, а отговорността трябва да се споделя във всичко. Както би ти казал Готос, цивилизацията играе играта си на удобно измъкване. Нас. Тях. Безсмислени граници, спорни различия. Ние, джагътите, сме народ. Като народ трябва да споделим вината за цялото множество от нашите общи престъпления. Всичко друго е самонадеяност и лъжа.

Ерекол поклати глава и се изправи.

— Ще приема предложението ти и ще направя своята засада, когато най-малко я желаят.

— Желая ти късмет, Ерекол.

Тя се отдалечи на стъпка-две, после спря и го погледна през рамо.

— Какво видение те е намерило и какво общо има то с моя син?

— Виждам го в сянката на Върховния крал. Не е добро място да си там.

— Откога този нов пророчески дар, Гугла?

— Не съм сигурен — призна Гуглата. — Но би могло да е това. Все повече се приближавам до булото на смъртта, а вкусът му е, мисля, безвременен. Минало, настояще, бъдеще — всичко е едно.

— Смъртта — промълви тя. — Като един народ.

Гуглата кривна глава, сепнат от думите ѝ, но замълча. Тя се отдалечи.

Огънят мъждукаше, вече по-приглушен, изцеден от всякакъв живот. Загледан в него, джагътът кимна — най-вече на себе си. Нещата се подреждаха хубаво. Изпъна отново ръце, за да отнеме още от останалата топлина.

— Заключена врата или не, тук няма никой, Коря.

Стояха в уютна дневна с дебели черги, канапе и два стола от двете страни на каменна камина, в която блещукаха въглени като премрежени очи. Въздухът беше топъл, но застоял, осветен прекалено много от слабия огън.

— Тези черги — каза Коря, вторачена в тази под краката ѝ. — Вълна от диви мириди, усукана грубо, нишките са възлести. Бягащо псе, не джагът.

Аратан изсумтя.

— Не знаех, че Бягащите псета тъкат нещо друго освен треви и тръстика.

— Да — отвърна тя, — не знаеш. Но пък ти не си бил в лагерите им. Не си седял край техните огньове до врящото гърне яхния в пепелта, да гледаш как жените правят каменни сечива, а момчетата учат възли и използват вретена и гребени — уменията, които ще им трябват, за да правят мрежи и клопки, с които да хващат животни и птици, когато започнат годината си на скитане.

— Година на скитане? Съвсем сами? Добре ми звучи.

Тя подуши, но той не разбра какво, след това отиде до огнището.

— Кой поддържа това, чудя се?

— Коря, проучихме всяка стая. Външната врата се отключи сама, защото къщата искаше да влезем.

— А защо да го прави? Ти каза, че джагътите не са могли да влязат вътре. Каза, че са се опитвали от столетия.

— За да ни опази от онова, което ти направи отвън с онзи жълъд.

— Беше стар бог. Забравен. Маговете илнапи не знаеха какво правят. Но защо трябва една къща Азат да се интересува за нас?

Чуха странно шумолене откъм входа към коридора и се обърнаха. На прага изникна призрачна фигура. Бягащо псе, косата му — толкова руса, че почти безцветна, бронзовата му брада — разрошена и приличаща на туфа суха трева, израснала от плоската му челюст. Очните кухини под дебелия ръб на челото бяха празни ями. Дупка бе издълбана в широките му гърди там, където трябваше да е било сърцето му. Останалото от него беше сгърчено и съсухрено, ребра тракаха и стърчаха от раната.

— Привидение — прошепна Коря. — Прости ни за това натрапване.

— Мъртвите са непростителни — отвърна призракът с тънък глас. — Поради което, предполагам, сме известни като толкова жалка компания. Не се извинявай, не моли за прошка, не искай услуга и не търси благослов. Зарадвай се, че те забелязвам, ако трябва, или надай смразяващ кръвта вик. Все ми е едно.

Аратан въздъхна, след това се изправи.

— Какво искаш от нас, Бягащо псе?

— Каквото искат всички старци, живи или мъртви. Публика за историята на живота ни. Остър интерес, който можем да притъпим, любопитство, което можем да намалим. Възможност да разчлениш самата си воля за живот, ако е възможно. Чуй, прочее, тази мъдрост, ако държиш на самозаблудата, че си достоен за нея.

Аратан се обърна към Коря.

— И ти на драго сърце седя край лагерния огън в компания като тази?

Тя се намръщи.

— Е, онези навън още не са мъртви. Предполагам, че умирането променя начина ти на мислене.

— Или просто преувеличава каквото вече го е имало.

— Сега ме пренебрегват — отбеляза призракът Бягащо псе. — Това също е типично. Някога бях Гадател на кости, глупав, мъж сред бъбриви жени, беззащитен срещу техните хапливи шеги, докато уважение не беше спечелено по начина, който очакваха. А именно — чрез легендарния инат на един мъж. Макар че, между нас казано, бях по-скоро побъркан, отколкото упорит. Това, което се възприема, рядко е истина, а което е вярно се възприема рядко. Между двете какво би посъветвал, че е по-добре да се избере? Някои заблуди в края на краищата са утешителни. Докато истините, уви, са предимно неприятни.

— Как дойде в тази къща Азат? — попита Аратан.

— През предната врата.

— Кой те уби?

— Джагъти. В хода на едно фатално проучване, докато се мъчеха да определят всичко, което е магическо в мен. Разбира се, нямаше нищо магическо в мен, освен искрата живот, която притежаваме всички смъртни. Въпросното проучване потуши тази искра, изход, който предричах с цяло гърло без никаква полза, докато ножът се спускаше. Следващия път като видите джагъти, кажете им това от Пазач Кадиг Авал: „Казах ви“. Ако сте храбри, може да добавите „идиоти“ към посланието ми.

— О — каза Аратан. — Ще го направя заради теб. Всъщност ще е удоволствие за мен. Не мисля, че Готос ще…

— Готос? Търся го тук, в селенията на мъртвите, след като каза, че ще се самоубие. Още ли живее? Типично. Не можеш да разчиташ на никого.

— Съчинява самоубийствената си бележка.

— Аз влязох тук пръв, както щяхте да сте открили, ако бяхте приели поканата ми да изповядам историята на живота си. Защото не са ли всички такива разкази нищо повече от самоубийствени бележки? Списък на дела, престъпления и съжаления, любови и още съжаления — всъщност безкрайна литания от съжаления, ако си помислиш. Все едно. Доста време мина, откакто за последен път имаше с кого да разговарям. Междувременно откривам, че съм лоша публика за мислите си. Твърде много дюдюкане и насмешка.

Аратан се приближи.

— Преди малко спомена за селения на мъртвите. Точно те са това, което търсим с Гуглата и неговия легион…

— Какво сега? Нито едно убежище ли не остана, което вие живите да не заграбите? Впрочем, селенията на мъртвите много ми допадат. Никой няма причина да спори там, или да позира, или да се перчи. Никой не е обсебен да пази репутация, нито безмозъчна гордост го подтиква към глупост. Никакъв повод за яд. Нищо, което си заслужава да избликне злоба. Дори отмъщението се оказва смехотворно. Представете си това, приятели. Смехотворно. Ха, ха, ха.

— Майката да ни спаси дано — промърмори Коря и се обърна отново към огъня.

— Един приключи — отбеляза призракът самодоволно. — Един остана. Е, младежо, хайде предложи ми друга смъртна суета, която да мога с радост да съкруша. Нямат край нещата, които мога да докажа, че са безсмислени в това жалко нещо, което наричаш свой живот.

— Защо да си правиш труда? — попита го Аратан.

Кадиг Авал кривна глава.

— Е, тук си прав. Извинявай.

И изчезна.

След малко Аратан се обърна към Коря.

— Казват, че къщите Азат имат пазачи. Този Гадател на кости е бил такъв пазач, докато джагътите не са го убили. Но чу ли какво каза за селенията на мъртвите? Доказателство, че такива места съществуват! Ще поговоря за това с Гуглата.

Коря му се усмихна саркастично.

— Не очаквай онзи призрак да задържи вратата отворена за теб и останалите. Мъртвите, изглежда, предпочитат селенията си празни от живот.

— Все едно дали сме желани, или не. Това е война в края на краищата.

— Не го ли слушаше? Мъртвите нямат нужда да се бият, никаква причина, заради която да се бият.

— Тогава ние ще им дадем причина.

— Някоя жена си е поиграла с теб и ти е откраднала сърцето. Случва се. Не е достатъчно добра причина да изоставиш живия свят. Не си ли забелязал? Армията на Гуглата е вдигнала знаме на скръб. Но тази скръб е реална, сериозна. От тези, които разбиват всичко вътре. В известен смисъл всички те вече са мъртви, или повечето поне. Особено Гуглата. Но ти, Аратан? Преодолей го. Преодолей себе си!

— Ами Хаут, твоят настойник? Или Варандас? Не ги ли доведе скръб при Гуглата?

— Не. Просто вярност. И нездраво чувство за хумор.

— Но ти не се смееш.

Тя скръсти ръце.

— Трябваше да замина с ловците джелеки. Да се науча да се чукам като кучка. И да се въргалям върху мъртви неща. Но пропуснах шанса си. Съжаления, както говореше призракът. Кой знае, може би ще се натъкна на тях на връщане към Куралд Галайн. По-лоши неща биха могли…

— Чуваш ли?

Гръм отекна навън и миг след това стените простенаха. Жарта в огнището внезапно лумна. Жестока топлина лъхна от камината и принуди Коря и Аратан да отстъпят крачка, после — още една. Пот изби по стените и потече надолу.

Призрачният пазач отново се появи на входа.

— Виждате ли какво сте направили? Още компания. А аз — умрял. Още по-лошо, каквото и да си мисли къщата, вие двамата няма да станете за мои заместници. Твърде неспокойни сте, твърде нетърпеливи да видите света. Твърде обнадеждени, за да сте тъмничари на затвор.

Намръщен, Аратан се приближи към призрака Гадател на кости.

— Затвор ли? Това ли са тези къщи Азат? Тогава кой ги е построил?

— Вече целият двор се събуди. Всичко става гадно. Стойте тук. — Призракът отново изчезна.

Аратан се обърна към Коря.

— Затвор.

— Джагътите знаят това — отвърна Коря.

Той кимна.

— Да, мисля, че го знаят. Но… азатанаите? Защо да почитат затвор?

Тя сви рамене, мина покрай него и излезе в коридора.

— Да намерим един и да питаме.

— Къде отиваш?

— До кулата. Отварям един от онези прозорци с кепенците и виждам какво става. Идваш ли?

Той я последва.

Хаут видя как водачът на серегалите се прекатери през ниския зид на двора, превъртя се и тупна тежко на земята. С викове другите се закатериха след него, оставяйки петна кръв по камъните, а отвътре ужасни врясъци прорязаха прашния въздух.

Хаут се приближи до водача и погледна лицето му. Половината му брада беше отпрана, кожата на едната буза — обелена. Погледът му беше дивашки, устата му се отваряше и затваряше беззвучно. Беше загубил двуострата си бойна брадва.

Хаут се покашля и рече:

— Това е проблемът с древните божества, предполагам. Неохотата им просто да… умрат.

Друг серегал, загубил долната част на левия си крак — от разкъсаната колянна става шуртеше кръв, — заподскача дивашки, преди да падне на седем-осем крачки от портата. Хаут видя как жената Тел Акаи пристъпи към ръсещия проклятия тоблакай и върхът на меча ѝ се вряза в шията му. Проклятията секнаха с гъргорене.

— Разкарай я от нас! — изхриптя водачът на серегалите и се надигна на колене. Едната му ръка посегна към колана му и издърпа нож с големината на къс меч. — Серегали! При мен!

Другите бързо се струпаха около водача си и оформиха защитен кордон. Мнозина бяха понесли рани от пердашещите корени и клони на побеснялата гора от чворести дървета, вече изпълнили двора на къщата. И доколкото Хаут успя да преброи, петима воини липсваха. Жената Тел Акаи стоеше над трупа на мъжа, когото току-що беше убила, и гледаше бойците с леко разочарование.

Вълнението в двора вече затихваше, чуваше се само рязкото пращене на някой откършен клон тук-там. Някой все още шеташе вътре. Хаут хвърли поглед към къщата и видя, че кепенците на най-горното ниво на ниската кула, която оформяше единия ъгъл на сградата, са отворени. Младеж и девойка се бяха подпрели на перваза, впили погледи в двора долу.

Хаут ги изгледа намръщено.

— Как са влезли вътре?

Той се обърна и видя, че жената Тел Акаи е застанала до него, загледана в Коря и Аратан.

— Виждала съм момичето — продължи тя. — Кожата ми настръхва от тайстите. Не знам защо. Обикаля из лагера ти, всява смутове.

— Какви смутове?

Жената сви рамене.

— Подиграва им се. На привържениците на Качулатия.

— Пренебрежението на младите. — Хаут помълча, след което добави: — Не знам как са влезли в къщата Азат.

Жената гледаше навъсено скупчените серегали. Присви устни, но не каза нищо.

Портата вдясно от тях се отвори с трясък и след миг пред очите им на прага залитна фигура. Хаут вдиша стъписано и пристъпи напред.

Джагът. Дрехите му — изгнили, кожената сбруя — зацапана с плесен. Корени бяха заплетени в дългата му чорлава коса и пръст бе полепнала по лицето и ръцете му. Петстотин години заровен под двора не бяха му се отразили добре. Хаут въздъхна, приближи се до него и заговори:

— Гетол, брат ти ще се зарадва да те види.

Джагътът бавно вдигна очи, погледна го за миг и извърна поглед. Изтупа пръстта, която го покриваше.

— Още не е мъртъв значи.

— Действа по въпроса.

Гетол изплю кал от устата си, покашля се и погледна към серегалите.

— Петима паднаха. Трябва да стига.

— Къщата държи ли стария бог?

— Съвсем добре. — Гетол се изкашля и плю отново.

— Аха. Това е облекчение.

— Къде е Кадиг Авал?

— Мъртъв. Изглежда.

— Но в къщата има живи души. Усетих ги.

Хаут сви рамене.

— Има, но няма да е задълго. Това ще бъде ли проблем?

— Откъде да знам? Не, къщата ще надделее. Този път.

Вниманието на Хаут се върна към двамата тайсти на прозореца на кулата. Изчака, докато се увери, че Коря гледа към него, и ѝ махна да слиза. Малко след това младежите затвориха кепенците.

— Та къде е той? — попита Гетол.

— В Кулата на омразата.

Братът на Готос изсумтя и рече:

— Виж ти. Все едно изобщо не съм напускал.

— Този огън гасне — каза Кред и се наведе да огледа съскащите шуплести камъни в бронзовата купа. — Не магията ми, нито силата ми, а самият огън. — Изправи се и се огледа. — Виждаш ли как огнената светлина гасне навсякъде? Нещо краде топлината.

Брела го погледна намръщено.

— Значи ще мрем от глад.

— Или ще се научим да ядем нещата сурови, като Бягащите псета — каза Старк.

— Те си готвят храната като всички останали — отвърна Брела. Погледът ѝ отново се върна на по-младата жена. — Една проста разходка из лагера щеше да ти е показала това. Но ти се вкопчваш в невежи убеждения все едно, че могат да преоформят света. Виждам войнственост, утаена на лицето ти, така извърнато надолу, мръщенето и плахата неувереност в очите ти — толкова като майка си, дано Морския пастир да даде мир на душата ѝ.

Кред изсумтя.

— Майката на Старк щеше да се е опълчила на самата вода, изпълнила дробовете ѝ. О, колко ѝ се възхищавах за това. Във времената преди магията, когато безпомощност ни терзаеше всички. — Махна към гаснещия блясък в мангала. — Призраците на онова време се връщат. И всичкия плавей по брега е свършил, нищо, освен тревите в равнината навътре. Седя тук, пред всичко, което съм изгубил.

— Изобщо не съм като майка ми — каза Старк на Брела. — Точно както ти не си като дъщеря си.

Ухилен, Кред погледна Брела и видя, че се е намръщила още повече.

— Не е вече моя дъщеря — каза тя. — Тя отхвърля името, което ѝ дадох. За да може да ни командва всички, и винаги от разстояние. Капитан от съсипана армия. Капитан на разбити бежанци, отломките от един завладян народ. Какво съм аз за нея? Не и майка ѝ.

— Флотата на Върховния крал го направи за знатните — изтъкна Кред. — Ти и твоята дъщеря сте най-близо до всеки, който би могъл да възкреси една претенция за кралско родословие.

Брела изсумтя.

Кред поклати глава.

— Ти държеше Живото право, Брела, а после ми го предаде на съхранение. Това е отговорността на рода Илнап. Чрез този ритуал ти утвърждаваш правото на Изгубения трон. Дори дъщеря ти не отрича това.

— „Капитан“.

— Тя избира тази титла, защото не вижда никакво бъдеще, което да ни очаква. Точно затова сме тук, Брела, заклети да тръгнем срещу самата смърт. Първата измяна е Последната измяна. Така е предречено.

Брела изсъска и се изправи.

— Омръзнало ми е от тези безсмислени думи. Поражението се е превърнало в нектара, който ни подхранва, като мръсния дим на д’баянг. Тя ни води по пътя, от който няма връщане. Така да бъде. Но нека да няма илюзии. Ние не водим, само следваме. И там, където ще свърши това, Живото право вече не живее.

— Проклет да е Върховният крал… — почна Старк, но Брела я прекъсна.

— Проклет ли? Защо? Ние нищо друго не правехме, освен да нападаме брега му, да грабим търговците му и да пращаме корабите им в дълбините. Година след година, сезон след сезон, ставахме все по-мързеливи, хранейки се от труда на други. Не го кълни, Старк. Възмездието беше справедливо.

След което ги остави.

Погледът на Кред се върна към гаснещия огън.

— Магията в мен не е по-слаба за тази загуба. Как е възможно такова нещо?

Старк сви рамене, разгъна постелята си и се приготви за сън, макар денят да бе изтекъл едва наполовина.

— Може би нещо се храни с това, което предлагаш.

Кред я погледна намръщено и кимна.

— Да, както казах по-рано.

— Не, не с магията ти, Кред. С огъня. Всеки ден губим повече топлина — къде е пролетта? Виждам морските ята да летят на север. Раци газят в плитчините, изчакват следващото пълнолуние. Навсякъде около нас светът се подготвя за времето си за размножаване и обновяване. Но не и тук, не и в този лагер.

Отпусна се, придърпа тежките кожи и се зави.

Впил очи в гаснещия огън, Кред се замисли над думите ѝ. Ако наистина сезонът около тях се въртеше, то те се бяха спуснали навътре. Старк беше права. Въртяха се надолу по спица, за да се утаят на главината, а в самия център на тази главина… „Гуглата.“

Кред се изправи.

„Започнало е.“

Варандас клекна срещу Гуглата.

— Какво правиш?

— Свършвам времето.

— Нищо чудно, че отнема толкова дълго. — Варандас извърна очи и видя приближаващата се самотна фигура, решила да се включи в този легион. — Идва една — каза на Гуглата. — Обикаляла е дни наред. Само че сега се разкрива, че е обикаляла в спирала. Може да те предизвика.

— Неуязвим съм за предизвикателства — отвърна Качулатия.

— Повечето тъпаци са така. Оставяш разумът да те тресне по главата и отлиташ като замаяна муха. За малоумните се знае, че се инатят, със свински очи и присвити устни. Стиснат лице като кокалест юмрук и заявят, че звездите не са нищо повече от пъпки кварц по кадифения плащ на нощното небе, или че дивите животни са просто храна, която да засити апетита им. Всичат всяко тъпашко мнение в камъка на своя инат и се гордеят със собствената си глупост. Защо във всяка цивилизация идва време, когато идиотите се издигат, за да се наложат над целия дискурс със свъсени вежди и камари злъч? Кои са тези глупци и колко дълго са дебнели невидими просто за да изчакат своя ден в помръкналата светлина?

— Свърши ли, Варандас? — попита Гуглата.

— Малоумните нямат разбиране за риторичното. Не схващат въпросите, които нямат отговор, тъй като в своите жалки светове на разбиране нямат такива. Само отговори, стабилни като буци говна и също толкова миризливи. — След което Варандас вдигна очи при идването на новодошлата. Кимна ѝ, но вниманието ѝ бе съсредоточено върху Гуглата.

Тя заговори:

— Мъртвите настъпват, Качулати. Умно, предполагам. Докато всички се чудехме как ще навлезем в онова селение, вместо това ти го донасяш при нас.

— Спингали, не мислех, че си избягала толкова далече.

— Изобщо не съм бягала — отвърна тя.

— Къде беше, тогава?

— В Кулата на омразата. Покаяние.

Варандас я изгледа намръщено.

— Знаеш ли, ако наистина целеше да се скриеш сред нас, джагътите, не биваше да избираш облика на жена с такава красота, че да ти отнеме дъха.

Тя го погледна бегло.

— Непреднамерено, Варандас. Но ако външността ми наистина те радва, мога да ти услужа съответно.

— Да ме направиш жена? Не мисля, и ще се задоволя със случайното недоразумение. А, и ако искаш да ми угодиш, с косо възхищение на натрапника в компанията ни.

Джагътите обикновено бяха длъгнести и кокалести, но Спингали бе отхвърлила тази обичайна външност и в контраста на своята пълнота предизвикаше повсеместно възхищение сред джагътите, мъже, както и жени. Варандас още веднъж я огледа продължително, след което въздъхна и вниманието му отново се върна на Гуглата.

— Тя е права. Това беше умно.

— Дори у малоумния може да припламне искра от време на време — каза Гуглата. — Спингали, бях с впечатлението, че Кулата на омразата е здрава.

— Не е моя вината, че вярваш на всичко, което ти казва Каладън Бруд. Но пък вие винаги сте били доверчива пасмина, склонни към буквалното, закоравели за фигуративното. Но това издевателство с времето, Гугла, изглежда… неразумно.

— Разумното е надценено — отвърна Гуглата. — Впрочем, Спингали, ти наистина ли ще се присъединиш към нас, когато дойде денят?

— Да. Смъртта е нещо любопитно. Дори ми е хоби, може би. Признавам известно обаяние, зловещо, несъмнено. Тази представа за плът, която отпада, меки черупки, които се разпадат, щом духът е избягал, и как тази злочестина терзае всички ви.

— Нас смъртните ли имаш предвид? — попита Варандас. — Трябва да знаеш, азатанай, че онези джагъти, които случайно се спасят от преждевременна смърт, неизбежно приемат с радост един край, когато той най-сетне дойде. Плътта е един уморен съсъд и това, което се разпада, скоро се превръща в затвор за душата. Смъртта, съответно, е облекчение. Всъщност спасение.

Тя се намръщи.

— Но защо да смущаваме една душа с несигурността на нейното безсмъртие?

— Може би за да събудим в нас ценността на вярата — отвърна Гуглата.

— Но каква ценност има вярата?

— Вярата съществува, за да смири земния свят на доказателства. Ако една смъртна плът е затвор, то и един твърде добре познат свят е такъв. Отвътре и отвън, ние желаем — и може би се нуждаем — от средство за спасение.

— Спасение, което наричаш вяра. Благодаря ти, Гугла. Ти ме просветли.

— Не прекалено много, да се надяваме — изръмжа Варандас. — За да не умре всичкото чудо в тези твои лавандулови очи.

— Красотата жадува за възхищение, Варандас, докато не ѝ омръзне.

— А не омръзва ли вече за теб, Спингали?

— Вероятно. Освен това при твърде много ласкателство обектът започва да се съмнява в искреността му, или най-малкото — в стойността му. И освен това, каква стойност има, Варандас, в това да си обект на естетическо възхищение? Аз само придавам форма на въображението ти.

— Рядък дар — отвърна Варандас.

— Не толкова рядък, колкото мислиш.

— Обликът ти на джагът те е вгорчил, азатанай. Злочестината ни е заразителна.

— Това също е вероятно. Качулати, къщата Азат в изоставения ви град е спечелила отдих. Дори пазачът призрак се е оживил. Все пак това беше рисковано начинание.

Гуглата сви рамене, седнал пред студените си пламъци.

— Направи ми услуга, Спингали, разпространи вестта. Ще бъде много скоро.

— Добре. Варандас, не биваше изобщо да спя с теб.

— Вярно, след като оставам вечно изтерзан.

— Някак патетично от твоя страна и поради това — определено непривлекателно.

— Такова е проклятието на онзи, който губи. Но засади тази земя помежду ни с надежда и виж как разцъфвам отново, понесъл сладкото ухание на радост и предчувствие.

— Варандас, предстои ни да воюваме с мъртвите.

— Да. Е, лошият разчет във времето е друго мое проклятие, от което не е лесно да се отървеш.

Тя кимна на двамата и се отдалечи.

Варандас се загледа след нея, после отново въздъхна. След малко каза:

— Още гости предстоят, Гугла. Водени не от кого да е, а от брата на Готос.

— Не бъди глу… А, е, това беше възможност, нали? Какво иска той от мен, чудя се?

— Юмрук в носа ти, бих очаквал.

Гуглата изсумтя.

— Дълъг разговор печели залога. Все едно, наистина не беше моя вина.

— Да — съгласи се Варандас. — Постарай се да му го кажеш.

Аратан се улови, че хвърля от време на време коси погледи към жената Тел Акаи, която крачеше покрай ниската стена, ограждаща двора на къщата Азат. Мечът ѝ все още беше мокър от кръвта на убит серегал и тя се движеше с изящество, неприсъщо за войнствената ѝ осанка. Не можеше да реши дали воините будят възхищение у него. Бяха част от живота му, откакто се помнеше. Като дете, отначало гледаше да стои надалече от тях, с дрънчащите им оръжия и броня. Светът изобщо не изглеждаше толкова опасен, че да налага такава премяна, но това, разбира се, беше само детска наивност. Отдавна беше научил, че е обратното.

Коря спореше с Хаут, но се бяха отдръпнали, за да могат да си говорят насаме. Оцелелите серегали се бяха оттеглили, куцащи, пребити — и вероятно унизени. Смъртта умее да отнема претенциите на наглите. Въпреки това той не очакваше унижението им да се задържи дълго.

Въздухът бе странно затихнал, но все пак сякаш таеше ехото от хаоса и касапницата, раздрали двора не чак толкова отдавна. Прахта, надвиснала във въздуха, улягаше с неохота, не искаше дори да се разнесе. Ако неодушевената природа можеше да затаи дъх, то със сигурност го беше затаила точно сега и Аратан се зачуди защо.

Коря изръмжа нещо, обърна гръб на Хаут и се приближи към Аратан.

— Това е — каза му. — Да вървим.

— Къде?

— Където и да е, просто далече оттук!

Тръгнаха, оставяйки зад себе си Хаут, Тел Акаи и една жена джагът, която идваше към капитана, понесла в едната си ръка кана вино.

— А това — каза Аратан, щом закрачи до забързалата се Коря, — е нещо, което изобщо няма смисъл.

— За какво говориш?

— Тази мъртва цивилизация. Този Омтоуз Феллак, изоставеният град. Виж онази джагът, дето сега е с Хаут. С каната. Вино. Откъде? Кой го е направил? Виждала ли си някакви лозя?

— Санад — каза Коря, след като погледна през рамо. Намръщи се още повече. — Стара негова любовница, мисля. Напиват се заедно. Отново. Не харесвам жени джагът.

— Защо?

— Знаят твърде много и казват твърде малко.

— Е, мога да разбера как това би могло да те подразни.

— Стига, Аратан, не съм в настроение. Освен това нямаш представа какво ме очаква. Виждаш пред себе си една млада жена, заложница и вече осиротяла, но аз съм много повече от това.

— Така казваш непрекъснато.

— Ще видиш, много скоро.

— Не разбирам как, но все едно. Не искам отново този спор, Коря. Има хора, които искам да намеря и които вероятно са мъртви. Имам неща, които ми е нужно да им кажа. Не само това, но очаквам, че ще има много, много воини отвъд Булото. Искам да ги попитам: Струваше ли си?

— Какво да си е струвало?

— Боят. Убиването.

— Съмнявам се, че ще ти кажат. Нещо повече, съмнявам се, че ще имат нещо, което си струва да кажат. След като са мъртви, те са се провалили, нали? Запътил си се към една нещастна компания, Аратан. Не че ще те посрещнат радушно и не че изобщо ще се доближиш до тях, впрочем. Изглежда, ще бъдеш моят пазител.

— Какво?!

— Хаут трябва да ме прехвърли на някой друг. Ти си от дома Дракони, нали? Е, трябва да ме предадеш на баща си, но междувременно сега аз съм твоя заложница.

— Не можеш да си. Няма да те приема.

— Не си ли син на баща си?

— Незаконен син.

— Но той те призна. Вече си от дома Дракони. Имаш отговорности. Не можеш повече да си дете, Аратан.

— Така го нагласихте всички, нали? Усещам Готос зад това.

Тя сви рамене.

— Аз съм твоя заложница. Трябва да ме върнеш в Куралд Галайн, в имението на баща ти.

— Той не иска да ме види. Доведе ме тук, за да ме държи далече от себе си.

— Тогава ме заведи и после се махни. Какво ще правиш, след като се разтовариш от отговорността си, си е твоя работа.

— Това е… непочтено.

— И не мисля, че ще се задържаме, също така. Искам да се махна. Скоро.

— Щом вече си моя заложница, ще се махнем, когато аз реша, не ти. — Помисли малко и се намръщи. — Още не съм довършил превода и…

— Идиот. Никога няма да го довършиш, защото Готос никога няма да спре. Мислех, че вече си го разбрал.

— Но аз тъкмо стигнах до интересната част.

— Какво имаш предвид?

— Ами, то е повече или по-малко автобиография, но историята му започва сега — или, тоест, той започна в деня, в който уби цивилизацията и стана Господаря на омразата, а оттам вече се връща назад във времето, ден по ден, година по година, десетилетие по десетилетие, столетие по…

— Да, схващам. — Помълча, после каза: — Но това е глупаво.

— Идеята е, че това означава, че трябва да има край — каза Аратан. — Когато най-сетне намери най-ранния си спомен.

— И колко назад си успял да преведеш?

— Около шест години.

Тя спря и го зяпна.

Той се намръщи.

— Какво? Какво не е наред?

— Той колко назад се е върнал? В писането си?

— Около две столетия, мисля.

— А колко стар е Готос?

Аратан сви рамене.

— Не съм сигурен. Две или три, мисля.

— Столетия?

— Хилядолетия.

Тя сви юмрук, за да го удари, но след това се отпусна. Въздъхна и поклати глава.

— Безумието на Готос, наистина.

— Има мъртви хора, които трябва да видя.

— Виж живите по-добре, Аратан. Те поне биха могли, понякога, да ти кажат нещо, което си струва да чуеш.

Тръгна отново и Аратан я последва.

— Би било безотговорно от моя страна да те върна в една гражданска война — каза ѝ.

— О, я майната ти. — Тя сви настрани. — Отивам да видя един мъж с лунички по ръцете.

14.

Йедан Нарад стоеше загледан към гората, с гръб към свещената дъбрава. Снегът по клоните и земята правеше стволовете на дърветата още по-черни, а лудите драскотини на клонките на фона на бялото небе бяха като бръчки по лицето на света. Не беше трудно да се види краят на бъдещето, надвиснал като свършека на зимата.

Всяка нощ сънищата му раздираха савана на времето. Вървеше по бряг в минало, в което никога не бе живял, към бъдеще, което не беше негово. Говореше с кралици, които го наричаха брат, а в същото време му предлагаха гниещото костеливо лице на млада жена в булчинска премяна. Усещаше на бузата си сладникав дъх, който насилваше сетивата му като петно от гангрена.

Всеки ден, докато ловците на шейките се събираха, докато импровизираната армия на Глиф от Брега нарастваше, Надал се улавяше, че е все по-малко способен да различи реалното от въображаемото, предстоящия момент от момента, току-що отминал. Понякога вдигаше очи и виждаше гора, преобразена в стени от бушуващ огън, в несекващ водопад от сребърна живачна светлина. През рани, раздрани във въздуха, виждаше гмеж от връхлитащи и дращещи с нокти дракони, образът напираше към него все едно че той, по някакъв начин, летеше срещу ужаса.

В съня му го наричаха воин. За подвизите му говореха със страхопочитание — говореха тълпи, твърде безформени, за да ги възприеме, докато крачеше сред тях. По някакъв начин той ги предвождаше всички, поддържан от добродетели и качества да командва — знаеше, че не ги притежава. Всичко изглеждаше заето, може би дори откраднато. Очакванията бяха започнали да кървят в реалния свят и той все повече търсеше напътствие. Беше само въпрос на време, преди някой — Глиф или, сега, изпълнената с омраза Лаханис — да го изложи публично какво представлява всъщност.

„Нарад, с низше потекло, убиец, изнасилвач, който излъга Първия син на Тъмата. Защо ли? Защото лъжата живее в сърцето му и той ще се сниши, за да избегне всяка ръка на правосъдието. Страхливост се крие зад всяко негово желание и точно както избяга от възмездие, така сътвори за себе си лъжливи спомени и заграби всичко, което можеше.“

И все пак твърде късно беше да се отрече реалността на това, което предстоеше. Беше обещал шейките на Първия син, но призивът, когато дойдеше, щеше да принуди лорд Аномандър — а не шейките — да се задвижи. И в този момент, знаеше Нарад, той отново щеше да го предаде.

„Онзи бряг е негостоприемен за всеки чужденец. Но онзи бряг е онова, което ще наречем свой дом. Когато ни намериш, ще отговориш на нуждата ни. Не го ли сториш, смъртта ще те намери тук. Но дори и да дадеш достоен отговор, пази си гърба, защото аз ще съм зад теб. Аз не съм който мислиш, че съм. Въпреки всичките ми вричания във вярност, слабост има в мен, недъг в самата сърцевина на съществото ми. Аз ще се саморазкрия. Само е въпрос на време.“

— Йедан Нарад.

Обърна се и видя идващия към него Глиф, от лагера, вече вдигнат на поляната. На две стъпки зад ловеца стоеше Лаханис, убийцата, която някога бе дете на Пограничните мечове. Беше се появила преди седмица и сега придружаваше Глиф където и да отидеше. Малките ѝ ръце бяха отпуснати на дръжките на двата дълги ножа, пъхнати в колана ѝ. Очите ѝ, впити в Нарад, му казаха за подозренията ѝ.

— Има войници от Легиона в гората — каза Глиф. — Търсят някого.

Нарад сви рамене.

— Престъпник. Дезертьор.

— Това ни затруднява да останем скрити.

Погледът на Нарад пробяга към Лаханис.

— Тогава убий съгледвачите.

Видя усмивката ѝ.

Но Глиф реагира на предложението с мръщене.

— Йедан Нарад. Дошло ли е времето да започнем своята война на отмъщение? Над хиляда са се събрали тук, но много повече тепърва ще дойдат. Макар вече да твърдим, че сме воини, малцина от нас владеят бойното дело. Оставаме си ловци. Навиците ни са зле пригодени за…

— Не искахте ли това? — попита Нарад.

Глиф се поколеба.

— Всяка ловна група избира своя водач. В гората ловците търсят изолация от другите групи. Нищо не може да бъде координирано.

— Съвсем просто е, Глиф, както вече обясних — каза Лаханис. — Наречи ловната група отделение, направи водача сержант.

— Това са названия и нищо повече — отвърна Глиф. — Навиците ни си остават. Йедан Нарад, ти единствен между нас разбираш от военното дело. Но отказваш да ни водиш.

— Казах ти. Никога не съм командвал никого. — „Най-малко самия себе си.“

— Той е безполезен — каза Лаханис на Глиф. — Казах ти го. Остави го да обикаля замаян като пиян. Ако ти трябваше жрец, щеше да намериш, но никой жрец никога няма да спечели война на някого. Само аз имам знанието, което търсиш. Дай ми командването, Глиф, и ще превърна народа ти в армия.

— Ти, дете — каза Глиф, — тепърва ще извървиш Брега. Ти оставаш обсебена от омраза, а тя те заслепява за съдбата, която ни чака.

В отговор на това Лаханис се изсмя презрително, после изпъна пръст към Нарад.

— Ако този човек е свидетел на вашата съдба, значи тя е заслепила него!

Вече загубил интерес към този разговор, Нарад каза уморено:

— Глиф. Помисли за навиците ви, когато се събрахте да изловите стадата. Кажи ми, бореше ли се всеки водач с другия за командване?

— Не, Йедан. Един беше избран.

— На каква основа?

— Хитрост и храброст.

— Кажи тогава на хората си следното. Легионът е просто едно стадо. Опасно, да, но дори дивечът може да се окаже опасен, тъй че тази подробност не бива да ви тревожи. Врагът ще се държи точно както би се държало едно стадо, но вместо да бяга, щом ви види, ще се втурне към вас. Това е единствената разлика. Накарай избраните ви водачи да приложат своята хитрост към това.

— Нарад Йедан, ще направя каквото каза. Благодаря ти.

— И мислиш, че това е добър съвет? — попита Лаханис намръщено.

— Той говори за навиците ни, Пограничен меч. Не ни казва, че трябва да се преустроим. Стражът ни дарява своята мъдрост. Ние знаем как се ловят големи стада.

— Но вие ще се биете тук, в тази гора, не на равнина!

— Пограничен меч, често едно стадо се разпада и по-малки групи бягат към горите. Знаем как да предвидим такова нещо. Гората не е пречка да разберем думите на Стража.

Лаханис изръмжа недоволно и се отдалечи.

Все още зад Нарад, Глиф въздъхна, пристъпи и застана до него.

— Тя носи твърде много рани в душата си.

Нарад изсумтя и отвърна:

— А ти не носиш ли?

— Тя е млада.

— Раните, за които говориш, са безразлични към това.

— Нашите деца бяха избити. Тя ни напомня за това…

— Повече, отколкото съзнаваш, Глиф. Ако децата ви бяха останали живи, щяха да са също като Лаханис. Помисли над това.

Отрицателят помълча малко, после въздъхна отново.

— Да. Напомняш ми, че има разлика между преживяната рана и раната, която убива. Само в първата се ражда нов глад. Говорим за мъст, но дори загубата вътре в нас е заета. Така е и така ще остане, докато сме живи.

— Угоди на Лаханис — каза Нарад, затворил очи над своята болка, над собствените си заети рани. — Нейният плам ще е нужен.

— Боях се от това. — Глиф помълча. — Войниците от Легиона в гората са рехаво разпръснати. Ловните ни групи знаят как да се справят с тях.

— Навиците на стрелата.

— Точно така. Йедан Нарад, боиш ли се от идващата нощ?

Нарад изсумтя.

— Защо тази нощ трябва да е с нещо по-различна?

— В твоите сънища ти вървиш по Брега.

— Казвал съм ти това, да.

— Ще бъде ли намерена слава там, Йедан?

Нарад знаеше, че трябваше да отвори очи, да измести погледа си към Глиф и да му разкрие грубата жестокост на честния отговор. Но не помръдна изобщо, освен внезапния трепет на душата му, за който бе сигурен, че никой друг не може да види.

— Слава. Е, ако му трябва име… можем да го наречем така.

— Какво друго би избрал ти?

„Смърт на невинността? Загуба на надежда? Измяна?“

— Както казах, ще свърши работа.

— Йедан Нарад, в деня, в който войната свърши, ти трябва да ни поведеш. Никой друг няма да е подходящ. Но днес, когато започваме войната, ти послужи достатъчно добре. Виждаме пътеката, по която трябва да тръгнем, да станем убийци на мъже и жени.

— Същият навик като ловуването, Глиф. Само дивечът е променен.

След малко Отрицателят го остави. Все още затворил очи, Нарад се взря в един забушувал бряг, нажежен до бяло от свиреп огън. Усети тежестта на меча в ръката си, чуваше приглушения му ликуващ звън, докато до него говореше жена.

— Мой принце, гръбнакът ни е огънат до прекършване. Няма ли да се върнеш при нас? Имаме нужда от силата ти.

Нарад се намръщи.

— Как става така, че превръщате в добродетел моя отказ на живота ви, отказа ми на правото ви на него? Защото точно това искате сега от мен. Стойте здраво, това ще извикам. Ще се огънем, но те ще се прекършат.

— Кралю, вие никога не викате.

Той махна с ръка.

— Знаете ме като човек без хумор, и все пак настоявате. Защо да гоним звяр, който изобщо не е живял?

Жената — войник, не кралица — помълча малко, а после каза:

— Поех върху себе си семейство, което изобщо нямах. Дъщеря. Син, или бяха двама? Дадох им заблудата, която желаеха. Нарекоха ме майка. До техните мигове на смърт се придържах към лъжата. Какво ме тласна да направя това? Дори сега, докато тялото ми гние под камъните, вдигнати от андиите около нас, въпросът ме терзае като мой собствен призрак. „Какво ни тласка, Йедан, така да ограбваме истината?“

Той поклати глава.

— Нищо повече и нищо по-малко от любов, мисля. Не към онези, които познаваш и които винаги държиш до себе си, но към онези, които може никога да не срещнеш. Или онези, които с лице на непознат залитат и падат в ръцете ти. В този миг, приятелко, изтръгваш най-дълбокия корен вътре в себе си. Той няма име. Не се нуждае от име.

— Тогава какво го наричаш?

Той помисли за миг над въпроса, зачуден на настойчивостта ѝ, че някои неща трябва да бъдат назовани. После каза:

— Ами, наречи го слава.

Отвори очи и сцената изчезна. Отново видя пред себе си суровия контраст на сняг и дървеса, бяло и черно, извисени пред раздрано небе.

Мъжът, който беше той в сънищата си — мъжът, който беше любовник на мъже — беше много по-мъдър от Нарад. Говореше със знание и сдържаност. Говореше като човек в мир с това, което е, с това, което винаги щеше да е. Говореше, също така, като човек, който скоро ще умре.

„О, моя кралице, виждаш ли как ще те проваля? Той и аз, ние сме братя в провала, обвързани като любовници с един недъг. А когато дойде денят, Глиф, вашият сетен ден на войната, той ще ви поведе, не аз. Или поне така ще се моля. По-добре той, отколкото Нарад, който, боя се, ще излезе страхливец.“

В тази зима всички мисли за изкупление изглеждаха толкова замръзнали и скрити, колкото земята под пелената сняг.

Глиф изчака другите хайки да се изнижат от лагера, след което се обърна към четирима ловци.

— Трябва да прочистим гората от тези нашественици. Желязо на стрелите ви, не кремък. Днес не държа да ги видя как страдат. Бърза работа — и връщане към зимната тишина.

Лаханис беше в малката група. Само тя не носеше лък и колчан. Глиф би предпочел тя да остане, тъй като не вярваше в познанията ѝ за гората. Пограничните мечове не бяха тренирани в гори. Техният свят беше открита земя и голи хълмове, тундрата на север. И обикновено се бяха сражавали на коне.

Но Пограничните мечове вече ги нямаше. Бяха избити в сражение с Домашни мечове. Лаханис беше единствената оцеляла, дошла при неговия народ. По-добре да не беше. Гладкото закръглено лице пред него бе твърде младо за тази жестокост в очите ѝ. Оръжията ѝ предполагаха онзи вид смърт, който се нанася с прегръдка. Не беше за нея дистанцията на стрела или копие. Щеше да се бие и да облече кръвта на онези, които убие, и копнееше да носи тази червена дреха.

Тя го плашеше.

Но и Нарад, неговият пръв брат след прераждането му, също го плашеше. Виденията, които терзаеха Стража, доколкото Нарад му бе разказвал, като че ли обещаваха пожарища и безкрайна касапница. Все едно че Глиф някак си се беше натъкнал на неочаквана съдба, даваща на неговия народ роля, която никой не беше търсил, и тъкмо Стражът щеше да ги въведе в нея.

„Но не мога да знам. Споделя ли той обичта ми към моя народ? Ще се погрижи да бъдем използвани от Първия син. Но ние не дължим нищо на чернокожия андий, а още по-малко на лиосаните, които сега приличат на безкръвни трупове.“

Един от ловците проговори:

— Готови сме, милорд.

„И това! Лорд!“ Бяха му дали титла. „Господар на лъжливата зора.“ Глиф не я разбираше. Не виждаше никакво значение в каквато и да било зора, лъжлива или не. Нито можеше да определи кой му е измислил това почетно звание. Като че ли беше изникнало от замръзналата земя, или може би бе навято с парцалите сняг. Не му харесваше, но както и с Нарад, Стража, не можеше да надвие тази вълна. Нещо вече беше сграбчило и двамата — и ръцете му бяха студени и неотстъпчиви.

— Добре. Лаханис, трябва да вървим безшумно, без грешна стъпка. Тези войници от Легиона са техните съгледвачи, следотърсачите им.

— Знам — отвърна тя. — Трябва да сме като сенки.

— Зацапала си кожата си. Това е добре.

Тя се намръщи.

— Нищо не съм направила. — Вдигна ръка и примижа. Кожата ѝ беше с цвета на пепел. Примига и извърна очи към Глиф. — Вие сте също като мен. Но видях, че разтривахте пепел по лицата си, още когато дойдох при вас. Помислих да направя същото, но после забравих. Зацапани сме, но не сме го направили ние.

Стъписан, Глиф се озърна към Нарад, все още загледан към гората.

— Помислих, че му е призляло от виденията му.

— Ние сме Отрицатели. — Лаханис заяви прозвището все едно се беше родила с него.

Другите ловци замърмориха притеснено.

Беше стъписващо, че никой друг дори не го беше забелязал. Глиф не можеше да измисли какво да каже, нямаше никакъв отговор, който да им даде.

— Беше на този ден — каза Нийрак, първият ловец, който го бе нарекъл „милорд“. Очите му бяха ококорени. — При извора, милорд, вчера, видях отражението си, там където пазим леда чист. Бледо, но не толкова бледо като на лиосаните. Бледо, но аз винаги съм си бил блед. Но вижте дланите ми сега, ръцете до лактите… болест някоя ли ни е хванала?

„Болест.“

— Избрахме да не бъдем нито едното, нито другото — каза Лаханис. — Отхвърляме андиите. Отхвърляме лиосаните. Ние сме отделно.

— Но точно днес? — попита Нийрак и се обърна рязко към нея. — Защо? Какво се е променило?

— Говорих със Стража — каза Глиф. — Попитах го започваме ли нашата война днес?

— Той ни каза да убием съгледвачите — каза Лаханис. — Войната всъщност започва. Глиф, той е жрец. Не ме интересува каква титла му давате, но той върви през повече от един свят. Днес, с неговата благословия, ние ставаме армия.

Той се взря в очите ѝ и видя в жадната им светлина обещанието за огън и разруха.

„Последната риба, която търси един стар враг. Езерото е почти забравено, левгите са неизброими между него и там, където е той сега. Водата, спомня си той, беше бистра. Нищо в нея, което да го заслепи за бъдещото му, бъдеще, окъпано в сълзи. От вода тръгна, до вода трябва да иде. Свършвам където започнах.“

— Войната вече ни зове — каза Глиф. Взе лъка си. — С благословията на Стража, превърнати сме в убийци на мъже и жени. Хайде. Тази гора е нашият дом. Време е да го защитим.

Намести кърпата, която прикриваше лицето му, под очите си и тръгна.

Движеха се бързо, по стари пътеки, присвити под храсталаците, загърнали дирите на животните. Тичаха бързо, но безшумно — снегът поглъщаше звуците, сенките на клони и стволове разпръсваха техните. Тайната на хитруването в лова бе в това да се движиш все едно си част от околния свят, да се биеш срещу нищо, да се огъваш и навеждаш, да се отклоняваш, където се наложи.

Беше почти на стъмване, когато Глиф зърна напред три фигури, струпани на място сякаш се съветваха. Едрите им тела издадоха присъствието им, както и лъскавината на железните им токи, усукана ивица кожа и облачета от дъха на непокрити усти, докато си говореха шепнешком. Един от тях засече плавното приближаване на Глиф и ловците му, извика и извади меча си.

Стрелата на Глиф се заби в дясното му око и го свали.

Още две стрели изсъскаха покрай него.

Двамата други съгледвачи също паднаха.

Ловците стигнаха до телата, изляха се над тях като вода, забавиха се само да изтръгнат стрелите. Лаханис спря, за да се увери, че никой не е останал жив, но Глиф знаеше, че това е ненужно. И тримата бяха мъртви още преди да паднат на заснежената земя. Продължи напред и изтръска кръвта от стрелата си. Пръчката се беше разцепила, железният връх бе огънат от удара в черепа. Без да спира безшумния си бяг, Глиф изтръгна върха и го пъхна в кесийката на колана си, за да го изчука и изправи по-късно. След това откърши пръчката точно под перата и ги прибра, преди да захвърли останалото.

Затичаха отново. Сумракът бавно се сгъстяваше.

„Също както преди. Като моя първи път, когато седяха край един огън, смееха се и флиртуваха с жената в компанията им. Нищо от тях не бръкна в онова място вътре в мен. Нищо, което да събуди съчувствие, нищо, което да притъпи хладната ми, остра нужда за тяхната смърт.

Убийци на деца. Дори кръвта да не беше на ръцете им, беше на униформите им. Държаха и носеха на раменете си знамето на касапи. Нищо не почувствах, докато ги убивах. Нищо не почувствах, когато изпратих кремъчна стрела в корема на последния. Нищо не почувствах, когато го подгоних.

Така трябва да мислят войниците. Не би могло да е другояче, защото що за човек убива деца? Старци? Жени край огнището?

Що за човек?

Ами, този, в когото се превърнах.

Подигравам ли се на себе си сега, като казвам, че ще гоня униформата, ще убивам униформата? Че униформата е моят враг, просто цветове плат и кожа, безжизнено нещо от колани, токи и вълна? Или това е моят единствен път, единствената ми надежда да остана нормален?

Това, значи, трябва да е войната. А каквото започва отвън, трябва да започне и отвътре.“

Беше добре, помисли той, докато тичаше в нощта, че се бе преродил, защото със сигурност старата му същност трябваше вече да е мъртва, смъртоносно ранена от скръб и ужас.

„Езерната вода беше някога чиста. Но сега, о, сега, сега тя тече червена.

Йедан Нарад, разбирам какво те терзае. За теб и за всичко, което виждаш от онова, което ни чака, сега ме болят гърдите.“

Зад него, съвсем близо, Лаханис изсъска:

— Само ранете следващия, милорд. Ножовете ми жадуват.

А той кимна. Защото щеше да е най-добре, ако всички пиеха.

Като зацапана вода течаха тъмни през леса, а небето над тях търсеше слепешком нощта. Минаваха през свят на сенки.

Беше нощ за убиване и убиваха.

Нейно високопреосвещенство Шеканто седеше в леглото си като труп, вързан за облегалката откъм главата. От двете ѝ страни бяха струпали възглавници, за да я държат изправена, а главата ѝ клюмаше, докато брадичката ѝ не опреше в ключицата и думите ѝ не станеха неразбираеми. До леглото ѝ седеше млада послушница, готова да помогне на старицата да вдигне глава отново. Въпреки това усърдие думите, които редеше Шеканто, не бяха особено смислени.

Магьосник Реш седеше наведен напред, с ръце на коленете, в усилие да чуе — и разбере — нейно високопреосвещенство. Финара Стоун стоеше на крачка зад него, вече предала се. Това, разбираше тя, щеше да е последната ѝ аудиенция с Шеканто. Тя можеше и да е здрава телом, но короната ѝ беше счупена, ако не и напълно загубена.

Никой не знаеше какво е поразило старата жена. На тези години трябваше все още да е здрава и с остър ум, с достатъчно сила да смири съпруга си и неговите все по-чудати решения. „Не са ли прекарали двамата години изгърбени над една наковалня? Това е проклятието на желязото, на крадеца на памет, на сеяча на объркване. Нещо е отровило и двамата. Дали съм свидетелка на най-жестокия вид убийство?“

Според ужасните новини, най-сетне проникнали в манастира, подозренията ѝ трябваше да отърсят няколко вериги в търсене на въображаеми заговори, при които цивилизоваността беше първата жертва. Това като нищо можеше да е работа на Хун Раал, доближаваща се до гениалност. Много по-добре щеше да е, отколкото просто да убие Шеканто и Скеленал, ако можеше да парализира шейките с месеци, ако не и с години неефективно управление.

Напълно постижимо за отровителя на цял легион, убиеца на лорд Илгаст Ренд и на Стражите на Блещукаща съдба. Беше непривлекателен мъж, нагъл несъмнено, но по обичайния за много войници начин, онези, за които наглостта беше крехка фасада, прикриваща една наранена душа. Тя можеше да прости това перчене. Беше също така пияница, от онези, за които преструвката за трезвеност беше игра, предизвикваща усмивка на месестото му лице — сякаш вярваше, че заблуждава всички наоколо, когато самият той беше единственият глупак, макар и знаещ глупак. Пияници като Хун Раал обикновено се самоизяждаха отвътре, а алкохолът служеше само да притъпи болката от непрекъснатото му глождене. Беше очаквала от него просто продължение на пропадането му, тялото му изкорубено, черепът му изпълнен с ужаси, треперещо, залитащо спускане към смъртта.

Вместо това като че ли самото зло се беше проявило у този човек, придавайки му свръхестествена енергия, като в същото време го бе прочистило от всякакво чувства на състрадание. Той, вярваше вече тя, беше способен на всичко.

„Той ли ги отрови? Има ли свои агенти тук, между шейките? Шпиони? Убийци? Няма ли тяхната вярност да избели кожите им? Ние тук не сме променени. Макар че, като си помисля, кехлибареният цвят на кожите ни сякаш е изгубил лъскавината си, сякаш прах е полепнала по всички ни.

Преобразени ли сме тук, или просто разкриваме усещането си за загуба? Какво друго се губи, когато вярата умира?“

— Пясъците ще горят — каза Шеканто, вперила очи в някаква гледка, която никой друг не можеше да види. Очите ѝ бяха хлътнали дълбоко, обкръжени от сбръчкана кожа с цвета на зимно небе. — Някой ме влачи за глезена, но плътта ми е студена. Безжизнена. Болката… болката идва за онези, които трябва да видят. Позор. Огньовете на гнева. Чудя се… Чудя се. Само мъртвите могат да видят с яснота войната. Избират да ме опозорят, но тялото ми е безразлично. Само Стражът разбира. Но той не може да направи нищо. Нищо.

Финара помръдна. Старицата бродеше в неведоми пространства в ума си. Всяка дума, която изричаше, я отнасяше по-надалече. „За глезена? Няма да живееш толкова дълго, Шеканто. Вече приготвят криптата ти, под същия този етаж. Никой няма да те извлече от нея.“

— От кралска кръв сме родени — каза Шеканто. — Добре е да вземем титлата кралица или крал. Но денят таи смисъл, че какво играе отвъд прехода му? Ще ви кажа. Ще ви кажа… — Главата ѝ клюмна отново и този път очите ѝ се затвориха и тя задиша с хрипливия дъх на съня.

Магьосник Реш закри лице с разранените си длани.

Финара се покашля.

— Мисля, че Капло Дриим все още ни чака в двора, магьоснико. Ако ще го правим днес, трябва да е скоро.

След малко едрият мъж се съвзе, изправи се и без да откъсва очи от нейно високопреосвещенство, каза:

— Капитане…

— Този ранг вече не се прилага — прекъсна го Финара.

— Ще има оцелели. Трябва да има оцелели. Те ще имат нужда от теб.

— Имат капитан Хустаин.

— А няма ли да си благословия за неговата скръб?

Горчивина се отвори в нея като рана.

— Магьоснико, войната е загубена. Урусандер спечели. Карканас е отворил портите си за него. Ние, Стражите, е, ние никога не сме били от значение. Ние патрулирахме Витр. По-важното — продължи тя, — ние бяхме тези, които доведоха Т’рис във владението ни. Нека приемем нашата кончина като справедлива награда за невниманието ни.

Той извърна очи от Шеканто и я погледна.

— Няма ли да се върнеш при Калат Хустаин?

— Не виждам смисъл — отвърна Финара. — Витр остава. Това няма да смири или да спре напора му. Калат ще започне отново. Но аз не.

— Не се дразним от присъствието ти — каза Реш. — Но трябва да разбереш. Капло не е онзи, който беше. Моят приятел е непознат за мен. Казва, че ще ме придружи до Карканас, до Терондай и, може би, на аудиенция с Майка Тъма. — Поколеба се, после добави: — Боя се от такава среща.

— Тогава му откажи — отвърна тя. — Терондай може да почака. Имаш други грижи.

— Скеленал иска да призове всички братя и сестри — каза Реш. — Казва, че трябва да се приготвим за война. Но нямаме кауза, която да защитим, никаква причина да се бием, освен патоса на отмъщението. — Поклати глава. — Децата са мъртви. Горите са опожарени. И да имахме някакъв авторитет над Отрицателите, той вече е заличен. Ние не ги защитихме. Всъщност не направихме нищо.

Аргументите бяха стари. Финара вече ги беше чувала много пъти.

— Такъв е редът на нещата, магьоснико. Така злото процъфтява и всяко ужасно деяние е оправдано. Мъртвите вече са мъртви, огньовете отдавна са догорели и кръвта вече се крие под всяка тучна пръст. Всеки акт, ако остане без отговор, неоспорен, ражда следващия и когато всичко свърши, злото триумфира.

— Не можеш ли да разбереш, че сме отслабени? — попита Реш и закърши ръце. — Защо да се бием за андиите, след като нашият бог бе убит от ръката на Майка Тъма? Преобразяванията и от двете страни вече ни отделят. Ние не сме нито едното, нито другото, и в същото време — не сме нищо.

Тя извърна поглед, леко отвратена. Ноктите на безсилието ѝ растяха и подтикът ѝ да удари се усилваше с всеки миг.

— Капло Дриим като нищо може да опита да убие Майка Тъма. В този момент Първият син не е там, за да застане на пътя на приятеля ти.

— Там е Драконъс.

Тя го изгледа рязко.

— Не за дълго, бих казала.

— В самия край Майка Тъма може да отхвърли Урусандер. Може да откаже всичко, което искат от нея. Тя е богиня в края на краищата. Как си представяш силата зад това възнесение? Лишена ли е тя сега от волята си? От независимостта си? Безпомощна ли е, умът ѝ оглушал ли е от безкрайния рев на молитви, настойчиво желание, безкрайни искания?

Финара Стоун присви очи.

— Убеден си, че вярата ви кастрира собственото ви божество, нали? Направихте своето божество неспособно да се защити. Направихте го безпомощно.

— Вярата е присъща за смъртния ум — каза Реш, — но дори един поглед в огледалото ни казва, че това е агне под опеката на вълк.

— И сега си съсипан от гузна съвест, съкрушен си от собствените си обвинения? Не мислех, че самосъжалението може да бъде превърнато в святост, но явно си се справил съвсем лесно, магьоснико, и сега си готов да превърнеш отчаяния плач в негово възлияние. А каква ще е святата жертва? Ами, само ти, разбира се.

Той изсумтя.

— Казано от жена, която стъпква собствения си ранг. Която ми казва, че Калат Хустаин няма повече нужда от нея.

Финара сви рамене.

— Е, значи намираме утеха в компанията си.

Реш извърна поглед. Въздъхна.

— Нямам каишка, с която да вържа Капло Дриим. Трябва ли да извърша още едно престъпление в присъствието на Майка Тъма?

— Той е твой приятел, не мой.

— Беше. Сега — не съм сигурен. — Погледна я в очите. — Искаш ли да осуетиш неговата измяна? Ще извадиш ли меча си, за да защитиш Майка Тъма?

— Срещу дванайсет звяра? Смъртта ще дойде бързо.

— Тогава защо отхвърляш желанието ми да те отпратя?

— Ще тръгна за Карканас, магьоснико. Било с теб, било сама.

— Какво ще търсиш там?

Тя замълча. Истината беше, че нямаше отговор на въпроса му, но се чувстваше вече обвързана със съдбата на шейките, като лист, попаднал в поток, тласкан от собствената си тежест надолу по течението. Но онова, което чакаше надолу, си оставаше неизвестно. Реш търсеше цел за своите братя и сестри и вярваше, че ще намери знание в проучването на Терондай.

А Капло Дриим, опетнен с кръв и в последно време почти безсловесен? Дива закана мъждукаше в очите му. Вече бързо и често се зъбеше. Само глупак нямаше да се бои от онова, в което се беше превърнал.

— Магията — прекъсна мислите ѝ Реш — сега се излива като кръв от фатална рана. Ако не внимаваме, капитане, Куралд Галайн ще се удави в потопа ѝ.

— Тогава я използвай, магьоснико. Изчерпай я, ако можеш.

— Опасна подкана.

— Да не би да си дете? — сопна се тя. — Да не знаеш какво е сдържаност?

— Дете? — Той като че ли се замисли, безразличен за предизвикателния ѝ тон. — Да, така мисля. Всички ние вече. Деца. Струпани в една малка стая, а на пода в центъра ѝ — сандък, пълен с ножове.

Изведнъж смразена, Финара Стоун се обърна и взе ръкавиците и наметалото си от пейката до вратата.

— Просто ще стоиш така? А аз трябва да съм единственият придружител на Капло?

Стресна ги внезапната накъсана кашлица на Шеканто. Сестрата, която седеше почти забравена до леглото, скочи да задържи старицата, преди да е паднала. Сепната от суетенето на сестрата, Шеканто заговори:

— Кралската кръв е разредена, но все още усещам вкуса ѝ. Стражът вехне в самотата си, принц, сънуващ за сестра си. Тя ще познае меча в ръката си и ще се вдигне в края на деня, и така ще я знаят като Сумрак. Нито монах, нито монахиня, но една кръв. Шейките трябва да имат кралица. На брега… кралица. — Очите ѝ се разшириха и тя се вцепени в ръцете на сестрата. — О, горката аз! Децата ми не заслужават това!

Отпусна се отново и главата ѝ клюмна.

— Витр да го вземе — изломоти старицата. — Сребърен огън… плътта от костите…

Реш се приближи към нея.

— Ваше високопреосвещенство, пророчество ли изричате?

Тя вдигна глава с неочаквана сила и го погледна в очите.

— Пророчество? Майната му на пророчеството! Виждам причините. Него вечно не го свърта на място. Ще го познаеш по този навик. — На сбръчканото ѝ лице се изписа измъчена усмивка. — О, умно момче. Признавам му го.

— Ваше високопреосвещенство?…

— Когато Първият син дойде при вас, отзовете се на нуждата му. Умрете за любовта, която никога не сте познавали и никога няма да познаете. Умрете, за да спасите онова, което никога няма да видите. Умрете в името на децата, все още неродени. Умрете за каузата, която не е ваша. Върви, любовнико на мъже, върви. Девет убийци те чакат. — Издърпа ръката си от ръката на сестрата и посочи Финара Стоун. — Тя познава меча в ръката си. Магьоснико! Коленичи пред Сумрак. На колене пред твоята кралица. — Миг след това Шеканто се отпусна и затвори очи.

Реш се наведе над нея.

Сестрата поклати глава и каза:

— Просто заспа, магьоснико, нищо повече.

Реш се отдръпна, обърна се към Финара и я погледна с трескави очи.

— Нищо не означава — каза му тя. — Не обръщай внимание на думите ѝ. Хайде, денят е почти на свършване. Трябва да тръгнем веднага или ще се наложи да изчакаме до заранта.

Тя излезе и Реш я последва. Нищо не каза зад нея, но умът на Финара бе изпълнен с погледа, който ѝ беше хвърлил, със суровата нужда, с ужасната жажда в него.

„Монаси и монахини, вещици и магьосници, сестри и братя. Все титли за онези, които са готови да вярват. Но аз нямам такава потребност. Не съм от тези, които ще тичат от светилище на светилище, от олтар на олтар, отчаяни за общение. Високопреосвещенство, умът ти наистина си е отишъл, ако виждаш нещо такова в мен.“

Зимният студ беше свиреп, денят вече гаснеше. Щом ги видя, Капло се метна на коня си. Беше загърнат в тъмни кожи, сякаш в подигравка със себе си. Впи дивия си поглед във Финара, после в Реш.

— Не ѝ ли забрани? — попита го. — Това е наше пътуване, магьоснико. Ние двамата, в името на шейките.

Реш спря, изгледа за миг стария си приятел, а после каза:

— Думите ти са утеха, Капло, ако все още се смяташ за един от нас.

Капло Дриим се намръщи.

— Разбира се. Защо да е другояче?

Реш яхна коня си и каза:

— Сега тя язди с нас. Както казваш, Капло, в името на шейките.

— Магьоснико… — предупреди го Финара.

Но той само сви рамене.

— Сумрак е над нас, виждам. Толкова по-добре. — И смуши коня към портата.

Финара изруга тихо и подкара коня си след Реш и Капло. Щяха да яздят през нощта. Погледна със завист тъмните кожи на Капло. Вече ѝ беше студено.

След снежната буря въздухът бавно се отказваше от жестокия си студ. Вятърът от изток носеше усилваща се топлина, която смекчи скулптираните преспи сняг, докато лицата, които показваха към огряното от слънце небе, станаха сякаш нашарени с петна гнило и старият черен път, по който яздеше Кагамандра Тюлас, почерня от кал и локви вода.

Това, че яздеше по утъпканата диря на други пътници, беше ясно, и макар някои да бяха на коне, повечето вървяха пеш, повели натоварени мулета. Дотук все още не се беше натъкнал на изкопани набързо гробове и беше благодарен за това. Откакто се бяха разделили с Калат Хустаин и неговите Стражи, Кагамандра не беше срещнал никого. Не го беше и очаквал. Зимата беше променлива, като котка, криеща ноктите си, и това кратко затопляне не означаваше много. Зимата щеше да се задържи още месеци.

Беше започнал да догонва бежанците — ако наистина бяха бежанци, — но без припряност или някакво усещане за спешност. Нямаше причина да търси компания или да поема върху себе си бремето или нуждите на някой друг. Тъй или иначе, самият той беше полумъртъв от глад, а конят му не беше много по-добре. Бащиното му имение, не неговото, беше едно наистина студено наследство. Не можеше дори да е сигурен дали все още е обитавано. В негово отсъствие слугите — слуги на баща му всъщност — като нищо можеше да са се поддали на леността или, още по-вероятно, на скуката. Напълно възможно беше да пътува към една изоставена развалина. Никой бежанец нямаше да намери помощ там.

Пътят го терзаеше със своята познатост. Като млад често беше яздил далече от имението — бягаше от сянката на баща и братя, търсеше самота по голите хълмове, по дъната на пресъхнали езера и повехналите треви в равнината. Това бяха полуоформените подтици на младостта, търсеща слепешком в невежество, все още неразбираща, че самотата, към която се стреми, вече съществува, заровена дълбоко в собствения му ум. Всяко дразнещо усещане, че е различен, всеки страх да не бъде изключен, всеки миг на отчуждаване от смеещите му се братя и техните приятели, това бяха нещата, които го отделяха, тласкаха го към свят, който е единствено негов.

Макар въображението му да се стремеше да даде облик на онзи празен свят, който кръжеше мудно около него, той виждаше онова, което сега го обкръжаваше, докато конят му газеше през киша и кал с млечнобялото небе горе и вятъра, миришещ на прогизнала трева. В това отношение вече си беше у дома.

По тази и други причини не изпитваше нетърпение това пътуване да свърши. Ако можеше да извие този черен път в огромен кръг през дивите околности на юг, нямаше да има никакво основание за оплакване.

Но нуждите налагаха своето. Конят под него изнемогваше, а празнотата в корема му бе отстъпила на дълбока отпадналост, която пълзеше през цялото му тяло, прекъсвана единствено от болката в ставите му, пламваща като огън всеки път, щом се изправеше в седлото.

Баща му беше прав, помисли си той, с това, че бе намирал толкова малко у него.

„Шаренас Анкаду, защо се появяваш отново и отново в мислите ми? Какво ми казваш с това изражение на присмех? Виждам, че устните ти се движат, но никакъв звук не стига до мен. Извиквам те в ума си, за да придам подобаващ облик на своя пратеник — който трябва да се появи при мен жестоко искрен, в името на достойнството, — но оставам глух за думите ти.“

Тя щеше да се надсмее на самосъжалението му, така подозираше. Щеше да го укори за леността му. Щеше със сприхаво раздразнение да настои да се поклони на годеницата си и да се позове на честта му в името на Фарор Хенд. „Намери я!“ — щеше да му каже.

Но нямаше никого за намиране. Годеницата му беше едно обещание, нищо повече. Такива неща се разбиваха с една-единствена невнимателна дума, с един-единствен жест, намекващ за пренебрежение. Изправен пред Фарор Хенд, Кагамандра щеше да остане ням, със замръзнали ръце и крака. Щеше да мисли само за раните, които неизбежно щеше да ѝ нанесе, в отсъствието на всичко, което човек можеше да нарече любов.

Пътят тръгна нагоре по едно възвишение и щом стигна на върха, Кагамандра видя в плитката долина напред онези, които беше следвал. Групата се беше отклонила от пътя и бе разчистила снега там, където щеше да лагерува. Разчистеният коневръз отстрани също беше оголил пожълтяла трева и три коня и четири мулета скубеха залинелите стръкове.

Когато се приближи, Кагамандра с изненада видя сред тези, които станаха около огньовете от суха тор да го поздравят, мъже и жени, облечени в униформата на Стражите.

Продължи надолу до лагера и дръпна юздите, щом двама Стражи, мъж и жена, тръгнаха към него.

Жената заговори първа.

— Името ми е Саваро. Бях сержант. Ако ни следиш по заповед на Хун Раал, кажи му, че нашата война с него е свършила. Кажи му — добави, — че тя никога не е съществувала, освен амбициите на лорд Илгаст Ренд. Най-вече, кажи му да ни остави на мира. Стражите вече ги няма.

— Накъде яздите, Саваро? — попита Кагамандра.

— Това засяга ли го? Надалече. Какво повече му трябва?

— На този път, Саваро, има едно имение. Може би то предлага — или така си мислиш — отряд Домашни мечове, които биха ви приели радушно в редиците си.

Мъжът до Саваро се размърда и я попита:

— Истината ли казва, сержант? В имение на благородници ли отиваме?

Зад двамата другите вече се трупаха, заинтригувани.

Саваро сви рамене.

— Не съм мислила да се включваме в нечия войска, Ристанд. Но храната ни почти свърши. Животните се нуждаят от подслон. Това затопляне няма да е дълго. Най-жестокият месец на зимата скоро ще ни споходи. — Махна с ръка. — Имението би могло да ни приеме като гости.

— Гости! Щом ни видят, че идваме, ще заключат портите! Погледни ни, на мародери приличаме. — Ристанд беше едър мъж, космат и с широко лице, и ако не беше черният цвят на кожата му, щеше да личи, че е зачервен и изпълнен с яд. — Каза, че имаш цел за нас — но нищо не каза за никакво говняно имение на благородник! Пълен задник си, Саваро!

— Ще престанеш ли изобщо някога с оплакванията си, Ристанд? — Тя се обърна отново към Кагамандра. — Лордът дори не е в имението си. Изгуби жена си преди години. Няма деца. Най-вероятно ще заварим имението изоставено и ако е така, ще ни свърши работа да изчакаме да свърши сезонът.

— А фураж и храна? — попита Ристанд.

Тя отново извърна рязко глава и го изгледа сърдито.

— Може да са взели всичко, когато са напуснали, може и да не са. Най-малкото е подслон!

— А ако все пак има Домашни мечове? Тогава какво?

— Тогава — отвърна му Саваро, все едно говореше на дете, — молим учтиво, Ристанд. Което значи, че на левга от портите те връзваме и ти запушваме устата. Мятаме нахапаната ти от бълхи мърша на седлото. Това поне ще ни даде шанс за малко гостоприемство! — Обърна се отново към Кагамандра. — Сега ни оставяте на мира, нали?

Кагамандра я изгледа, а след това вдигна погледа си над нея, към двайсетината Стражи, струпали се вече на пътя. Видя и деца между тях, и слуги, готвачи и слугини.

— От сезонното укрепление ли идвате, сержант?

— Отидохме там първо, да — отвърна тя. — Да чуем новините и да вземем с нас който поиска да дойде.

— Но ти и тези, другите — вие бяхте в битката?

— Късно влязохме. Твърде късно, за да има значение. Патрулирахме Блещукаща съдба. Което значи, че така и не извадихме мечове срещу Легиона.

Кагамандра помълча, после подръпна юздите и рече:

— Не препречвайте пътя. Сержант, не съм тук по заповед на Хун Раал. Говорите за битка, за която не знам нищо. Казвате, че Илгаст Ренд е командвал Стражите? Значи това е негов проблем.

— Той е мъртъв.

— Мъртъв?

— Хун Раал го екзекутира — каза Саваро. — Защо не знаете нищо за това? Откъде идвате?

— Говорих с командир Калат Хустаин — каза Кагамандра и видя как това привлече вниманието им. — Връщаше се в укреплението, с новина, предполага се, за събитията при Витр. Но за това мога само да предполагам, тъй като не беше словоохотлив по въпроса. Имаше ранени и мъртви в частта си. Допускам, че вече е пристигнал, само за да завари базата си изоставена и без отговор защо.

— Не е вярно — каза Саваро. — Неколцина избраха да останат.

— Аха. Е, добре, освен ако не искате Калат Хустаин да ви сметне за дезертьори, нямаше ли да е по-добре да се върнете в укреплението?

Тогава се надигнаха гласове, избухнаха спорове. Кагамандра подкара коня си и мина през тълпата. После подкара в бавен тръс и скоро виковете започнаха да заглъхват зад него.

„Домашни мечове. Имам ли изобщо Домашни мечове?“

Зимното укрепление на Стражите имаше дървена пътека покрай стените за удобство на патрулите, което, според Бурса, никога не беше вършило много работа, а още по-малко сега. Той стоеше на поста си и се чувстваше като глупак, впил поглед в черната стена на степите на Блещукаща съдба, или по-точно в изровения зев в иначе непрекъснатата ѝ линия и в дракона, който го заемаше. Неподвижен като огромна канара, с люспи, които от това разстояние не изглеждаха по-различно от железните плочи на броня, съществото като че ли дремеше.

Сняг покриваше гърба му. Лед загръщаше сгънатите му криле, с дълги ледени висулки, които сега капеха в преждевременната топлина, надвиснали от ръбовете им. Драконът бе дошъл преди пристигането на отряда, четири дни по-рано според стария Бекер Флат, пенсионирания Пограничен меч, решил да остане, когато оцелелите от битката стигнаха до укреплението с ужасната си новина. Флат разправяше на всички, че нямало къде другаде да отиде, а неколцината други, които бяха останали, несъмнено чувстваха същото. Тъй или иначе, драконът беше открит на заранта след бурята. Легнал в зев, отворен от собственото му грамадно тяло, очите му затворени, като скулптиран кошмар, чакащ като закана.

Достатъчна причина да избягаш от това прокълнато място, ако питаха Бурса. Когато чу за дезертирането на оцелелите от битката, не беше споделил гнева на останалите. „Аз щях да направя същото. И все още мога.“

Бавното настъпление на Витр срещу земите на Куралд Галайн вече беше за него толкова спешна заплаха, колкото смърт от старост. Нищо не можеше да го спре, в края на краищата, и всичките му загадки бяха банални. Стражите бяха свършени. Светът беше обезкървен, бъдещето — празна шир, лишена от цел.

До него Спинок Дурав се беше подпрял на смъкналите се бали сено, образуващи стената на укреплението. Също като Бурса, и той се беше вторачил в дракона.

— Седемдесет крачки — заговори той. — Повече или по-малко. Е, няма никакви пещери наблизо, нали? Ако това чудовище ще спи зимен сън…

Намръщен, Бурса не отговори веднага. Все още го изумяваше тази нова омраза, която изпитваше към младия Дурав. Колкото и неоснователна да беше, наслаждаваше се на силата ѝ. Завистта беше напразна, освен ако не можеше да навреди.

— Ранен е — каза той. — Не спи зимен сън. Просто се възстановява.

— А, добре. Никой не го е проучвал толкова, колкото вас, сър.

— Смяташ, че съм обзет от натрапчива идея ли? — попита Бурса. — Допускаш ли, че тези рехави стени от трева могат да ни защитят от това чудовище? Би могъл да ни убие всички, във всеки момент. Но ти и останалите — още стоим тук. Да, проучвам го съществото и бъди благодарен, че някой го прави. Онова, което освободихме от Витр, ще изтерзае тайстите и може би ще опустоши Куралд Галайн.

Спинок го гледаше по някакъв особен, смущаващ начин.

— Нищо не освободихме, сър.

— Глупаво отрицание — сопна се Бурса, — пропито с надежда, но фактите ще я изцедят. Всъщност бяхте ти, Фарор Хенд и Финара Стоун. Всичко това започна с вашето бърникане. — Поклати глава. — Но ти, Дурав, ти само изпълняваше. Всъщност ти си съвсем невинен.

— Думите ви ме изненадват — каза Спинок.

— Тя ме помоли да те пазя, но онова беше в света, който вече е мъртъв. Там, където сме сега… е, само на дни сме от това всеки да си тръгне по своя път. Нямам никакво желание да те придружавам на връщане във фамилните ви владения. Никакво желание нямам да попадам във вашите Домашни мечове и да започна да ти отдавам чест. Твоята благородна кръв не ми печели нищо. Вярвам, че ме разбра.

— Тя ли? Коя?

— Всички жени жадуват за теб, Дурав. Нещо, с което си се родил, предполагам. Всички до една жадуват да те защитават. Като погледна бъдещето ти, виждам те все още дете, завинаги дете. Такава е съдбата на мъже като теб.

Спинок Дурав се усмихна, отдаде чест и се отдалечи, за да продължи патрула си на стените.

Глуповатите бързо се връщаха към старите привички, понеже намираха утеха в тяхната познатост. „Обикаляй стените, Страж. Пази укреплението. Такава е задачата ти.“ Нищо от това вече нямаше значение и беше нужен по-бърз ум от този на Спинок Дурав, за да разбере, че всичко се е променило, че онова, което е съществувало преди, е вече несъществено.

„Трябва да се махна оттук. Може би тази нощ. Да оставя Калат Хустаин с неговата скръб. Явно го е прекършила. Все още говори за нас като за отряд. Всички тези приказки за пресъграждане, за прераждане. Не е останало нищо. Виждаш ли този дракон, Калат Хустаин? Това е новото ни бъдеще, като месо в челюстите му, смачканите ни черепи да се търкалят и да подскачат в корема му.

Девет са.

Гонят ме в сънищата ми и това ми нашепва за съдбата ми. Бягам, а в ръцете ми е богатството на Куралд Галайн. Короната, скиптърът, монетите се изсипват между пръстите ми. После сянката помита над мен…“

Изръмжа и тръсна глава, за да прогони виденията. Щеше да се махне още тази нощ. Не беше дезертьорство. Също като Спинок Дурав, Калат Хустаин оставаше сляп за истините на този нов ужасен свят. А той щеше да намери Саваро, Ристанд и другите. Бекер Флат беше казал, че имало други оцелели, други опърпани групи, домъкнали се дотук, но решили да продължат към легиона Хуст. Явно страдаха от пожарите на гнева и търсеха отмъщение срещу легиона на Урусандер. Избягали от първата си битка, вече се виждаха като войници. Заклели се бяха отново да срещнат врага, на друго бойно поле, и да дадат отговор с меч и копие.

„Идиоти. Не, Саваро беше права. Далече замини, скрий се в мъглите. Ние бяхме непригодни. Така започнахме и в тази окаяна самота ще се върнем сега.

Калат Хустаин, ти предаде командването на Стражите на лорд Илгаст Ренд. Това беше първото ти престъпление и то остава непростимо. Изумява ме защо все още не си сложил край на живота си. Друг ли трябва да го направи вместо теб?

Бих го направил, ако ме интересуваше. Но ми е все едно. По-добре да живееш и да страдаш от гузна съвест, година след година, докато не прогниеш отвътре навън.“

След малко Спинок Дурав се върна от обиколката си — този път се приближи към Бурса от другата страна на дървената пътека.

— Ще вали още сняг тази нощ.

Бурса само изсумтя.

В двора отзад и под стената се разнесоха звуци. Двамата се обърнаха и видяха командир Калат Хустаин да излиза от дългата дървена сграда на форта. Старият Бекер се мъкнеше до него и се мъчеше да навлече бронята си.

— Сега какво? — попита тихо Бурса.

— Спинок Дурав! — извика командирът. — Яви се при мен. Бурса, остани на стената.

„Аха, ще вземе красавеца.“ Видя как Спинок заслиза по въжената стълба с дразнеща пъргавина.

— Бурса!

— Командире?

— Наблюдавай добре, в случай че нещата се объркат.

„Що за нова лудост те е обзела, Хустаин?“

Щом Спинок слезе, тримата излязоха през портата и тръгнаха право към дремещия дракон.

Устата на Бурса пресъхна. Сърцето му заби лудо. Помисли да извика предупредително. Помисли да им изкрещи и да ги спре с цялото си благоразумие… всичко това, докато се мъчеше да надвие импулса да побегне. „Нека да умрат, щом така са решили. Без значение е за мен. Финара, твоето скъпо момче последва Калат Хустаин. Нищо не мога да направя, за да го предотвратя. Командирът ми заповяда да остана на поста си. Нищо не можех да направя, освен да гледам. Иска ми се, о, капитане, колко ми се иска да мога да кажа, че той умря храбро…“

Тримата тайсти не бяха направили повече от десетина крачки, когато очите на дракона се отвориха и съществото вдигна глава; змийският врат се изви и грейналите очи на звяра се впиха в натрапниците.

И колкото и невъзможно да беше, тогава драконът заговори — с глас, който изпълни черепа на Бурса.

— Ние няма да се върнем. Откажете ни тази свобода и ще оставим настрана омразата си. Ще намерим своята ярост и така ще пробудим за този свят Тиамата. След това ужасно деяние ще последва смут и разочарование.

Командир Калат Хустаин каза:

— Елейнт. Грешно тълкуваш целта ни. Ние не оспорваме присъствието ви, нито правото ви на свобода.

— Това ме радва. Що за порода същества сте вие?

— Ние сме Тайст Андий от Куралд Галайн.

— Виждам известно предимство във формата ви. По-малко усилие да напълните стомаха. Блаженството на скромен подслон. Определено изящество в пъпленето ви по земята.

— Вие излязохте от Витр…

— Витр! Що за гигантски мятащ камъни огре е шепнал в ухото ти? Или, може би някой бърникащ азатанай? — Драконът вдигна главата си по-нависоко и сякаш подуши въздуха. — Кралицата на сънищата терзае едного от вас. Горкият кучи син. Но пък тя се провали първия път, нали?

— Не разбирам — каза Калат Хустаин. — Какво можеш да ни кажеш за Витр? Как можем да спрем настъплението му?

— Срещу този свят ли настъпва?

— Да. Бавно, но да.

— Сигурно има… изтичане. — Съществото изведнъж се замъгли, въздухът около него се завихри и надигна сняг от земята.

Бурса видя как драконът се сви и тялото му се разми. Завихреният сняг улегна… и на мястото на съществото имаше гола жена тайст.

Тя закрачи към Калат, Спинок и стария Бекер Флат.

Този път заговори с думи.

— Носите кожи за топлина. Дайте и на мен. Освен това съм гладна. И жадна. — Посочи Бурса. — Кралицата на сънищата ме вижда през неговите очи. Все ми е едно. Ужасна жена! Зла азатанай! Ние изхвърлихме сестра ти. Един от събратята ми след това те изяде — толкова по-зле, че не можа да те задържи! — Обърна се към Калат. — Приберете ме вътре. Тези тука — посочи пълните си гърди — стават на буци лед.

Галантен както винаги, Спинок свали наметалото си и пристъпи към нея.

— Милейди. Това ще ви стопли, докато стигнем до къщата.

Бурса видя как тя го изгледа, одобрително, както вече беше виждал безброй пъти, щом жена се озовеше лице в лице със Спинок Дурав.

— Прелестно — каза жената, щом взе наметалото и го заметна на едното си рамо. — И… топличко.

— Добре сте дошла — каза Калат Хустаин. — Аз съм командир Калат Хустаин на Стражите на Блещукаща съдба. Имате ли си име?

— Разбира се, че си имам име. Кой няма? — Все още гледаше втренчено Спинок Дурав, а след това се усмихна, пристъпи към младия мъж и каза: — Моят вид поздравява галантността с целувка.

— Нима? — отвърна Спинок и макар Бурса да не можеше да види лицето му, много добре си представяше чаровната усмивка, с която ѝ отвърна Дурав. — Муцуна в муцуна ли?

— Никога. Вярно предположи. Просто си го измислих. Все пак, хайде, угоди ми.

— Най-малкото, преди да ви предложа тази целувка, все пак кажете ни името си — каза Спинок.

— Телораст.

Спинок Дурав ѝ се поклони.

— Спинок Дурав. С Калат се запознахте, а спътникът ни е ветеран на Стражите, Бекер Флат. А на стената зад нас е Бурса.

Телораст хвърли поглед към Бурса.

— Сладки сънища ли, Бурса?

Той поклати глава.

„Не стига, че са дракони, изглежда. Сега трябва и да владеят тайнствена магия. И кажи, че съм полудял.“

После тя взе целувката си от Спинок Дурав, като притисна тялото си в него.

Калат Хустаин стоеше смълчан отстрани. Бурса се наслади на неудобството му. „Да, той го прави това, командире. Би трябвало да го знаеш.“ След малко, докато Телораст продължаваше да се притиска сластно в Спинок Дурав — колкото и да се мъчеше той да се отскубне от ръцете ѝ, сплетени около врата му, — Калат се обърна и извика:

— Отворете портата! Влизаме!

„Забрави да добавиш: «Драконът ще дойде с нас на вечеря.» Командире, ще се каеш за гостоприемството си. Бягам ли тази нощ? Или оставам, за да задоволя любопитството си? Да се надяваме, че тя ще изтърве юздите си и ще погълне Дурав на една хапка.

Финара, горкият Спинок Дурав! Историята, която ще трябва да ти разкажа, включва не много прелестна сцена…“

Портата заяде по леда и спря, запъната от купчина втвърден сняг. Отворът едва стигаше, за да пропусне загърнатата в кожи жена, която се измъкна навън, за да поздрави Кагамандра Тюлас. Щом го позна, тя се обърна и извика:

— Трут! Вземи лопатата — не, онази с дръжката, глупако! Побързай! — Жената отново се обърна към Кагамандра, наведе глава и каза: — Милорд, добре дошли у дома.

— Брафен, ти ли си?

— Да, милорд. Брафен съм, действащ кастелан тук в Хоулс. Милорд, пристигането ви е неочаквано. Вестоносец не е стигнал до нас, уви, да извести за предстоящото ви завръщане. Трябва да призная, че цитаделата е малко занемарена, главната къща тоест. Затворена за зимата, сър. — Наведе отново глава. — Поднасям ви оставката си, милорд, затова, че ви провалих.

— Брафен — каза Кагамандра, след като слезе от коня, — станала си жена. Трут ли спомена? Останал е значи. Добре. Не ме интересува оставката ти. Нямаше вестоносец. Ти ли си кастеланът сега? Ще свърши работа.

Докато той говореше, Трут се появи с разнебитена лопата в увитите му с парцали ръце. Щом видя Кагамандра, старият ветеран кимна, после извърна глава настрани и плю в снега.

— Сър — каза само, изгърби се и се захвана с чистенето на снега.

Кастелан Брафен погледна господаря си и сви рамене.

— Той настоя да го направя капитан, милорд, или щеше да напусне. Същото се отнася за Насарас и Игур Лут. Трима капитани, милорд, да командват Домашните мечове.

— Толкова много? Добре. Колко Домашни мечове имам при това положение?

Брафен примига, после избърса закапалия си нос с ръкав.

— Ами, това е, милорд. Само капитаните. Останалите напуснаха, когато дойдоха сираците. На запад заминаха, мисля. Искаха да се присъединят към Домашните мечове на лейди Хиш Тула, понеже сте роднини и прочее.

— Хиш Тула ми е роднина?

— Не е ли, милорд? Фамилните ви имена толкова си приличат, хората мислеха… че. О!

Трут вече бе успял да отвори портата след трескавото гребане на мокрия сняг и Кагамандра влезе в двора. Конят му се дръпна уплашено, докато минаваше под трегерния камък.

— Бездната да те вземе — изсъска Кагамандра, изненадан от внезапния му страх. — Какво ти става?

Брафен посегна да успокои животното.

— Заради сираците е, милорд.

— Какви сираци?

— Дадени са под ваша опека, милорд, от лорд Силхас Руин и капитан Скара Бандарис. Заложници всъщност.

Кагамандра се навъси и слезе от коня. Трут хвана юздите и поведе уплашеното животно към конюшните.

— Знам, милорд — каза Брафен, докато буташе портата да я затвори. — Трут е станал още по-грозен. Всички сме съгласни за това. Не мога да кажа как или какво се промени, но се обзалагам, че грозното му лице ви стъписа. Уви, милорд, стъписването няма да мине скоро.

— Силхас Руин? И Скара Бандарис? Откъде са дошли тези заложници? И защо сте дали ново име на имението? Що за име изобщо е това — Хоулс[3]?

Брафен го изгледа за миг, после пак си избърса носа.

— Не идвате ли да ги вземете под опеката си, милорд?

— Не. Нищо не знам за никакви заложници. Брафен, търпението ми е на… не, заведи ме вътре. Трябва да хапна. Кажи ми, че зимните ни запаси са достатъчни!

— О, да, милорд. Всичко има. Направихме ново мазе отзад, близо до стария клозет, пълно е с трупно месо.

— До клозета?!

— Стария казах, милорд. В смисъл, онзи, който намерихме, когато почнахме да копаем. Е, когато Трут почна да копае. Тъй че решихме да спрем да копаем. Трут реши де. Новото мазе е до него, милорд, изкопано в чиста пръст. За трупното месо. Голямо мазе, сър. Не е лесно да вместиш петдесет трупа някъде.

— Петдесет трупа?!

Тръгнаха към главната къща. Кагамандра я огледа с усилващо се безпокойство. Ехото от баща му сякаш се бе задържало, призрачно, като петна по сивите камъни. Сградата изглеждаше по-малка, не съвпадаше със спомените му.

— За заложниците главно, милорд.

— Извинявай, какво е за заложниците, Брафен?

— Месото, милорд. Кози, телета и овнешко.

Изкачиха се по заледените стъпала. Брафен мина напред да отвори вратата.

— Добре дошли у дома, милорд.

На три крачки навътре, в преддверието, стоеше мърляво дете, сякаш ги очакваше. Зяпна безизразно Кагамандра. Беше облечено в опърпана туника от сърнешка кожа, краката му под коленете бяха голи, стъпалата зацапани с пепел.

— А, един от заложниците ми? Много добре. — Кагамандра се приближи към детето и протегна ръка, за да я отпусне на рамото му.

Момчето се озъби и изръмжа.

Кагамандра дръпна ръката си.

— Заложници джеларкани, милорд — каза Брафен. — Този се казва Джиър.

— Силхас Руин и Скара, каза?

— Да, милорд.

— Предполагам, че не са гостували, откакто са довели заложниците.

— Не, милорд.

— Колко трупа са останали в онова мазе?

— Около две трети, милорд.

— Значи има място, да речем, за още два?

Брафен се намръщи.

— Милорд?

— Все едно. Имаме ли готвач, или сега всички ядем сурово месо?

— Игур Лут командва кухнята напоследък, милорд. Ще заварите камината в трапезарията добре затоплена, защото там прекарва нощите си предимно. След като сираците спят през по-голямата част на деня, така е по-безопасно. — Смъкна по-тежките кожи от себе си и контрастът между приятно закръгленото ѝ тяло и мършавата фигура на Кагамандра беше изумителен. Тя прекъсна сравнението му, като пак си обърса носа. — Ще уведомя Игур да ви приготви ядене, милорд.

— Да, благодаря ти, Брафен.

Зад тях, щом Брафен се запъти към кухнята, влезе Трут. Щом видя Джиър, изпъна пръст към него и рече:

— Онова в конюшните е конят на самия лорд, ясно ли ти е? Дръж ноктите и зъбите си настрана от него!

Джиър се завъртя и хукна по коридора.

Трут изгледа намръщено Кагамандра.

— Сър, взимам капитанска заплата, както и останалите все още тук. Без кастелана, разбира се. Заради заложниците.

— Разбрано, Трут. Хайде, ела с мен в трапезарията.

Трут се поколеба, после кимна.

— Да, сър.

Последва го, щом Кагамандра се запъти към средната стая.

— И ще зарежеш тази отчаяна поза, нали? Стари приятели сме, може би си спомняш. Били сме се рамо до рамо. Видели сме най-лошото, което светът може да предложи.

— Да я зарежа ли, сър? Не може да стане. Тази отчаяна поза само ми остана. Нищо отдолу. Само нещо голо и грозно, и още по-грозно от това, че е голо. Изобщо не съм се променил, сър. А вие, е, вие изглеждате повече като себе си, отколкото по-рано. Тъй че, да, да пийнем по едно-две, сър. Можем да наваксаме. Няма да отнеме много. Игур не е лош готвач, сър.

— А къде е Насарас?

— Не знам, сър, не ме интересува, и не смея да питам, сър. Привързала се е към заложниците, видите ли.

— Аха. Колко заложници ни пратиха всъщност?

Щом стигнаха до дългата маса в трапезарията, Трут мина напред, избута разни съдове и остатъци от старо ядене и седна тежко на един стол.

Кагамандра отиде до стола с високия гръб в челото на масата. Видя, че е покрит с прах. Седна и погледна с очакване Трут, а той се покашля и рече:

— Бяха двайсет и пет отначало, сър. Да са останали към двайсет.

— Какво?! Загубили сме заложници?

Трут се намръщи, вдигна ръка и заподръпва гънките на сбръчканата плът по бузите си, сякаш се мъчеше да ги обели от лицето си. Беше му стар навик и сигурно на него се дължеше отпуснатата му външност.

— Би могло да изглежда така, но не беше по наша вина. Дяволчетата обичат да се бият помежду си. Най-слабите умряха първи. Тези, които останаха, са гадните и мисля, че не е свършило. Според Насарас е свързано с това, че стоят затворени. Диви са, видите ли. За някои се знае, че още спят навън, свити под кожи — понякога тия, с които са облечени, понякога с техните си.

— Превръщат се във вълчите си форми?

— Нямат много контрол над това, сър. Все още. Твърде млади са и без стари, които да ги учат на нещо и които знаят какво ще излезе от това. — Зачервените му очи пробягаха към Кагамандра. — Бихме ги на бойното поле, сър. Наложихме условия за капитулация и ги накарахме да коленичат с наведени глави. Заложници, казахме. Настояхме дори.

Кагамандра въздъхна и кимна.

— Несъмнено е разумно по принцип.

Брафен се появи отново, а зад нея влезе Игур Лут, понесъл очукан сребърен поднос с храна на него, най-вече месо.

— Милорд! — каза Игур. — Ужасно изглеждате. Виждал съм мръвка изплюта от един от сираците с повече живот в нея. Ето. Яжте. Браф, донеси онази гарафа вино там, и чаши също. Отвратително събиране, кълна се в Бездната! Старата компания — или каквото остана от нея. Но капитанът се върна — истинският капитан имам предвид, не бърникащите за пари шибаняци като Трут тука. — Ниският широкоплещест мъж сложи подноса на масата пред Кагамандра и седна срещу Трут. Впи очи в грозния мъж, вдигна ръка, завъртя показалец като тирбушон и се ухили. — Върви и навътре, и навън, а?

— Ако останалите от нас не мразеха готвено, Лут — каза Трут, — щях да те изкормя тук и на място, да ме прощава лордът.

— Виждам, че малко се е променило — каза Кагамандра. — Игур, тая шега е стара, още преди да стана капитан в Легиона.

— Той друга не знае — каза Трут, — което добре подчертава жалкото му състояние.

— Това месо… кон ли е?

Игур кимна.

— Последният, сър. Каквото можахме да спасим от него. Трябваше с бой да разкарам сираците и половината от тях се превърнаха и се омазаха в кръв. Точно в оня ден останалите Домашни мечове напуснаха, страхливците насрани. Вярвам, че вече обмисляте отмъщението си срещу Скара, сър.

Брафен приключи с наливането на вино и се обърна да излезе, но Кагамандра ѝ махна с ръка и каза:

— Седни с нас, кастелане.

— Не е редно, сър. Очаквам да имат оплаквания от мен и разни такива. Все едно, трябва да видя дали са ви приготвили спалнята.

— Седни. Стаята ми може да почака.

Игур се наведе над масата.

— Милорд, казах ви първия път, когато се върнахме през оная порта, ще ви го кажа и сега. Баща ви беше шибан сбърканяк. Погребахме го и една сълза не проляхме, освен от облекчение. Дори хората от личния му персонал плюха на сянката му, а и отдавна се махнаха. Всичко вече е ваше, сър, и с право. Чувам, че имате и жена, идвала насам. Добре. Да се надяваме, че има дух, достатъчно, за да счупи краката на леглото ви. — Пресегна се, взе една чаша и добави: — За ваше здраве, милорд. — Отпи и се отпусна назад.

Последва дълго мълчание, после Трут посочи с пръст Игур и рече:

— Ето точно затова никой не те харесва, Лут, освен когато ни готвиш. Деликатен си колкото прасе в кочина.

Далечно тропане привлече вниманието на всички. Брафен се надигна.

— Някой е на портата, сър.

— Аа, трябва да е Саваро с дезертьорите. Игур, отиди да сготвиш още нещо да нахраним гостите. Може да са двайсетина, че и повече.

Брафен изруга тихо и тръгна към портата.

Игур стана и взе гарафата.

— Може да премислят, сър.

В този момент някъде из двора на имението изригна хор от ревове.

Кагамандра погледна вечерята, която току-що бе започнал, и стана.

— Е, да. Едно предупреждение изглежда уместно, предвид обстоятелствата. Но се съмнявам, че ще премислят, тъй като нямат къде другаде да идат.

— Имат ли коне, сър?

— И мулета, Игур.

Трут простена и се надигна тежко.

— Ще се погрижа да ги приберат в конюшните, сър, и ще взема първата стража също.

Докато Кагамандра стигне до портата, Саваро, Ристанд и още неколцина Стражи вече се бяха струпали пред Брафен, която преграждаше пътя им, с едното рамо подпряно на вратата. Щом сержант Саваро видя Кагамандра, очите ѝ светнаха, а след това на лицето ѝ се изписа страхопочитание.

Брафен погледна през рамо.

— Милорд, оказват се крайно настоятелни.

— Отдръпни се, кастелане.

— Милорд, възразявам срещу грубостта им. Не са в положение да настояват.

— Съгласен съм, Брафен. Но ще им дадем поне двора, и конюшните за животните. Сержант Саваро, ще бъдете ли така добра да задържите хората си? Положението тук не е толкова просто, колкото изглежда. Впрочем, накарайте ги да се съберат тук, отсам портата, докато ние двамата подновим запознанството си.

Брафен се отдръпна и пусна бойците да се изсипят в двора. Кагамандра видя, че не са се разцепили, въпреки новината за връщането на Калат Хустаин. Напрежението във въздуха бе стигнало до децата и повечето пищяха. Мулетата и конете се заинатиха на прага и беше нужно известно усилие, за да ги вкарат вътре. Кагамандра махна на Саваро и се отдръпна на десетина крачки от бутащата се на вратата тълпа.

Двамата с Ристанд дойдоха при него; грамадният мъж се мръщеше и мяташе гневни погледи на Брафен.

— Милорд, извинете ни — почна Саваро. — Не се представихте и…

— Няма нужда от извинения, сержант. Не бях в положение да ви осветля за състоянието на това имение. Е, изглежда, онзи спор, който оставих зад себе си, е решен, макар и не така, както бих очаквал.

— Гласувахме, милорд, и тръгнахме с мнозинството. Продължаваме. Витр е горчиво проклятие над Калат Хустаин. Видяхме твърде много приятели мъртви на онзи склон.

— Тая кастеланка ни оскърбява — каза намръщено Ристанд. — Що за посрещане е това? Студено е. Слънцето залязва. Нощта ще е мразовита. Краката ме болят и съм гладен. Казах ти, Саваро, нов век е, век, в който никой не се интересува да помогне на друг. Куралд Галайн се превръща в свят на бежанци. Не може да се живее.

— Ще си затвориш ли устата най-сетне, Ристанд?

— А защо? — Махна с ръка към Кагамандра. — Дори господарят на това имение се опита да ни разубеди дойдем тук. Иначе защо ще ни казва за връщането на Хустаин? Хун Раал беше прав — биеш се за своите, а останалите да вървят в Бездната.

Кагамандра се покашля и каза:

— Добре дошли сте да отседнете тук, Стражи. Но поканата ми трябва да бъде уточнена…

— Какво значи това? — Ристанд се обърна рязко към сержанта си. — Какво иска да каже той?

— Искам да кажа — продължи Кагамандра, — че имаме заложници джеларкани. Деца. Диви почти като вълци. Конете и мулетата ви не са в безопасност, макар че ще се погрижа да поставим охрана на конюшните.

— Джеларкани? — Ристанд подръпна рошавата си брада. — Видя ли, Саваро? Какво ти казах? Ха, мнозинство! Той ни кани в гнездо на вълци превъплъщенци! Ще ни изядат конете! Трябваше да гласувам срещу теб.

— Но нали тъкмо ти предложи да дойдем тук, Ристанд!

— Защото този лорд тука не ми каза истината!

— Не я е знаел!

— Сега я знае!

— Ристанд, махай се от очите ми преди да съм те нарязала на каишки! Погрижи се за животните и уреди охрана за тях. Двама на стража по всяко време.

— Те са заложници, сержант! Не можем да им навредим дори и краката да ни издъвчат!

— Просто ги отбиваме. С плоското на мечовете. Милорд, колко джеларкани има тук?

— Двайсет.

— Двайсет?! — изврещя Ристанд.

Викът му предизвика вой и ревове откъм главната къща, които се извисиха ликуващо в мъгливия въздух. Щом ги чу, Ристанд изруга и извади меча си.

— Оттеглям си гласа! — сопна се той. — Чуваш ли ме, сержант? Гласувам обратното. Така ставам мнозинство. Няма да дам да ми издъвчат краката.

— Ристанд! Просто иди и разпредели постовете, ясно? Гласуването свърши. Вече сме тук. Освен това аз само ви угодих за онова с мнозинството. Аз съм сержант, човекът с най-високия ранг между нас. Аз решавам.

— Смразяваща кура лъжкиня! Курва с провиснали цици! Знаех си!

— Върви, изнервяш ни всички.

Ристанд изръмжа, обърна се и тръгна към другите, които чакаха до портата.

Саваро избърса чело, вдиша дълбоко и бавно издиша.

— Моите извинения, милорд. Съпрузи, какво да ги правиш?

Четирима следотърсачи бяха по дирята ѝ, двама от тях се движеха успоредно на нея. Шаренас Анкаду ги зърваше през лудата плетеница от голи клони от двете страни. Другите двама бяха зад нея по пътеката.

Беше изтощена, а дневната светлина нямаше да угасне навреме, за да ѝ помогне да избегне преследвачите. Знаеше, че преди да се стъмни мечовете ще затрещят и ще разбият тишината на замръзналата гора.

Щеше да е безславен край, пълен с горчиво безсилие. „Подходяща сцена, на която да изпъкне чистият цинизъм на гражданската война. Войници, с които се сражавах рамо до рамо — сега се доближаваме с убийство в погледите ни, с извадени оръжия.

Къде във всичко това е животът, който исках? Победата на мира шепнеше толкова много обещания. Кагамандра, трябваше да избягаме. Заедно, на запад, в земите на азатанаите или дори на Бягащите псета. Трябваше да прокълнем завета на мира — ти с твоята обещана съпруга, която не обичаш, аз — с бъдеще, празно от страст. Мирът трябваше да ни спечели повече. Трябваше да ни спечели смекчаване на всичко онова сурово и кораво вътре в нас, да уталожи жестокостта, в която всички виждахме необходимо оръжие във война.

Но твърде много от нас погледнаха с гняв на тези прости украси, на тези тихи покои. Твърде много от нас все още стискаха оголеното желязо, докато навлизахме във владенията на мира, изпълнени с надеждата да живеем мирен живот.

Изпитвахме презрение към такъв живот, към такова живуркане. Беше под нашето достойнство, нали ние, воините, сме предвестници на кръв и смърт. Можехме да видим в очите им — в очите на любимите ни, на отчуждените приятели, съпрузи и съпруги, — че те не знаят нищо. Нищо за онова, което наистина бе важно, наистина си струваше. Те бяха невежи за дълбините на лишението. Виждахме ги като глупци, а след това, щом душите ни се вкоравиха в самотата, която сами си наложихме, ги видяхме като жертви, не по-различни от врагове на бойно поле.

За нас те бяха слепи за продължаващата война — онази, която продължавахме да водим, онази, която остави душите ни ранени, кървящи и след това — покрити с белези. Онази, която ни крещеше, искаше от нас да се развихрим, искаше взрив от насилие. Макар и само за да разбием тази крехка илюзия за мир, на която не се доверихме.

Но аз мечтаех да съм сред тях, далече от убийствата и ужаса. Мечтаех за мир във всеки миг на войната, в която живеех.

Защо, тогава, не можах да го намеря? Защо всичко това изглеждаше толкова слабо, толкова безнадеждно глупаво? Толкова… фалшиво?“

Следотърсачите от двете ѝ страни започнаха да стягат обръча, а онези отзад бяха толкова близо, че вече чуваше тупащите им стъпки. Отчаяна, Шаренас се огледа за място, където да даде последен отпор — ствола на някое старо дърво, стена от корени на съборен от буря гигант, — но нищо такова нямаше наблизо. Беше сред горичка от млад кучешки дрян, брястове и брезички.

Войникът вляво от нея нададе приглушен вик. Тя се обърна рязко натам, но не можа да го види.

В този миг двамата зад нея се втурнаха напред, а третият съгледвач затича, за да я нападне във фланг.

С пресъхнала уста — дръжката на меча бе хлъзгава в ръката ѝ, — Шаренас се завъртя рязко към нападателите си.

И двете бяха жени, при това познати, но сега омраза изкривяваше лицата им и очите им бяха пълни с кръв.

Нямаше никакъв разговор, нито пауза в атаката им.

Блеснаха мечове. Тя парира единия, отклони го, докато отстъпваше настрани, за да избегне другия. В този момент третият преследвач стигна до нея и се хвърли с меча напред.

Върхът прониза дясното ѝ бедро до костта и тя усети как прерязаните мускули и жили се раздвоиха и набъбнаха. Десният ѝ крак се огъна.

Меч удари по шлема ѝ и го отнесе. Замаяна, Шаренас падна на една страна. Свиреп удар изби меча от ръката ѝ.

Погледна с неверие една от жените, която вече стоеше над нея и вдигаше меча си, за да го забие в гърлото ѝ.

Жената спря, объркване замъгли лицето ѝ.

Железен връх на стрела щръкна от шията ѝ и швирна кръв. Животът в очите на жената угасна и тя се смъкна на колене върху Шаренас.

Тя избута от себе си отпуснатото тяло, запъна петата на здравия си крак в земята и се помъчи да изпълзи назад. Другата жена лежеше на няколко крачки встрани, коремът ѝ беше разпран и вътрешностите ѝ се бяха изсипали. Над тялото ѝ се беше навело сивокожо момиче. Държеше в червените си ръце два дълги ножа, и двата — мокри от кръв. Шаренас се изви и видя третия съгледвач, паднал по очи — две стрели бяха щръкнали от гърба му.

Момичето пристъпи към Шаренас и каза:

— Много те гонят. Твърде много за обикновен дезертьор.

Друг глас се обади:

— Не, Лаханис. Остави я.

Момичето се намръщи.

— Защо?

— Кръвта ѝ бездруго изтича и раната е твърде дълбока, за да заздравее. Вече е мъртва. Дадохме ти една.

— Една не стига.

— Хайде. Разчистихме тази част от гората, но има други. Те ще лагеруват. Ще запалят огньове. Цяла нощ за убиване ни чака, Лаханис, достатъчно да утоли жаждата ти.

Сцената помръкваше пред очите на Шаренас, сиво и твърде гладко, за да е от идването на вечерта. Беше притиснала с едната си ръка раната на бедрото и кръвта напираше от нея на горещи вълни. Десният ѝ крак беше безжизнен, тежест, приковала я на студената земя. Болката в черепа ѝ и в мускулите и жилите от лявата страна на врата ѝ я караха да диша задъхано, всеки дъх — плашещо плитък.

Чу как двамата се отдалечиха, след като прибраха стрелите си и съблякоха труповете.

Мина време, но беше трудно да разбере колко. Мъглата, която я обкръжаваше, изглеждаше някак несвързана с вялото сбогуване на слънцето. Беше все по-близо, пълзеше към нея от всички страни, сякаш обещаваше топла прегръдка.

„Кагамандра. Погледни ме сега. Държа ръка на мястото на своята смърт, мъча се да спра кръвта. А тя вече е гъста. Гъста като глина. Сигурно е от студа.

И кракът ме боли. Представям си, че мога да си сгъна пръстите и да тупна с петата. Тук, на този ръб, пресъграждам разбитото си тяло все едно се подготвям за това, което ще дойде. Никога вече разбита, а цяла отново. Готова да вървя в тъмното.

И все пак… Кагамандра. Все пак лежа тук и копнея за теб с цялото си същество. Какво ме държи към живота, ако не страст? Каква по-мощна сила съществува? С нея, заклевам се, чувствам, че мога да се опълча на неизбежното. Оръжие и щит, другар и съюзник, достатъчно, за да накараме света да отстъпи, достатъчно, за да прехвърлим най-високите стени и да прескочим най-дълбоките бездни. Страст, замени прегръдката на любимия и превърни прегръдката си в такава тъмна утеха.“

Чу собствената си въздишка, стряскаща с яснотата си, с грубото си хриптене. Под изтръпналата ѝ от студ ръка раната беше странна на допир, стегната, кожата набръчкана и суха. Буците прерязани жили и мускули вече не пареха, все едно с ръката си просто ги беше наместила.

„Но това не е възможно!“

Не можеше да повярва, но намери сили да се надигне. Десният ѝ крак пулсираше с онзи вид болка, която издаваше дълбока ярост, но все пак беше оживял. Изтеклата кръв се беше смесила с мръсен сняг и под него — с изгнили листа и кал.

Сивотата все още я обкръжаваше, осезаема като невидимо присъствие. В главата си чуваше смътен шепот, мърморене и от време на време далечен вик. Шаренас примига и се огледа. Тази част от пътеката беше малко по-широка от обичайното. Около нея лежаха три трупа. Изсипаните вътрешности на единия вече бяха покрити със скреж.

„Колко… колко дълго?“

Простена, изправи се и постоя за миг замаяна, а после окото ѝ засече блясъка на падналия ѝ меч. Изкуцука една стъпка, наведе се, взе го и се изправи отново.

„Сега какво?“

Онези двамата бяха прибрали торбите с храна и манерките с вода на съгледвачите, но плътно стегнатите походни постели и кухненски прибори бяха останали, всичко опаковано, за да не издава шум. Шаренас осъзна, че е отчаяно прегладняла и жадна. Погледът ѝ се спря на петната кръв по земята под нозете ѝ.

Сивотата я подканяше да запирува, да утоли глада си, зверски и първичен. Шаренас огледа трупа на най-близката жена. Хорът смътни гласове все така пееше в главата ѝ.

„Духове ли сте? Аз ли ви призовах? Или някаква невъзможна магия — за която така и не знаех, че притежавам — ви привлече към мен? Може би помните какво е да си погълнат от страст? Защото само това ме подхрани. Кагамандра, превърнала съм спомена за теб в свой любим. Верен призрако, все още усещам пламенната ти прегръдка.

Но този нов глад, това е нещо по-просто. Имам нужда от сурово и студено. Загубила съм твърде много кръв.“

Бърборещите духове я обкръжиха и като душа, лишена от физическата си форма, тя загледа как собственото ѝ тяло обърна трупа на жената, а след това се захвана да реже късове кърваво месо от едното бедро.

А после тялото ѝ почна да пали огън.

„Сега какво?

Сега това.“

15.

— Живях — каза лорд Хуст Хенаралд — в свят на пушек.

Седеше на каменна пейка в мразовитата градина сред голи дървета и затрупани със сняг балвани. Небето бе наситено със сива смесица от снежинки и пепел. Някой, навярно слуга, беше облякъл лорда в дебел халат, груба вълна, боядисана в тъмночервено, и халатът се спускаше по раменете му като мантия от стара кръв.

Галар Барас седеше срещу него. От лявата му страна беше ниската извита стена на фонтана. Механичната помпа отдавна бе спряла да работи и дебелият лед над водата бе прошарен и зацапан с мъртви водорасли. Стари пластове сажди затъмняваха снега по земята.

— Заслепява глупците, които обитават в него — продължи Хенаралд, докато жилестите му, зачервени от студ ръце ровеха из купчинката шлака, струпана върху каменната стена. От време на време вадеше по някой къс и го вдигаше пред лицето си, за да го огледа внимателно, присвил очи, преди да го върне в купчината. Откакто течеше аудиенцията на Галар с лорда, доста парчета скрап бяха огледани неведнъж. — Щипе, събужда сълзи, но не оставя нищо видяно, което да даде утеха.

— Милорд — подхвана Галар Барас, не за първи път, — бронята, която ни изпратихте. Мечовете също. Нещо ги е заразило…

— В пушек обитаваме, загръща ни в най-уморителните дни. Виждаш ли тази пепел? Последното от въглена. Скоро ще ни споходи вонята на лоши въглища и желязото ще бъде крехко, червено и късо. От сярата е, разбираш ли. — Взе поредното парче шлака и го огледа. — Набиваме ред в света и правим песен от пушек, но тази музика е или твърде сурова, или недостатъчно сурова, защото душата никога не е толкова силна, колкото вярва, че е, нито толкова слаба, колкото се бои. Ние, общо взето, сме посредствени същества, жадни да накичим живота си с украсите на величие. Важност. Но все пак пушекът остава, заслепява ни и сълзите, намерили страните ни, са само мокри означители на раздразненост, влажен шепот на притеснение. Въздухът бързо ги отнема и прави от всяко лице празна страница. — Остави парчето шлака. — И сега виждам само това, тук през пушека. Лица като празни страници. Не познавам никое от тях, а допускам, че би трябвало да ги познавам. Объркването ме плаши. Преследван съм от онова, което знаех някога, и съм изтерзан от мъжа, който бях някога. Не можеш да знаеш какво е чувството.

— Милорд, какво е станало с желязото Хуст?

Нещо просветна в сините очи на Хенаралд, като бледа слънчева светлина по резеца на меч.

— Родено от пушек… Изобщо не си представях какво ще е усещането в този затвор. Чудно ли е изобщо, че плачем? Увити в плът, притиснати, мускулът като бухалката на тепавица, огънати и надиплени, патината изписана като поезия, копнееща за глас, който би могъл да е музика, но не издава нищо освен викове на болка. Желязото е затвор, приятелю, и бягството е невъзможно, когато ти си решетките.

— Изобщо не вярвах, че са живи, милорд. През всичките си години, докато боравех с този меч на кръста ми, си казвах, че не чувам нищо живо в гласа му. Други се кълняха в обратното. Мнозина потръпваха, когато вадеха мечовете от ножниците. Влизаха в сражение с ужас на лицата. За един, беше чудесен войник, този глас се превърна в собствения му вик на ужас…

Хенаралд махна пренебрежително с ръка.

— Ужасът живее кратковременно. Когато няма възможен изход, лудостта се оказва бързо и сигурно убежище. — Странна усмивка изкриви мършавото му лице. — Желязо, както и плът.

— Милорд…

— Ковачниците умират. Векът на Хуст свършва. Ние прогорихме път към свят на пепел. Би ли могъл изобщо да си представиш, приятелю, какво беше усещането? В деня, в който вървях през гора от пънове и дупки, раздрана земя, корени, дращещи към небето, и видях на всички страни счетоводния баланс на своето предприятие, на алчна треска? Помислих ли, че новите гледки обещават изход? Спрях ли погледа си на далечните хълмове, тучни и зелени, и прехапах ли устна? — Потръпна внезапно, а вълната се плъзна надолу и оголи костите на раменете му, изпъкнали под тънката кожа — старецът беше гол под халата. — А можех. Да, можех. Майката да ме благослови, можех.

Лудостта на желязото беше трудно, ужасно нещо за гледане. Галар Барас извърна очи, премръзнал на каменната пейка в мразовития, пълен със сиви парцали въздух, в тази жалка пародия на градина. След малко стана, наведе се над своя лорд и нагласи халата на раменете му. Видя сълзите, потекли по заледените му страни — замръзваха бели и лъскави в дълбоките бръчки.

— Индустрия, милорд. Изискванията на прогреса. Това са сили, чиято вълна не можем да удържим. Нито един отделен мъж или жена не е виновен. Престъплението, ако може да се каже, че такова нещо съществува, е нашата природа, а нашата природа не можем да отречем, нито да надвием.

Хенаралд го погледна със сълзящите си очи и попита хрипливо:

— Вярваш ли в това, Барас?

— Да, милорд. Ако не е родът Хуст над наковалнята, тогава ще е друг, или друг. Единствени джагътите са имали подобаващия кураж да отхвърлят собствената си природа, да обърнат гръб на прогреса, но дори тогава, милорд, последният им сбор е бил на разрушение и отстъпление.

— Джагътите? Джагътите, да. Те са разнищили желязото, освободили са писъците. Така ми каза тя, когато седеше тук с мен, до фонтана, и докосна челото ми.

— Милорд? Коя?

Той се намръщи.

— Азатанай. Как се казваше? А, да. Т’рис, родена от Витр. Седеше с мен, докато плачех след своя дар за лорд Аномандър. В една нощ, когато можех да чуя как душата ми се чупи и прекършва.

— Тя е дошла тук?

Изражението на Хенаралд Хуст помръкна до нещо безжизнено, толкова, че заприлича на мъртвец. Следващите му думи бяха монотонни и глухи.

— Селенията са обвързани. Усукани. Тръпнат под натиска и копнеят да се пръснат. Увити и нагънати, увити и нагънати, закалени в огньовете на хаоса. В желязото Хуст, приятелю, Майката да ме благослови, аз затворих хиляда свята. Хиляда и повече. — Замълча, очите му бяха впити в купчината шлака. — Тя ми показа, с нейния кон от трева, тъканото ѝ наметало, ръждивокафявия ѝ меч. Магията се съпротивлява на затвора — и все пак работех в неведение, блажено не съзнавайки престъпленията си. Ковачниците умират, както трябва, и светът ще свърши, също както трябва. — Вдигна ръка и опря треперещия си пръст на челото си. — Тук, с една-единствена милувка, тя ми позволи. И сега обитавам тук, в това място. Това бързо и сигурно убежище. — С внезапна усмивка Хенаралд се пресегна и взе друго парче шлака. Огледа го напрегнато. — Смятаме това за отпадък. Защо? Има всичкия вик на камъка, освободено от тежестта на желязото, мирише само на употреба. Отпадък? Не повече от труп, и е нужна студена душа, за да сметне това за отпадък.

— Милорд, моля ви… кажете ми повече за желязото Хуст и тези светове, за които говорите.

Хенаралд примига.

— Светове ли? — Намръщи се. — Глупак! Аз говоря за красотата, която е отпадък, красотата на изчерпаната полза. Говоря за свободата във всяко късче шлака, във всяка кост на полето. Виждаш ли как се извива това? Не е ли тази извивка най-съвършената усмивка? Ликува в своето избавление. Вече е недосегаема за нас, не разбираш ли? Като пепелта, вдигаща се от последните комини, или окаяната сяра във въглена. Като голите хълмове или изчерпаните мини. Нашата индустрия обещава безсмъртие и все пак виж, единственото безсмъртно творение, което постига, е пустошта! — Наведе се и зарови ръце в купчината шлака. — Погреби ме в могила от това съкровище, Галар Барас! Гробна могила, построена от наследството, което оставям, парче по парче. И да има ритуал, и всеки от вас да избере едно-едничко късче. И да има подобаващо тържествена процесия. Бих искал костите ми да се влеят в безсмислената хармония на свободата. Обяви ме за безполезен и така благослови останките ми с вечен мир.

Галар Барас беше потресен. Поклони се на Хенаралд — той не го видя, защото вече се мъчеше да прегърне купчината шлака, беше се смъкнал на колене на замръзналата земя до фонтана, — и излезе от градината.

„Когато такъв човек изгуби пътя си, всички се чувстваме изгубени. Бягаме и все пак носим с нас нещо от тази зараза, тласкани в неравновесие, залитащи в умовете си като пияни.“

Вървеше по широкия коридор, величествен пасаж с ниши по двете стени, в които стояха обикновени предмети, изработени от метал. Бележеха движение напред, от мед и калай до бронз и желязо, от лято до ковано, разтопявано и огъвано, еволюция на металургията, сякаш внушаваха идеята за настъпление с лекотата на взимането на една стъпка и после друга, и друга. Намерението, разбираше той добре, беше за триумф, опитомяване и подчиняване на диви енергии. И все пак, осъзна той сега, нито един изложен предмет не показваше захвърлените останки от правенето му: не само шлака и парчетии, но също така горчивия вкус на пушека от изковаването му, вонята на изгорели косми и плът, отстъпление на дървото във въглища и пепел, замърсените потоци и реки, променения живот на безброй същества, за добро или лошо, от безумното усърдие на индустрията.

Стигна до последната ниша, която беше празна. Това свободно място възвестяваше раждането на желязото Хуст. Винаги беше смятал, че разказът за това отсъствие е неправдоподобен и изопачен. Никой предмет, направен от този метал, казваха, не приемал да бъде лишен от функцията си, от стойността си, от труда, вложен в него, не приемал да бъде сведен до обект на любопитство, до дар само за показ. Добре известен беше разказът за онзи момент, когато в нишата бил поставен меч Хуст. Воят му се чувал из цялото имение, несекващ, оглушителен. Доскоро Галар Барас беше смятал, че историята е измислена.

Сега спря пред празната ниша и се взря в това болезнено отсъствие.

Беше по обед и снегът се топеше. Офицерите на легион Хуст се събраха в пълен състав при фургоните. Наред с острото безпокойство сред затворниците се долавяше напрегнато очакване. Ако свободата имаше цена и тази цена беше горчивият дар на оръжията и бронята Хуст, то това беше моментът на поемането ѝ, а с идеята за свобода беше свързана сила. Мъже и жени, живели в клетки, сега те бяха изгладнелите пред пиршеството.

Само двама се задържаха назад — очевидно не изгаряха от желание да се присъединят към другите. Ранси, която беше убила бебето си, стоеше до Варет. Стиснатите ѝ ръце бяха толкова червени, че Галар помисли, че са попарени, а лицето ѝ беше посивяло от страх. Колкото до Варет, е, Галар Барас разбираше причината за болнавия му вид и за животинската паника в погледа му, когато смъкнаха платнището от каруцата.

Капитан Кастеган беше изпитал злорадо удоволствие, когато намериха меча на Варет между увитите оръжия на дъното. Кожената ножница беше белязана, за да го отличава от другите, с низ от руни, прогорени в кожата. Това бяха знаците на оръжейната ковачница, когато, след довършването и след това изпитването на волята на един меч, се намереха дефекти. В този случай, разбира се, вината беше не на оръжието, а на онзи, който го беше носил.

Кастеган явно възнамеряваше да превърне връчването на меча на Варет в церемония. Разгневен, Галар Барас тръгна към тях, готов да скастри стария мъж. Но Варет изненадващо пристъпи напред, дръпна увития меч от ръцете на ветерана, смъкна кожата и острието лъсна.

И Галар Барас видя как оръжието подскочи в ръката на Варет, сякаш се мъчеше да се извие и да го пореже, но Варет го стисна здраво. Устните му се изкривиха в усмивка, горчива и малко презрителна.

— Благодаря, капитане.

— Иска твоята кръв.

— Достатъчно, Кастеган — предупреди Галар Барас.

Чуха се ахкания.

Дори сега Галар не можеше да е сигурен, че внезапното извиване на меча не се дължи на някакъв капризен, самоубийствен импулс от страна на самия Варет. Но след миг размисъл реши, че това не изглежда вероятно. В края на краищата освен упоритата глупост за едно самоубийство се искаше и кураж.

— По-добре го прибери в ножницата, лейтенант — каза Кастеган. — Не искаш да стане някоя беля, нали?

Мечът беше започнал да стене, а това на свой ред събуди другите оръжия в каруцата и гласовете им се извисиха в траурна песен.

Кастеган бързо отиде до каруцата, махна на Селтин Ригандас и навъсеният интендант нареди на помощниците си да започнат да раздават оръжията.

Първият затворник, който пристъпи напред да вземе меч, беше ковачът Кърл.

Докараха друга каруца, натоварена с обикновени ножници от дърво, бронз и кожа, и след като взе меча Хуст, Кърл тръгна към нея и го разви. И спря стъписан. Защото мечът започна да се смее и смехът бързо се извиси в безумен кикот.

Слисан, Кърл хвърли оръжието на земята.

Мечът изпищя ликуващо и потрепери в полузамръзналата кал.

— Вдигни го!!!

Галар Барас не беше сигурен кой извика тази заповед, но Кърл се наведе и вдигна меча. Като че ли му струваше усилие да го задържи, щом забърза към втората каруца. Взе подадената му ножница и бързо пъхна меча в нея. Ужасният смях стана по-тих, но не спря.

„Нещо не е наред. Никога не съм чувал…“

Варет се доближи до него и каза:

— Те са полудели, сър.

— Това е нелепо, Варет. Те не са разумни. Нищо живо няма в това желязо.

— Още ли вярвате в това, сър?

Галар Барас не отвърна, стъписан от неверието в тона на Варет.

— Другите изгубиха стръвта си за сила — продължи Варет: имаше предвид затворниците, които се бяха отдръпнали от каруците. — А тези са офицерите, след като настоявате да ги наричаме така. Как ще е, когато снаряжим всички в този лагер? Повечето ще се включат в хоровия смях, след като вече са съвсем луди. Но те, сър, ами, те просто са направили грешки в живота си. И ги изплащаха.

— Варет, накарай Ребъл да е следващият.

— Командире, съмнявам се, че мога да накарам Ребъл да направи каквото и да било, ако не иска.

— Просто предай заповедта ми.

Варет кимна и тръгна към високия брадат мъж. Започнаха да спорят тихо.

Галар се обърна към Ранси.

— Ти — след Ребъл.

— Опитах се да го кажа на Варет — заговори тя колебливо. — Не обичам кръв. Моята… първата ми нощ като жена не беше… не е добър спомен. Не искам да съм тук. Не мога да бъда войник, сър.

— Или това, или отиваш в корпуса на резачите.

— Но това ще е…

— Сигурен съм, че ще е — отряза я Галар.

Най-сетне Ребъл се раздвижи, но вместо да отиде при оръжията, закрачи към каруцата с ножниците. Взе една и се обърна към другата каруца. После изруга и тръгна. Дръпна увития меч от ръцете на жената, която му го подаде, вдигна го и щом той изпищя, изръмжа:

— Пести си го за шибания враг!

Писъкът на меча се извиси, а стоновете откъм фургона се усилиха и след миг преминаха в ликуващ смях.

Всички затворници отстъпваха назад. Галар видя отвъд кордона на офицерите събиращата се тълпа от главния лагер. Въздухът вече бе нажежен, на самия ръб на паниката.

Ребъл натика меча в ножницата с треперещи ръце.

Галар усещаше, че положението се изплъзва от ръцете му. Дори оръжията на останалите редници крещяха в ножниците си. Гласът на собствения му меч го достигна, трескав и накъсан.

Варет се върна при него.

— Командире, правим грешка.

Галар се обърна към Ранси.

— Отивай на опашката.

— Слушам, сър.

Тя тръгна неуверено към каруцата с ножниците.

Редниците отвъд тънкия кордон на охраната вече се приближаваха, странно смълчани.

Варет опита отново:

— Сър…

— Не виждам никакъв друг вариант — каза тихо Галар.

— Винаги съм вярвал, че са живи. Но… някак си, като че ли бяха… Не знам. Сдържани. Оковани. Сега, сър, те наистина са полудели. Какво ще ни направи носенето на тези оръжия, а после и бронята?

Галар Барас се поколеба, после каза:

— В деня след Отравянето, Варет, желязото нададе вой… и аз бях там. Викът му все още ме терзае. Онези от нас, които присъстваха… мисля, че това малко ни подлуди, а някои от нас… е, не толкова малко.

— Казват — изсумтя Варет и се доближи още, — че светът вече е прогнил от магия. Възможно ли е магията някак да е заразила желязото?

— Не знам.

Ребъл като че ли се беше овладял, макар че изражението му беше свирепо, докато подканваше другите офицери да тръгнат към каруците.

— Ребъл беше добър избор, сър. За това ви трябваше мъж без въображение.

— А ти, Варет?

Варет поклати глава.

— Твърде много е, сър. Твърде много.

— Все пак старото ти оръжие няма какво толкова много да каже.

— Засега, сър, така изглежда.

Все пак, въпреки всичките закани и ругатни на Ребъл, офицерите се съпротивляваха. Интендантът привика друг от помощниците си и му нареди да започне да прибира мечовете в ножниците. След това започнаха да ги носят един по един до скупчената група офицери. Галар видя как Ранси взе едно от оръжията и го стисна непохватно, ръцете ѝ бяха толкова червени, че той се зачуди дали не ги е умила в кръв.

Ребъл изруга, после каза:

— Командире, това няма да свърши работа.

— Ще трябва — отвърна Галар.

— Ние дори бронята не сме взели още — не можеш да натикаш броня в ножница, нали? А и почти никой от стария Хуст не я е носил още. Не беше ли доставена в деня след Отравянето?

— Изпълнявай заповедите, Ребъл — каза Галар. — Бъди мъж.

— Мъж? — Внезапната усмивка на Ребъл беше бляскава и опасна. — О, аз съм си мъж, сър. И не съм от тия, дето се огъват. Огънат ли ме прекалено, просто ще се счупя.

— Какво имаш предвид, Ребъл?

— Точно каквото казах, сър.

— Просто вземи Кърл и Ранси и раздавайте оръжията.

Ребъл отдаде чест и отиде при струпаните офицери.

— Трябваше да кажеш нещо, Варет. Ти умееш да се оправяш с Ребъл.

— Едва ли — изсумтя Варет. — Просто се старая всяка заповед, която му дам, да е нещо, което той бездруго ще направи. Този мъж ми спаси живота в лагера, но не мога да ви кажа защо го направи. Все още ме връзва всяка нощ. — Поклати глава. — Така е между нас. Държим престъпленията си като щитове. Някои са здрави и силни, но други са крехки и слаби. Някои са не повече от илюзии или шепоти. — Кимна към офицерите. — Като Листар ей там. Неговата загадка го защитава, макар че кой може да каже за колко дълго? Във всеки случай, сър, тези щитове не са само неща, които ни защитават. Те са и онова, зад което се крием.

Ребъл успя да подреди хората в раздърпана редица. Бяха окачили оръжията на коланите си, но дори и в ножниците мечовете им — и другите, които още бяха в каруцата — все още крещяха, какофония като крясъка на чайки над бойно поле. Повечето затворници бяха започнали да се приближават. Галар видя как не един от стражите в кордона бе избутан назад. Ръцете им бяха на дръжките на оръжията. „Няма да издържат.“

— Искат да видят с очите си — каза Варет. — Искат да разберат какво предстои.

В този момент двама ездачи минаха през рехавата линия пазачи. Щом ги позна, Галар Барас потръпна.

Двамата си говореха, достатъчно високо, та гласовете им да се чуят над шумотевицата на оръжията.

— Чуй, приятелю, чуваш ли? Нещо не е наред?

— Враните си бъбрят — отвърна другият. — Че то, аз веднъж държах меч, който само се оплакваше. Жаден да сече, но го дразнеше мизерията на мира.

— Каква съдба го сполетя, Празек?

— Предаде се на ръждата, като пенсионираните войници, повехналите курви и грохналите бардове с треперещи гласове. Всички неща свършват с времето, Датенар.

— Но мечове да се кискат сред целия хаос, Празек, това, разбира се, е неуместно, нали?

— Обещания и закани към врага — отвърна Празек, спря коня си и огледа затворниците. — Наумил съм си да взема един такъв меч и всъщност да облека и бронята ведно със страховития ѝ зов. Някой трябва да говори за лудостта на гражданската война в края на краищата, а ако една такава война трябва да има глас, то тези оръжия ще са на място.

Датенар спря и се смъкна от коня си. Нагласи тежките си ръкавици.

— Странен смях, който да направи песен от тъжната картинка, която сме? Съвсем на място, и още как. Вие там! Пригответе ми добро оръжие! — Тръгна към каруцата. — Нека да е някое, което да врещи заради мен! Нека да грачи, както грачат… мм…

— Гаргите — предложи Празек.

— Гаргите! Мрачни и черни над битки, току-що свършили, възбудени от плячката, освирепели от лакомия. Заклещени между ликуване и скръб, между празен корем и спасение. Такива оръжия със сигурност знаят как се оцелява, достатъчно, за да увенчаят небето с черната си багра. Обещания, казваш, Празек? Представи си огъващите се колене сред врага, там в тръпнещата им редица — ами, справедливостта на тяхната кауза, както може да я виждат, се смалява като да не казвам какво в ледена вода. Докато ние стоим пред тях, с ръце на кървавите дръжки, мечовете изпълзяват от лепкави ножници…

— Датенар! Забравяш чаровния пол на половината от тези войници тук! А кръглоликите и хубавооките, пълничките и сочните, закръглените икони на естетическото съвършенство?

Датенар взе меч и ножница и извади оръжието със замах. То изпищя.

— Какво е това? Толкова ли съм грозен, че да предизвикам ужас?

— Не лицето ти, приятелю. Може би дъха ти.

— Невъзможно! Дъхът ми е с аромат на розови листенца. Вродено си ми е. Но доколкото чух, Празек, ти говореше за жени.

— Моята слабост, да.

— Със сигурност тяхната сила те прави слаб.

— Това, плюс обезоръжаващия страх от загадъчното.

— Тогава за една тук да хване такъв меч, с лъскавия ефес и желязото вцепенено в очакване, ами, няма ли тя да се окаже много по-безстрашна от всеки мъж до нея? Няма ли оръжието да потръпне в оглушителен ужас от нейната готовност да го види изпитано?

— Изпитано и опитано, затъпено и очукано, клюмнало, ако такова нещо е възможно. Сега разбирам поантата ти, Датенар.

— Има поанти и поанти. Вече съм нетърпелив за шумна броня, макар и само да подканя към сблъсък на мнения.

— Изяществото винаги е било в стила ти, Датенар. Модните дрехи, съвършено скроени и в идеално съчетани цветове, и ботуши, излъскани до блясък — ти винаги си за завист от страна на околните.

— Изяществото е придобивка, Празек, въпреки че изисква грижлива подготовка. Плюс практика, с каквато съм роден, толкова естествена, колкото навитите и парфюмирани къдрици на главата ми.

— А когато шлемът ти зареве, Датенар? Как ще отговориш?

— С усмивка, приятелю, подобаваща на върховната ми увереност. Вие, интендантът! Не е ли време да давате бронята? Офицерите ви се нуждаят от подходящо облекло, а писарите ви несъмнено горят от нетърпение да раздадат имена на снаряжението, в прецизни редове, доказващи забележителна организация, и свитъци, подпечатани с каквото там трябва или нещо такова. Погледнете ме! Нима не стоя гол пред вас?

— Командире? Кои са тези глупаци? — попита Варет.

Галар Барас се усмихна и поклати глава.

— Неочаквана благословия, Варет. Но все пак не очаквах лорд Аномандър да е толкова… щедър.

— Сър?

— Двамата най-добри офицери от неговите Домашни мечове, Варет. Лейтенантите Празек и Датенар.

Двама от помощниците на Селтин донесоха увит в кожа вързоп и го поставиха в краката на Датенар.

— Е, а сега ще я развиете, нали, добри господа?

Затворниците се струпаха още по-близо, макар че този път нещо се беше променило. Вече не бяха застрашителни. Вместо това напред ги тласкаше любопитство и нещо от удоволствието, което можеше да съпътства представлението на мимове или шутове.

Празек остана на коня си и изведнъж Галар разбра защо — защото Празек се изправи и викна:

— Войници на легион Хуст! Вашият мъдър командир ми е дал разрешение да държа слово в този значително значителен момент! Наистина ли казах „значително значителен момент“? Ами, всъщност да, след като скоро ще бъдем свидетели на толкова значителен момент, че изисква да се каже два пъти.

— Това го пропуснах — извика Датенар, докато наблюдаваше разгъването на кожата. — Моля, кажи го още веднъж.

— От свръхфамилиарността е, Датенар — изръмжа Празек. — Тя те прави невнимателен към думите ми.

— Несъмнено. Впрочем, Празек, в съгласие с твоя значително значим със своята съдбовност момент, моля те, повикай ми нашето драгоценно отделение, което намерихме на пътя на идване насам. Те може и да не са офицери, като звание или в поведение, но в отговор на първото току-виж сме го докарали до второто. В противен случай просто ги убиваме всичките.

Празек обърна коня си и махна с ръка.

— Не бъдете срамежливи, хубавци мои. Хайде припомнете си, мързелът на пътя бе това, което се оказа вашето правене посред неправенето на вашите по-бързи другари. С притъпен ум и душевна искра, вие просто стояхте изнервени, докато кръвта, червата, крайниците и главите на колегите ви дезертьори хвърчаха насам-натам сякаш от само себе си. Хайде, разкрийте милостта на своите офицери в това, че позволихме връщането ви, и нека да е още един урок за съдбата на всеки друг, ако един-двама хвърлят око към пустите равнини отвъд лагера.

Опърпаната група дезертьори се изниза напред.

Селтин погледна Галар и той отвърна с бързо кимване.

Датенар вдигна ризницата от тежки железни брънки.

— В името на Бездната! Ще се нагиздим в непроницаемото! Така натежали, нито една линия няма никога да отстъпи нито крачка назад! Ами, брънка по брънка, превъзхождаме своя враг — и вижте тука, налакътниците! Какво толкова ги развеселява, чудя се? Все едно — вижте дали ще се смеят, ако по недоглеждане взема, че седна на тях. И наколенниците, добре загръщащи крака, за да възпрат каквото може да опита да съсипе прасеца ми, било то кутре или раболепен слуга. А тези какво са? Плочки, да покрият раменете ми, кепе за главата и врата, и най-сетне, шлемът! О, заглъхнал ми е той, бих напълнил пространството ти, шлеме, с дръзки мисли — твоите, ако не моите! Е, кой ще ме облече сега? — Обърна се рязко, присви очи към групата дезертьори и посочи една жена. — Ти си достатъчно хубавичка. Дали да не го направим на игра?

От тълпата затворници изригна внезапен смях. И при тази шумотевица лудешкият кикот на оръжията заглъхна и остави след себе си тишина, която предизвика ахвания от мнозина.

Датенар се намръщи.

— Както очаквах, Празек! При цялото това представление желязото Хуст е без хумор. Или всяка естествена радост в нежността на гальовно докосване, в шанса да се срещнат свенливи погледи, отъркването на бедра — ах, още го вдигам този меч — някои неща не са за публичен показ, засега поне.

Празек се изправи на стремената и се обърна към тълпата.

— Потекоха ли ви лигите от тази тържествена и грандиозна сцена на разсъбличане, последвана от… ъъ, събличане? Вниманието ви е добре дошло, и дано да е просветително за девствениците между вас.

Празек се обърна рязко при новия взрив от смях, съпроводен от няколко неприлични вика, и смуши коня си в бавен и тежък тръс, след което дръпна юздите пред Галар Барас, слезе от седлото и отдаде чест.

— Командире, по заповед на лорд Силхас Руин сме на ваше разположение.

— На Силхас? Не на лорда ви?

— Точно така, сър, след като лорд Аномандър все още не се е завърнал в Карканас. Капитан Келарас ви праща поздрави.

— Намерили сте дезертьори на пътя ли, лейтенант?

Празек се намръщи.

— Разсеял се патрул, сигурен съм, сър. Върнал се в лоното, както виждате, освен няколко недоволници.

— Оставям ги под вашата опека, лейтенант.

— Ще ги осиновим, разбира се, сър. Но между нас казано, бих се обзаложил, че никой не е годен за офицер. Все пак славата е възможна на всеки ъгъл. Ще запазим известна доза неуместен оптимизъм, подходящ за съдбата, която очаква всички ни. — Празек се приближи още. — Сър, всичко в Карканас е объркано. Лорд Урусандер няма да изчака, докато се обърне сезонът, или така се смята поне. Ще донесе огъня на кръвта в зимата, но малцина ще намерят утеха в топлината му.

Галар Барас кимна, а след това се обърна към Варет.

— Уведоми интенданта, че няма нужда да се чака повече. Раздайте оръжията и бронята на редниците.

Видя колебанието, пробягало по лицето на Варет, но после той се обърна и се отдалечи.

Датенар се приближи, нагизден в необичайно здравата броня от желязо Хуст.

— Вижте ми, сър, дрънчащата премяна. Шестима хванати за ръце могат да направят стена, двайсет в кръг — двор на замък. Ще излезем на полето като крачещи цитадели. Чувствам се побран в крепост, с безбройните дюдюкания по бойниците на раменете и тила ми, а над ръба на шлема, хе, такава подигравателна насмешка, че да вбеси врага.

— Тежко снаряжение — съгласи се Галар Барас. — Лорд Хенаралд си беше наумил да види нов вид войник, стабилен и непоклатим. Легионът Хуст има история на удържане на бойната линия и често пъти притъпяваше вражеския напор само с воля. Но сега, с броня като тази, ще добавим желязо към волята си.

— Добре казано, сър. Вярвам, че Празек ви е уведомил за вашето повишение.

Галар Барас се усмихна криво.

— Чудех се що за неподчинение ви е довело тук.

— Мост, оставен без охрана, беше първото ни престъпление — отвърна Датенар. — Но още по-лошо, твърде дълго симулирахме в Цитаделата, съблазнени от чашките, докато се натряскахме в безгрижна самоувереност. Такива глупаци бяхме, така да обидим бялата врана с мързела си. Смятаме това за справедливо и ще се постараем, сър, да избегнем всяко бъдещо неодобрение.

— Под това — добави Празек — той има предвид, че ще служим с цялата отличителност, с която природата ни е дарила, че и отгоре.

— Тласнати оттатък природата, о, да — каза Датенар и кимна. — Към тайнствени конструкти и смътна логика, които ни носят хилещи се мечове и броня, ревностна в презрението си. Вижте как добре приляга, сър. Един ден легионът Хуст ще трябва да застане срещу невъзможното. Предвиждам този легион да разбива сърца, сър.

Очите на Галар Барас се изместиха от блесналия предизвикателен поглед на Датенар и той погледна към тълпата, която вече се събираше, за да получи оръжия и броня.

— Лейтенанти, оставям командването на вас. Аз трябва да отида до ковачница Хуст. Ако изобщо е възможно, ще събудя Торас Редоун, защото имаме нужда от нея. Най-малкото, чудя се дали изобщо е чула за падането на Стражите. Ако не е, най-добре е аз да ѝ отнеса новината.

— С тежки бремета обичате да се натоварвате, сър.

Датенар го каза с небрежен тон, но истината в думите му сряза Галар Барас толкова, че той остана за миг онемял и нещо закипя в черепа му. Съвзе се и обърна гръб на двамата лейтенанти, но после спря и ги погледна през рамо.

— Добре дошли в легион Хуст. Варет ще ви осведоми за подробностите по отношение на затворниците. О, има и убиец между нас, споходен вероятно от стари рани. Пак Варет ще ви даде подробностите.

— Тъкмо интригите и загадките ни пазят млади, сър.

Галар Барас изгледа Датенар с вече спокойното му изражение, а после — Празек, който стоеше усмихнат като човек, канещ се да затанцува от радост.

— Още веднъж: идването ви беше изключително навременно.

Празна ниша в един коридор, от която сякаш все още се носеше ехо, но като че ли от някое друго място и с нотки на умора и загуба. Щом споменът за онзи ден бавно заглъхна в ума му, Галар Барас се извърна от нишата и продължи. По-рано, преди аудиенцията му при лорд Хенаралд, беше повървял из работния двор и се беше стъписал от гаснещата енергия на изстиващите пещи под налягане, високите комини, само един от които все още бълваше пушек, от усещането за изразходеност, натежало в горчивия зимен въздух.

Зад десетината тухлени пещи с меховете от двете им страни имаше каруци неразтоварени въглища. Беше видял във всичко това истината в думите на Хенаралд: ковачниците умираха. Дървените въглища бяха свършили, новите пластове въглища бяха прогнили. Самият век на оръжията отиваше към края си по начин, който би изненадал само глупец. „Войната, този естествен крах, който вижда всеки меч изкован за единственото му предназначение. Как става така, впрочем, че в съвършенството на формата и със също толкова съвършеното приложение не постигаме нищо повече освен хаос и унищожение? Аз ли съм единственият, който вижда иронията на това? Индустрия, ти се разгръщаш в машинациите на умовете ни, толкова хубаво обоснована, че вярваме, че си и неизбежна, и основателна. Но виж какво градим. Не, остави паметниците и величествените здания. Тук ела, в това място на скрап и шлака.

Хенаралд е прав. Единствената свобода, останала на света, е на онова, което ние захвърляме, безсмисления отпадък, който толкова бързо помитаме настрана. Вижте птиците, танцуващи на куповете смет — мислят, че всяка блеснала лъскавина издава крилете на насекомо. Но да се храниш там значи да умреш и изкушението на лова те възнаграждава единствено с глад.“

Докато се приближаваше към вътрешното крило на цитаделата, където Торас Редоун или се беше оттеглила, или се беше заключила далече от погледите на другите, се ослуша за далечния рев на ковачниците, но не чу нищо.

„Индустрия, твоето майсторство беше илюзия. Трайността, която ни предложи, беше лъжа. Ти не си нищо повече от пастта, която съградихме, а след това подхранвахме, докато и ние, и светът се изчерпахме, и в угасването на огньовете ти, в твоя вечно неутолим глад, ние се нахвърляме не срещу теб, а един срещу друг.

Единствени джагътите посмяха да ти се опълчат и да те нарекат демон. Ние? Е, ние ще умрем в нозете ти все едно си олтар и до сетния си дъх ще се придържаме към вярата в твоята святост, чак докато ръждата не сграбчи душата ти и последната капка кръв не изтече от нас.“

Както и с толкова много други неща, осъзна Галар Барас, семената на смъртта на цивилизацията бяха засети още с раждането ѝ. Но джагътите бяха доказали, че напредъкът не е неизбежен, че съдбите могат да бъдат отхвърлени, разбити, напълно захвърлени.

Стигна до вратата, огледа тъмния ѝ бронз, нитовете и зацапаното дърво. Зад нея, уви, беше неговата любов. Каквото и да беше състоянието ѝ, той знаеше, че ще падне на колене, щом я види, ако не телом, то духом. „Добре правим, че проклинаме любовта. Прави ни толкова нещастни, толкова жадни да се предадем. Тя трябва само да ме погледне в очите, за да разбере, че съм неин, че може да прави с мен каквото благоволи. Къде тогава е куражът ми?“

Поколеба се.

„Торас Редоун, нося ти тъжна новина. Стражите са били унищожени в сражение. Но Калат Хустаин е оцелял и е невинен за съдбата на хората си. А дали може да се каже така? Не предаде ли той командването си на Илгаст Ренд? Не беше ли прибързано да тръгне към Витр в такова време? Новината наистина е тъжна и ти ще избереш кое: краят на Стражите или това, че съпругът ти все още е жив.“

Представи си как стои пред нея, неподатлив на жалкото ѝ състояние. Как казва каквото мисли, как смъква цялото благоприличие и оголва суровия глад и нужда, които терзаеха и него, и нея. „Но не, едва ли мога да съм сигурен за нея, нали? Тя беше пияна в нощта, когато ме превърна в своя играчка. Това остави между нас тлеещи въглени, разгаряни от ласкателство и случайни погледи, задържали се миг по-дълго. Споменът ѝ за онази нощ може да е размътен.

В страстта си тя винаги беше сляпа, взимаше всичко, което ѝ попаднеше подръка.

Възможно е да вляза и да открия, че не помни нито мен, нито себе си. Скръб и ужас, и упрек, и кани вино. Възможно е нищо да не е останало от Торас Редоун. Лишена от възможността да умре със своите войници, отново лишена следващата сутрин, от собствената ми ръка…

О, би трябвало да помни това. В изблик на омраза ще си спомни възпиращата ми ръка.“

Куражът отстъпи пред любовта. Един смел мъж би трябвало да я остави да изпие отровата.

„Тъжни вести, моя любов. Той е жив. Ти си жива. И аз също.

Легионът Хуст? Е, желязото също е живо. Ще познаеш гласа му по смеха, по черния грак на врани, пируващи над мъртвите. Чуй хладния зов на войната.“

Ръката му стисна тежката метална халка на вратата. Време беше да погледне онова, което бе останало от любовта му.

— Във времена на война привилегиите на ранга се печелят в кръв. Или — добави Празек — поне ние даваме да се разбере.

Хвърли още едно парче тор в огъня. Малко огнище, запалено доста встрани от другите в лагера. Фарор Хенд го беше видяла отдалече, докато обикаляше периметъра да се увери, че постовете са на място и че двама от всеки трима войници са обърнати всъщност навътре, към лагера. При все това не беше имало дезертирания след раздаването на оръжията и броните Хуст. Нито едно всъщност, откакто лейтенантите — вече капитани — Празек и Датенар бяха поели временното командване на легиона Хуст.

Обзета от любопитство, Фарор Хенд се беше запътила към мигащите пламъчета над равнината, на петдесет крачки отвъд постовете, и завари двамата офицери от Домашните мечове на лорд Аномандър край огъня — бяха го обградили с камъни, които бяха взели от една гробна могила наблизо. Видял колебливото ѝ приближаване, точно когато бе започнала да се обръща, Датенар ѝ подвикна подканващо да отиде при тях. И сега тя седеше срещу двамата и се чувстваше не на място.

Галан веднъж ги беше нарекъл неговите войници поети и след половин седмица в компанията им, официално или не, тя вече разбираше добре това прозвище. Но остроумието им бе малко прекалено остро за нея и дори само докато ги гледаше, тя усещаше ума си като нещо доста притъпено и готово да се препъне, ако се опиташе да не изостава от двамата мъже. Все пак раната беше скромна, предвид забавлението, което предлагаха.

Но това беше нощ на трезво размишление, поне досега, и колкото красноречие се изтръгнеше, звучеше кисело, почти горчиво понякога. По-важното, беше натежало от умора и Фарор бе започнала да усеща чистото усилие да се покаже самоувереност. В размътената светлина на огъня лицата пред нея бяха изопнати, изпити, издаваха всичко, което обикновено криеха от другите. Точно тази гледка, като надничане през прозорец, я унизяваше.

— Частни огньове — каза Датенар и кимна в отговор на предишното твърдение на Празек. — Поддържаме ги, както би правил всеки обикновен войник или селянин, и според всяка звездна мярка отгоре ние сме също толкова незабележими в очите на небесната твърд. Рангът, приятелю, е натрапник.

— Торта в ръката ми е това, което опровергава естествената ми изящност, Датенар. Тромав и безпомощен в жеста, копнея за способен слуга, който да накара тези пламъци да танцуват подобаващо. Може би е студът или твърде краткият промеждутък на изсъхване, даден на тази буца, но не усещам никаква топлина от този огън. Хладно влечуго увива костите ми тази нощ и дори хубавият лик на Фарор Хенд не може да надвие злочестата оскъдност на това огнище.

Датенар изсумтя, после каза:

— С огън, поддържан между нас и нея, приятелю, не смеем да се пресегнем над топлината, въпреки че може би — най-интимно и обичливо — копнеем за нейната по-мека топлина като място отвъд онова, което изгаря.

— Господа — каза след малко Фарор Хенд, — изглежда, че присъствието ми е натрапване…

— Ни най-малко! Празек?

— В никакъв случай! Фарор Хенд, кълна се в мекото сияние на пламъка, твоят прелестен лик благославя нощта. Ако сме колебливи, то е заради отражението на красотата, толкова зле прикриваме своя копнеж. Виждам те обкръжена от мрак, като луна, поглеждаща към слънце, незримо за нас. Както отбеляза Датенар, ти си далеч извън обсега ни и това ни смирява.

— Прости ни — промърмори Датенар.

— Ако съм сведена до гледка, господа, то най-добре ще е да пазя мълчание, за да вдигнете още повече цената ми.

— Ах, Празек, виждаш ли как жили? В оценяването ни сме обезкуражени.

Фарор Хенд въздъхна.

— Командването на този легион със сигурност е бреме. Но вие не сте напълно сами, господа. И още помощ може би е на път, когато Галар Барас се върне с Торас Редоун.

— Тя ще язди ли Галар Барас по пътя насам, чудя се?

Фарор Хенд примига към Празек, слисана от въпроса му.

— Казват, че духът ѝ е сломен, и в това няма нищо изненадващо. Хун Раал беше умен в низостта си. Но пък той ѝ предложи отровеното вино. Беше ли това жест на милост, как мислите?

Празек я изгледа за миг, после сви рамене.

— Рангът е проблемът тук, уви. Има времена, когато гръбнакът на една армия носи командира ѝ, но тези моменти са редки. Приличието настоява, че тъкмо командирът трябва да носи бремето на армията, грубо измерено от нейната воля, сърце и решимост.

Датенар добави:

— Но легион от затворници… е, трябва да намерим своя гръбнак, мисля. Никоя броня, предназначена за смъртни, не може да поддържа плът, отслабена от увреден дух. Никое оръжие не може да предаде на държащия го жестокостта на своето предназначение. Запрегнати сме в сбруите, но те не са достатъчни.

Фарор Хенд поклати глава.

— Вие двамата се справихте добре. Длъжна съм да ви го кажа. По-добре от Галар Барас, в някои отношения. Заплитате изкушение с думите и с поведението си. Вдъхвате в нас увереност, която не можем да мобилизираме сами.

Празек се намръщи.

— Четиринайсет мъртви мъже, всички до един убийци на жени и деца. Някой е достатъчно уверен, изглежда.

— Боя се, че Варет не работи достатъчно упорито по разкриването на убиеца — каза Фарор Хенд. — Въпреки че се тревожи за Листар. Странно, този човек все още е жив, въпреки че отказва допълнителна защита.

— Има някаква податка тук, струва ми се — отбеляза Датенар.

— Според някои обвиненията са съмнителни — каза тя. — Тези срещу Листар имам предвид. Сержант Ранси го гледа и казва, че не е убиец. Склонна съм да ѝ вярвам.

— Жените не виждат нищо в него, значи.

— Нищо, което да предполага, че има кръв по ръцете.

— Значи убиецът е съгласен с теб — заключи Датенар. — Жена борави с ножа.

Фарор Хенд кимна.

— Това е общоприетото мнение.

— А Варет се помайва.

— Може би се надява ситуацията просто да отпадне — предположи Фарор. — Че в някой момент убиецът ще бъде удовлетворен, че е въздал достатъчно правосъдие.

— Не изглеждаш убедена.

— Не мога да кажа, Датенар. Правосъдието, според мен, е мярка да се сдържат престъпленията.

— Тя говори за инерцията — каза Празек и разбърка огъня с една пръчка. — За невидимото течение. Воля без ум. Една армия може да го намери толкова лесно, колкото и една тълпа. Трябва да се надяваме на възкресението на Торас Редоун. Трябва да се надяваме, че легионът Хуст ще намери сигурно водачество към съдбата, която го чака.

— И много от тази отговорност — каза с въздишка Фарор — се пада и на нас офицерите. Преди да пристигнете вие, е, Галар Барас нямаше много хора, от които да избира. Варет, Ранси, Ребъл, Кърл — вече се запознахте с тях и с другите. Дори Кастеган…

— Кастеган — прекъсна я с ръмжене Празек. — Знаем му раната, Фарор Хенд. Него го остави на нас.

— Укорът ще свърши работа за него — каза Датенар и махна пренебрежително с пръчката. — Самотен е и скърби, но изкривява и двете в жлъч към оцелелите, от които той е на първо място. Ще го обърнем кръгом.

— Или ще го понапляскаме — каза Празек.

— Ранси — каза след малко Датенар и вдигна очи към Фарор. — Тя е онази кротката, с разранените ръце, нали?

— Тя слага на огъня котел вода всяка сутрин — каза Фарор. — И го чака почти да заври. После, зад палатката си, съблечена до кръста, пъха ръцете си във врялата вода. Търка ги с пемза и луга. — След известно колебание, през което никой от двамата не проговори, продължи: — Няма спомен от удавянето на собственото ѝ бебе. Но ръцете ѝ и го напомнят. Болката също ѝ напомня, предполагам. Отговаря на онова, което изобщо не е усетила и не може да си спомни, с ритуали на самонараняване. Господа, моля ви, това не бива да се оспорва. Възможно е да не може да командва отряд, но това, че изобщо се държи, е, поне според мен, забележително.

— Малко подробности знам — каза тихо Датенар, — но добре усетих нещо несъкрушимо в нея. Фарор Хенд, не бихме я обременявали повече.

— Господа…

— Този легион е облечен в безумие и борави с безумие — каза Празек. — Ще му трябва опора. Нито историята на Хуст, нито славата му, нито дори позорът му, няма да са достатъчни за прераждането му. Оръжията и бронята се смеят, но тембърът на този смях издава безпомощност. Тъй че не можем да търсим опора дори в треската на магическото желязо.

— Имаме затворници — каза Датенар, впил очи в нея. — Това е ресурсът ни. Измъкнати от ями и дупки, издълбани в скала и пръст. Измъкнати от там, където сме ги натикали ние. Никоя външна власт няма да ги достигне, защото навиците им отдавна са отхвърлили тази власт. Има огромна разлика между това да коленичиш и да бъдеш принуден да коленичиш. Галар Барас беше прав, че се гмурна сред тях. Сега на нас се пада да ги преценим и да ги претеглим, да видим какво можем да използваме.

— Но вътрешното изтезание на Ранси?

— Ще бъдем жестоки, да.

— Тя не търка ръцете си заради някаква маниакална нужда да изчисти невидими петна, Датенар. Ако някой от вас двамата си мисли, че символът е толкова глупав…

— Не, Фарор, чухме те достатъчно добре.

Празек кимна.

— Ритуал, предназначен да ражда болка, защото болката я държи в съзнание. Държи я жива.

— Нищо от това не може да принадлежи на легиона, господа.

В отговор Празек извади новия си меч. Отразените пламъци облизаха острието със зловещ червен език. Глухо мърморене прозвуча от меча, след което той избухна в тих, ужасяващ смях.

— Това съпътства всички нас, Фарор Хенд. Всяко острие обаче обещава болка, нали? Затворници — само от думата разбираме участта им. Всичко им е било отнето. За всеки от тях някое предишно събитие е било превърнато в олтар от рани, измени, загуби и горчиво насилие. Като каещи се грешници, те могат само да обикалят около този нечестив момент, да се самобичуват, за да го опазят жив. Ще говорят за забравяне на онова, което са сторили. Някои дори ще твърдят, че са го забравили. Други ще защитават своя олтар, вярвайки, че той е място на справедливо правосъдие, и така ще се самоосвобождават от всякаква отговорност. Но всичко това — всички тези твърдения, тези увъртания, тези жалки опълчвания — те за безпомощни и безнадеждни. Всеки мъж, всяка жена, излезли от ямата, са обременени от онова, с което трябва да живеят.

Датенар добави:

— Загубата на свобода нанася своята болка. Това е армия, която ритуално се самопопарва всяко утро. Войниците запълват дните си с приказки за свобода — някои дори се опитват да избягат, — но сега, уви, започват да разбират. Няма да има никаква свобода, нито тук, нито там — отвъд лагерните огньове, отвъд постовете. Никаква свобода изобщо, Фарор Хенд.

— Трябва да направим от легиона Хуст — каза Празек и прибра меча в ножницата — обещание. За всеки затворник, за всеки войник. Събуждаш се с болка? Тръгваш на поход с болка? Ядеш с нея? Спиш с нея? Вдишваш я с всеки поет дъх, издишваш я с всеки издишан? О, да, приятели. И ето го легион Хуст, отговор на всички вас.

— Легионът Хуст кладе огъня в ясната светлина на слънчевия изгрев — каза Датенар. — Поставя котела над въглените и строява войниците в колона. Ръцете във врялата вода, така започва болката на новия ден.

— Ще превърнем този легион в техния дом — каза Празек. — Личен храм, който да приюти личните им олтари на болка. Желязото сега се смее, в доказателство за своя плен, за своята безпомощност. Когато приключим с нашите войници, ще накараме желязото да плаче.

Фарор Хенд се взря в двамата мъже, в суровите им лица. „Бездната да ме вземе, седя срещу две чудовища… и благославям всяка тяхна дума.“

Стените на палатката бяха слаба преграда и през цялата си кратка кариера като войник в легиона Хуст Варет не се беше чувствал нито в безопасност, нито защитен от тях. Промазаното с восък платнище не успяваше дори да прикрие присъствието на обитателя нощем, с маслените светилници и фенери, които рисуваха силуети по стените. Когато, тъкмо преди да си легне, чу дращенето по платнището на входа, последвано след миг от почукване на дръжката на нож на страничния стълб, той помисли над възможността да не реагира. Но нямаше как да скрие присъствието си и да се престори, че го няма — щеше да е и детинско, и жалко.

Изръмжа неохотно на идващия да влезе, надигна се и седна на походното легло, и зачака поредния вестоносец с поредната още по-лоша новина, сякаш списъкът беше безкраен, а когато някъде се съберяха достатъчно много хора, керванът от новини така и не спираше. Не беше чудно, че повечето офицери залитаха между изтощението и некадърността, докато двете се подхранваха взаимно. Това, че историята изреждаше разкази за битки, тръгнали зле, пълни с ужасяващи грешки в преценката, порой от фатални решения и безсмисленото избиване на стотици, ако не и хиляди подведени войници, вече не го изненадваше.

Логистиката можеше да прояде като термити и най-здравото дърво…

Сержант Ранси влезе и Варет попита:

— Какво сега?

Тя трепна от тона му, извърна се да излезе… и в този миг Варет осъзна, че нищо официално не я е довело при него. Наруга се наум, вдигна ръка да я спре и каза:

— Не, чакай. Влез, Ранси. Седни на пейката там — някой я донесе по неизвестни за мен причини. Може би за да сядат гости? Изглежда разумно.

— Нищо няма, сър — каза тя. — Видях светлината, и сянката ви, и се зачудих защо още сте буден толкова късно.

— Ясно — отвърна той, докато тя сядаше плахо на пейката. — Струва ми се, че моментът е съвсем подходящ, Ранси. Тъкмо ме беше притеглила неволно една мисъл. Кажи ми, какво знаеш за навиците на термитите? Спомням си, че съм виждал могили — не, цели кули — в сухите земи на юг, построени от кал. Но тук в Куралд Галайн ние знаем за тях най-вече това, че унищожават дървото. Пазя в ума си образ за едно голямо дърво, проядено от тези насекоми — дали съм виждал такова нещо в детството си? Вероятно.

Тя го изгледа странно, след което каза:

— Помня една къща, която рухна, в селото, където живеех. Оказа се, че гредите били проядени отвътре. Сърцевината им беше на прах. Или поне така чух, сър. Но помня, че видях отломките. Общо взето, беше рухнала навътре. Тежестта на покривните греди, предполагам.

— Логистика — каза Варет. — Колоната вестоносци, забързани вестоносци, със забързани думи. Докато тази армия спи, проблемите се размножават като някаква напаст — или нашествие от насекоми.

— Три нощи минаха от последното убийство.

— Всички вече сме въоръжени, Ранси. Предполагам, че мъжете, които се боят от възмездие за минали престъпления, са започнали да спят в бронята си. По-важното, меч, изваден от ножницата, ще издаде пристигането на непознат.

— Нима?

Варет кимна.

— Да. Би трябвало да им обясня това, но допускам, че войниците сами ще направят откритията си. Всъщност, доколкото знам, бронята ще направи същото. Един лагер на Хуст няма нужда от кучета пазачи. Не можеш да се промъкнеш крадешком до войник Хуст, стоящ на пост, ако е извадил оръжието си. Бронята също би трябвало да е напълно достатъчна. — Помълча, а после кривна глава. — Едва ли е здрава защита срещу интрига или коварство обаче. Нищо в желязото на Хенаралд не може да подуши отровено вино в края на краищата.

— Казаха, че било проклятие — каза Ранси.

— Кое?

— Нашествието на термитите, сър. Проклятие над семейството и особено над бащата. Не си бил държал петела.

— Моля?

— Петелът, сър. Често се измъквал и кълвял децата на съседите.

— Аха. Е, добре, има ли нещо конкретно, което искаш да обсъдим?

Тя извърна очи, после сви рамене.

— Трябва да се явя на капитан Празек и капитан Датенар на заранта, веднага след седмата камбана.

— Нима?

Тя кимна, след това се намръщи.

— Не знаехте ли? О. В такъв случай се чудя какво биха могли да искат от мен. — Изправи гръб, после бавно се изгърби — но дали от примирение или облекчение, Варет не можа да разбере. — Ще бъда освободена. Това е. Е, изненадана съм, че толкова се забави.

— Ранси, не знам за нищо такова. Трябваше първо да говорят с мен. Сигурно имат някаква друга причина да искат да говорят с теб. И честно казано, радвам се, че ми го каза. Ще дойда с теб.

— Сър, няма защо…

— Аз те избрах, помниш ли? Значи си моя отговорност. — Някаква неувереност пробяга в погледа ѝ и Варет помисли малко и каза: — Виж, един страхливец на бойното поле е тласкан от непреодолима нужда да оцелее, да се спаси от всякаква заплаха, да избегне всякакъв риск. Но в ежедневните неща, далече от това бойно поле, един страхливец може да прояви добродетели, например вярност. А понякога сила и почтеност могат да вдигнат белите си глави на дневната светлина. Въпросните добродетели биха могли дори да се съберат в някой миг, в един-единствен миг. — Погледна я с крива усмивка. — Твърде лесно съм обрисуван в един-единствен цвят, Ранси.

— Знам — отвърна тя. — В този единствен цвят човек може да скрие други неща за себе си. Малцина ще видят. Малцина ще се интересуват. Дори самата дума — страхливец — може да се използва, за да се криеш зад нея, ако си достатъчно умен.

Той сви рамене.

— Не съм, уви.

Тя изсумтя.

— А аз пък помислих, че лъжете добре, както би трябвало да може един страхливец.

— Думите го правят това, Ранси. Страхливец. Убиец. — Видя как тя пребледня, поклати глава и добави: — Не ме разбираш. Мога да претендирам и за двете, виждаш ли. В деня, в който бяхме освободени, убих един мъж с лопата…

— Знам.

Той примига.

— Знаеш?

— Всички жени го знаем, сър. Мъжете, които всеки момент са щели да ги нападнат — котките във вашата яма, толкова грубо събудени, избутани навън на утринната светлина. Вие сте разбили черепа на първия кучи син, убили сте го и това е спряло другите за достатъчно дълго, та да пратите Ребъл до бараките. Дали сте време на котките да се въоръжат. Така сте спасили живота на много хора в онзи ден. И сте спрели изнасилванията.

Варет извърна очи.

— Не беше съвсем така. Просто не го обмислих, нищо повече. А и онзи, когото убих, изобщо не ми харесваше.

Тя сви рамене.

— Истинските страхливци винаги го обмислят, до последната подробност, сър.

— Не и ако видят шанса си да се отърват от мъчител, както направих аз. Просто забравих за приятелите му.

— Е, най-после виждам страха у вас, сър. Изплашен сте от мисълта, че сте постъпили правилно, смело. Не съвпада с това, което мислите, че сте.

— Ако не бяха Ребъл и Листар, щях да побягна. Не позволявай тази приказка да се задържи в лагера. Не и сред котките, Ранси. Не беше така, както го разказа.

— Вие първо, а чак след това Ребъл и Листар, сър. Ние, котките, ви разграничаваме, сър. Вас тримата. Не го знаехте, нали — не и до този момент, предполагам — но спечелихте котките от вашата яма на своя страна от онзи момент. Сега всяка котка от ямите го знае и те също са с вас.

— Предстои ви да се разочаровате, Ранси. Предупреди ги. Предупреди ги всички.

— Знаем, че сте умен, сър.

— Как? Откъде знаете?

Тя го изгледа продължително, а след това се усмихна изключително странно и объркващо и стана.

— Просто помислих, че би трябвало да ви уведомя, сър, че искат да ме видят утре. Разбирате ли, знам, че те са умни, даже твърде умни. Като вас… само че не като вас. Те не виждат никаква полза от губенето на време. Във всеки случай, сър, сега имате малко време да помислите да намерите нов сержант, който да ме замести. Това дойдох да ви кажа, сър.

И излезе.

„Какво беше това? Те не я разжалват. Не биха го направили по този начин. Нещо друго имат наум. Ще го разбера, когато и тя го научи, утре сутринта.

А аз защо не върнах разговора към петела?“

Така се получаваше, когато човек е изтощен. Един притъпен ум е сляп за нюанса, дори за намека за намек, когато той предложи тясното мостче между празен чар и груба покана. Но пък колко години бяха минали, откакто за последен път бе играл такива игри? А Ранси? „Блянове за интимност може да са убийствени за жена, която е взела любов в ръцете си и след това я е удавила. Бездната да ме вземе, тези мисли са користни. Това, че смея да си представя нея и мен заедно — че смея да преобърна правилния ред на света, да повярвам, че който и да е от двама ни заслужава такова нещо.

Убиец и страхливец от едната страна, убийца на детето си от другата. Не са за тях нежните мигове, нито тихият смях, нито сладката наслада. Не е за тях нищо, наподобяващо любов или жажда за щастие — и, о, колко дълбок е гневът, ако потърсят удовлетвореност.

Не, тези неща са привилегия на невинните.

Защото със сигурност трябва да са невинни, за да пожелаят за себе си такива привилегии и след това да заявят, че са тяхно право.

Но за нас, виновните, самото желание е престъпление. Това, че бихме дръзнали да поискаме такива неща за себе си, за жалкия къшей живот, който ни е останал.

Забрави Ранси. Забрави всичко весело, отбягвай всякаква мисъл за нежност, Варет. Не е за теб и не е за нея. Не е, всъщност, за новия легион Хуст.

Оръжията и бронята могат да ни се смеят, тъй като те съществуват без гузна съвест и не знаят нищо за вината.“

Погледна окачения на централния пилон меч.

„Освен теб, разбира се. Ти ме познаваш твърде добре. Радваш се на новото ни събиране, макар и само за да предусетиш и после да видиш последното ми падение. Как ще се насладиш в подготвянето на отмъщението си! Знам, че то предстои, стари приятелю. И заради всичко, което предадох в теб, е, очаквам го с охота.“

Време беше да угаси лампите и стените на палатката да се превърнат в нещо тъмно и непроницаемо. Ако имаше нещо, което да го отличаваше от другите страхливци, това бе пълната липса на страх от тъмното. Познаваше го добре, като състояние, в което можеше да се скрие, тих и невидим.

„Но Майка Тъма ще смъкне това от нас. Ще ни даде очи, с които да пронижем всеки мрак. Мнозина може да сметнат това за благословия, за край на страха от онова, което не може да бъде видяно, което не може да бъде познато. Само страхът ли ни кара да се молим за отговори? Какво губим, като не знаем? Като не разбираме?“

Угаси лампите и седна на леглото; съжаляваше, че не е сляп и отвътре, и отвън. „Благослови ме с тъмнина, ако решиш, с благослов да не виждам. Направи го, Майко Тъма, и ще ти служа. Има времена, както сигурно знаеш добре, когато невежеството не е враг.“

Торас Редоун стоеше до прозорец със спуснати кепенци, загърната в сумрак. Прозорецът беше от високите, тесните, с изглед към ковачниците. Медните му кепенци бяха стари и очукани, ръбовете на всяко ребро огънати и неравни, и смътното сияние, минаващо през тях, бе като синьото на безлунна нощ. Светлите ленти, очертани по тялото ѝ, показваха, че е гола.

Бездействието бе отпуснало фигурата ѝ. Не се виждаше твърдостта, съпровождаща живот, минал във военна служба. Плътта по бедрата ѝ беше провиснала. Пиенето беше издуло корема ѝ, под закръглените рамене също се бяха натрупали тлъстини. Стоеше в профил, с гърдите, увиснали на тлъстините под тях. Смътно сините ивици светлина нашарваха фигурата ѝ като тайнствено писмо, с мелодичен и в същото време — пиянски замаян почерк.

Беше подстригала косата си късо, което парадоксално придаваше още повече женственост на главата и лицето ѝ.

След дълго мълчание тя извърна очи към него.

— Галар Барас. Като изгряващото слънце беше. Бързо да докосне желанието ми, още по-бързо — да избие тъмнината от дланта ми. Помня, че паднах на колене. Помня, че ядох горчива пръст. Човек би си помислил, че е сладка, нали? Вино и пръст или, по-скоро, вино и прах. Каквато и да е била отровата, трябва да е била безвкусна. Все едно, за нищо на света не мога да определя какво намерих за толкова горчиво, толкова жестоко стипчиво на езика ми.

— Командире — каза Галар Барас, — да можехме да се върнем към онова утро и да бях осъзнал наистина какво се случи, е, можеше да съм се поколебал… достатъчно дълго.

Тя се извърна към него и редовете синьо писмо потекоха като нарисувани по копринена завеса, раздвижена от полъх.

— Съмнявам се.

— Ще се върнете ли при нас, командире? Имаме нужда от вас.

— Как ще ме види той сега според теб? — Вдигна бавно ръце. — Не жената, за която се ожени, със сигурност. Работата е, и го виждам добре в очите ти, че гледаш всичко това и си го представяш меко като възглавници. Това, което тепърва ще изпиташ, любовнико, е тежестта му. Твърде кораво е за възглавница, уверявам те. — След това се пресегна, сякаш за да поеме ръката му. — Ела, хайде да ти покажа.

— Торас…

— А! Това е истината, значи? Представяш си отвращението на лицето на съпруга ми и то изцежда желанието ти. Дори целувката на изкушението внезапно се оказва горчива. А лукавството? Не извлякохме ли и двамата наслада от него? Вече не, разбирам. Вече би искал да застанеш пред мен, офицер с дълг към благоприличието, крещи своята коректност с всяко отривисто отдаване на чест. — Ръката ѝ го подкани отново. — Хайде, любовнико, нека разсеем фантазиите ти и тогава ще му сложим край, и можеш отново да ме помолиш да се върна в легиона. Направи това, Галар Барас, и ще премисля бъдещето си.

Беше трезва, или поне толкова трезва, колкото можеше да се очаква да е. Скръбта, предположи той, бе приглушила навика ѝ да действа със замах. Или може би просто вече имаше нещо повече в нея, тежестта, добавила леност към сръчната ѝ отпуснатост.

Нищо от това не би трябвало да го привлече. Нищо от това не трябваше да събуди жаждата му за нея.

Видяла нещо в погледа му или чула промяната в дъха му, Торас Редоун се усмихна лукаво.

— Най-после, любовнико. Ела при мен. Разпадането е това, което копнееш да погалиш. Други може да сметнат това за мизерно, но ние с теб, ние с теб се разбираме.

Той пристъпи напред и след миг дланите му бяха върху хладната ѝ кожа.

— Торас — каза той, — дойдох, за да ти говоря за лорд Хенаралд.

— Изхвърли го от ума си, Галар. Той е намерил своето разпадане. — Потърка устните си в неговите и притисна тялото си към него. — Ако не го е направил вече, ще ти приказва за пушек и неща, захвърлени като отпадък.

— Да.

— Той и ние, Галар, ние просто почитаме различни аспекти на същия ужасен бог. Краят на нещата ще ни изкуси, докато в страстта си не сложим край на нашия свят. Нищо повече от различия в мащаба. Това… разпадане.

Искаше да се отдръпне от нея. Но вместо това я притегли още по-плътно в прегръдката си. Тя се засмя.

— О, Галар, колко ми липсваше.

Беше добра в лъжите, той го знаеше. Всичко, което бе казала преди последното си изявление, беше истина, Галар не се съмняваше в това. Но светът на Торас Редоун беше личен, с място само за нея самата. Тя приемаше посетители, стига да разбираха достатъчно добре, че могат да очакват само каквото им предложи.

Замисли се над лъжата, докато тялото му влизаше в движенията на дълго сдържани страсти. Наистина беше честна, откри той, в това как бе описала новата си форма — онова, което в ума му бяха меки възглавници, се оказаха препятствия да стигне изобщо до нея, някъде, където можеше да се намери наслада. Странно, дори това предизвикателство се оказа изкусително.

По-късно Галар Барас се улови, че се чуди кой от двамата мъже е: онзи, когото виждаше в себе си и когото показваше буквално на всеки друг, или мъжът, в когото го превърна тя, с такава вещина в очите ѝ, такова признание в тихия ѝ смях, че се почувства смален до „… до смътно писмо, изписано по кожата ѝ, по всяка издутина и извивка, по всяка гънка.

Нощта ме изписва по нея, на език, който само тя може да разбере. Залитам, всякакъв смисъл е премахнат, всяко усещане е заличено. Къде в тази окаяна любов е разумът ми?“

Щеше да я върне в легиона. Офицерите и войниците щяха да го видят като мъж с внушителна сила, ако не и с несъкрушима воля. И само в случайния поглед, който тя щеше да отпраща към него, щеше да му се напомня за техния скрит език там под сладката толкова гладка кожа, невидим от никой друг.

„Кой мъж е истината за мен?“

На този въпрос нямаше отговор.

Бронята Хуст мърмореше тихо, като усти, притиснати в плът, сякаш и металните устни могат да са нежни. Но тази съблазън беше жестока. От налакътници, наколенници и ризница идеше звук като дъжд, ромолящ в дървесата, като студени потоци през горска пръст, хор от шепоти. От шлема на главата си Варет чуваше смътни проклятия и го пронизваше странна, смразяваща вълна. Имаше нещо почти задушаващо в тежестта на бронята, във втръсващото ѝ мърморене — все едно се бе озовал в прегръдката на жена, която не желае.

Излезе от палатката и се озова срещу Ребъл. Той също беше с броня и сред рошавата му брада проблесна съжалителна усмивка.

— Като да облечеш страховете си, а, Варет? — Почука с юмрук меча на кръста си. — И това тук. Бездната да ме вземе, ако не е жадна за гнева ми.

— Тя?

Ребъл сви рамене.

— Най-близкото до съпруга, което ще имам някога, предполагам. Красива в ръката, докато не пореже.

— Трябва да отида на заседание с капитаните.

Малките очи на Ребъл се присвиха.

— Ще защитиш Ранси, значи? Е, беше само въпрос на време.

— Кое?

Ребъл извърна очи и сви отново рамене.

— Аз отивам на външните постове. Имам нужда да походя, трябва да свикна с цялата тази тежест. Шлема най-много го мразя — достатъчно гласове си имам в шибания череп.

— Вземи Листар за патрула си, Ребъл.

Ребъл се подсмихна.

— Като за страхливец, притежаваш необичайна вярност, Варет. Труден си за разбиране. Не се оплаквам, сър. Може би обратното всъщност. Това е нещо, което се забелязва.

— Стига с това, Ребъл. По-добре слушай бронята си и меча. Чака ни битка, но аз няма да съм в предните редове. Запомни това. Галар знае достатъчно, за да ме задържи колкото се може по-далече от боя. Но ти и Листар — и всички други офицери и отдельонни командири — вие навлизате в нещо друго. Моята вярност няма да ме постави до теб, когато му дойде времето.

Нещо грозно проблесна за миг в очите на Ребъл, а след това той се усмихна.

— Никой не се кани да ти прави статуя. Нито дори портрет или шибан бюст, или нещо такова. Ти си Варет, и всички помним това.

Варет кимна.

— Добре е, че го помните.

— Все едно — продължи Ребъл. — Всъщност наистина търсих Листар, но не можах да го намеря. Ще обиколя още веднъж, ще погледна в палатката му. Все трябва да се намери някъде.

И Ребъл тръгна. Войниците вече се събираха за закуска. Нямаше много разговори и не всички бяха облекли бронята си, но пък всички бяха запасали мечовете си. Толкова ли просто беше? Оръжията да превърнат тези мъже и жени във войници?

Варет закрачи и изпъшка от постоянната болка в кръста. Ризницата усложняваше нещата — закръглените плочки на предпазителите на раменете му лежаха като керемиди на скосен покрив и дърпаха мускулите на врата му.

Свикнал беше с погледите, които го проследяваха, докато вървеше през лагера. Презрението не се нуждаеше от думи. Ножницата, побрала меча му, беше същата, която му беше дал Кастеган, и той намираше някакво извратено удовлетворение от това, че носи тази дамга. Не можеше да види нищо ценно в думите на Ранси от предната нощ. Котките имаха нужда от някой по-добър. Действията му в онзи ден на освобождението бяха най-вероятно последен спазъм на благоприличие, подкопан още в следващия миг от неприятни истини.

Споменът за лопатата, разбила черепа на Ганц, ехтеше и не го оставяше, настойчив като всички користни неща. „Той изобщо не я видя. Защото бе изпълнен с похот, беше насочил яростната си сила срещу жени, които не можеха да ѝ се противопоставят. И показваше същото срещу мен. Хиляда малки обиди, които да превърнат изповедта ми в тежък том от причини и оправдания.

Но истината е, че видях шанса си и го използвах.

Той изобщо не се усети. Точно затова го ударих. Варет страхливеца… е, може да е страхливец, но не е глупак. Лесна грешка, която може да се направи, да. Но страхът парализира възможностите и той се забави — само за миг. Беше мъртъв още преди ужасът ми изобщо да се събуди. Знаех ли го в онзи момент? Действах ли, както Ранси и другите котки може би вярват, преди страхливецът в мен да има възможност да ме спре?“

Спорно беше, поне за него, дали разликата изобщо е важна.

Стигна до командната палатка. Единият от стражите се подсмихна презрително, но не каза нищо, когато Варет мина покрай него и влезе.

Говореше капитан Празек. Варет спря. Двамата капитани закусваха с Ранси. Тя седеше вдървено, храната на блюдото пред нея бе недокосната. Червените ѝ ръце държаха калаена чаша с греяно вино, притисната до корема ѝ, парата се вдигаше към лицето ѝ като воал. Погледът, който хвърли към Варет, беше празен.

Датенар се наведе да му издърпа друг стол срещу Ранси: двамата капитани се бяха настанили от двата края.

Варет остана прав.

— Моля за извинение, господа. Това е един от офицерите ми и мисля, че трябва да присъствам, ако има някакъв проблем с дисциплината.

— Достойно чувство, лейтенант — каза Датенар, а Празек изръмжа в съгласие с пълна уста. — Седнете с нас, ако благоволите. Ще се надяваме, по силата на подражанието и натиска на приспособяването, че гледането как храна се поднася към уста ще вдъхнови нашата гостенка към същата наклонност и по този начин ще облекчи всички нас.

— Може би е по-благоразумна, отколкото мислим — отбеляза Празек, след като сдъвка и преглътна показно. — Тази наденичка се подиграва с преструвката. — Но — добави, след като задъвка нова хапка, — увериха ме, че се намества на дъното на корема и остава тиха, ако не и ненатрапчива, до момента на прераждането си в света.

— Това едва ли е образ, който да окуражи апетита ни, Празек — каза Датенар. — Освен ако не знаеш повече за запасите на готвача от нас.

Столът, на който седеше Варет, беше твърде хубав за обикновено лагерно оборудване, с резбовани облегалки.

— Навярно — рече той, щом се отпусна на седалката, оказала се неудобно тясна, — бихме могли да обсъдим причината за повикването на сержант Ранси.

Празек размаха набодено на вилица парче наденица.

— Но ви уверявам, лейтенант, този проблем, въпреки присъщите му сложности, е такъв, че се препоръчва пълен стомах. В края на краищата трябва да намерим начин да извъртим престъпление в опълчване.

— Отмъщение в добродетел…

— Обсебеност в ритуал. — Празек се намръщи на парчето наденица, после го лапна и задъвка.

Варет погледна от Празек към Датенар.

— Не разбирам.

Ранси се покашля и заговори.

— Свързано е с убийствата, сър. Разследването, към което, изглежда, сте загубили интерес. Затова дойдох снощи, да ви дам възможност да действате преди капитаните. — Погледна го намръщено. — Сигурна бях, че сте открили убиеца, но по някаква причина сте решили да не го разкривате.

Варет я изгледа.

— Отказах се, защото нямаше смисъл.

Тя извърна очи.

„Бездната да ме вземе, какъв съм глупак!“

— Как преместваше телата, Ранси? А страхът ти от кръвта?

— Нищо не мога да ви кажа за това, сър, защото не помня убийствата. Просто се събуждам в палатката си, с кръв на ръцете. Намирам ножа си изваден от канията, но грижливо почистен. — Замълча. — Изтривах каквото можех. Мисля, че точно това ме издаде.

Варет поклати глава.

— Изглежда, грешно сме разбрали тази обсебеност. И я приписахме на много по-ранно престъпление.

— Там започна, да, но дори тогава, сър, имаше една проста необходимост. Не обичам кръв. — Остави чашата на масата. — По-добре ще е вие да ме арестувате, сър.

Варет въздъхна.

— Не ми оставяш избор, но това, което също трябва да е ясно на капитаните, е нивото на некомпетентността ми.

— Не съм сама — каза Ранси. — В това тяло, което виждате, не съм единственият обитател. Има още някой — никога не сме се срещали. Тя ходи, когато аз спя, и в своята свобода убива… хора. Дете от утробата ми, мъже, които са убили жени — това са само списъци. Категории, задоволена с една, която ще се придвижи към друга. Нов списък. Трябва да ме убиете, сър.

Пребледнял от страх, натежал от нещо, което можеше да е разочарование — стига тази банална дума да беше уместна, — Варет поклати глава, сякаш с това можеше да отрече цялата тази сутрин. Обърна се към Празек.

— Сега разбирам, сър, защо ме заговорихте за това.

Празек повдигна вежди.

— Нима?

— Аз… харесвам Ранси.

— Жената, която познаваш, имаш предвид — поправи го Датенар.

— Е, да. За другата… знам само за труповете, които оставя след себе си — и дори тогава подробностите изглеждат нелогични.

— Другата е маг — каза Датенар.

— В смисъл?

— Борави с магия — поясни Празек. — Има природен талант. Но доста неопитомен. Използва каквото ѝ трябва, за да поразчисти след себе си. Но работата с ножа, е, това е съвсем банално, не мислите ли?

— Тя съществува в свят без милост. Това, сър, би трябвало да е достатъчно основание да я екзекутирате — каза Ранси. — Но се боя, че тя ще се защити, и ако е както капитанът казва — магьосница, — тогава трябва да действате сега, докато тя спи.

— Две сте в теб, сержант, и от двете онази, която настоява за наказание, е невинната — изсумтя Датенар.

— Но това тяло е единственото, което притежаваме, сър. Убийте ме и другата също умира.

— Смъртта на двете за престъпленията на едната? Това са изкривени везни, колкото и да се накланят.

Ранси изсумтя раздразнено, но в погледа ѝ този път имаше някаква колебливост.

— Тогава какво ще направите с мен?

— Магьосницата я смятаме за полезна — каза Датенар.

— Какво?!

— Ако бъде събудена за своята спътница, която, изглежда, притежава съвест…

— Не. — Тя се наведе над масата. — Не. Достатъчно лошо е да знаеш какво си направил, но и да го помниш… не.

В този миг Варет я разбра. Колко по-сладко щеше да е да не помнеше изобщо за разбития череп на Ганц! Тежестта на лопатата в ръцете му, резкият откат по дървената дръжка, изпукването на прекършения врат? „Вдигаш лопатата. Примигваш. Стоиш и гледаш тялото му на земята. Сякаш просто бях прекрачил мига, благословен да видя само последствието.

Ранси, жената, която се крие в теб, е взела бебето ти и го е удавила. Ти не помниш нищо. Магьосницата не е без съвест, нито без милост, толкова отчаяна да защити близначката си. Мога почти да я чуя: «Не е за теб, моя обич. Аз ще те защитя, както само аз мога. Спи, скъпа сестро и не сънувай нищо.»“

— Господа — каза Варет. — Тя е права. Ако имате някакъв план по някакъв начин да слеете двете в Ранси… моля ви, недейте.

— Лейтенант — каза Датенар, макар че очите му останаха впити в Ранси, — вие виждате само едната страна на това — Ранси, която сега седи пред нас. Тя, на свой ред, също така познава само този свят. И все пак какво да кажем за онази, която се крие зад очите ѝ? Онази, която е заклета в мрака и ужаса?

Празек почука по калаената чиния с ножа си.

— Докато те продължават да се отбягват една друга, и всяка заобикаля истината на другата, остава един-единствен въпрос и на този въпрос се крепи бъдещето на Ранси. — Махна с ножа. — Може би има някакъв вид милост, поне по отношение на жената, която в този момент седи при нас. И може би всъщност сме подтикнати — от най-доблестна милост — да я пощадим.

— Ако не беше същият този въпрос — каза Датенар. — Те трябва да бъдат накарани да се срещнат. Само в този момент и след всичко, което ще последва, прошката е възможна. Едната за другата и обратно.

— По-важното е — добави Празек, — че никой друг не е способен да каже на магьосницата да спре да убива.

Ранси трепереше, клатеше глава за отказ, но като че ли не можеше да проговори.

Датенар въздъхна.

— Не можем да екзекутираме невинна жена.

— Никой не бива да вижда, че правосъдието се запъва — каза Празек. — Не и тук, не и сега. Изпитанието ще измери колко струваме.

— На ритуала трябва да присъстват всички…

— Ритуал ли? — Варет зяпна Датенар. — Какъв ритуал?

— Изпратихме ездач снощи — каза Празек. — На югозапад, до Бягащите псета.

— Защо?

— Търсим Гадател на кости — обясни Датенар. — Ще се разбере, че демон е обладал Ранси и че трябва да бъде прогонен със заклинание. Но този ритуал — и разберете добре какво имам предвид, и двамата — ще говори в отговор не просто на Ранси, но на затворниците — на всеки затворник — и всъщност на самия легион Хуст.

— Демоните трябва да излязат на бял свят — каза Празек.

— И след това да бъдат унищожени.

Варет зяпна двамата офицери и каза невярващо:

— Бягащите псета? Господа, ние сме войници на служба на Майка Тъма. Искате да поканите чародей от Бягащите псета? Ние сме легионът Хуст!

— Несъмнено — каза Датенар. — И както излиза, лейтенант, ние също, за да не се изразявам прекалено изтънчено, сме кралски прецакани.

— Вярваме — добави Празек, — че Галар Барас ще се върне с командир Торас Редоун. Какво да кажем за нейните демони, лейтенант?

— Но нашата богиня…

Празек се наведе над масата и го изгледа много твърдо.

— Ритуал, сър, който да накара желязото да завие. Докато не обърнем този дисбаланс на сила, докато не застанем като господари над собствените си мечове, над брънките, които ни загръщат, ние сме нищо. Престъпленията, които ни затрупват, са огромни, неизброими, с толкова безбройни подробности, че ни парализират всички. Този легион, и всичко в него, се нуждае от пречистване. — Кимна, не без съчувствие, към Ранси. — И тя ще ни поведе. Лице в лице с онова, което е била и е. Детеубийца.

Фарор Хенд гледаше как Ранси излезе. Изглеждаше толкова слаба, че като че ли едва се държеше на крака, а когато Варет също излезе и забърза след нея, тя го избута, залитна, падна на колене и почна да повръща.

Празек и Датенар бяха изпратили Листар посред нощ. На кон, с два за смяна. Беше препуснал към равнината.

Много ритуали съществуваха на света, лични и публични, честни и лъжливи. В някой момент във всеки един от тях в участника се предизвикваше някакво преображение, обгърнато с вяра. И в същия този миг онези, които наблюдаваха отстрани, на свой ред биваха предизвикани да съучастват и с това — към същата вяра.

Тя разбираше всичко това. Поднасяше се огледало, известяващо истина, за която можеше до този момент да се вярва, че е била скрита, или невидима, или просто неразпозната. И се предизвикваше една-единствена стъпка, от едното отражение в другото. В тази стъпка, знаеше тя, цял свят можеше да се промени. Невъзвратимо.

Листар, изтерзан човек, понесъл обвинението си все едно, че наистина му подобаваше, пътуваше, за да намери вещица или шаман — Гадател на кости от Бягащите псета, народ различен от тайстите, народ, в който имаше нещо диво и примитивно.

„Ритуали. Духове на земя и небе, на вода и кръв. Украшения на главите от еленови и бичи рога, кожите на ловеца и кожата на дивеча. Това ще бъде огледалото на Легиона.

Майко Тъма, къде си ти във всичко това?“

Утрото беше светло и студено. Над лагера, по всяка пътека и пътечка, пушекът висеше на дрипи над замръзналата земя.

Легионът се събуди за новия ден.

16.

— Това е проклятието ни — щом подминем детството, да гледаме невинността през було от горест.

Айвис — стоеше до лорд Аномандър — изсумтя:

— Милорд, само онова, което сме изгубили, прави невинността толкова жилеща.

Дъхът им излизаше на облачета пара, бързо помитани от надигащия се северен вятър. Злокобният дневен сумрак се усилваше.

Аномандър поклати глава.

— Склонен съм да твърдя, приятелю, че това, което описваш, е само едната страна на проблема и всъщност — тази, която гледа само навътре, сякаш границите на твоя живот затварят всичко, което заслужава да се цени, докато онова, което е извън тях, няма никаква стойност.

— Не ви разбрах, милорд.

— Помисли над това, Айвис. Скръбта също така е свързана с нашето усещане за това, което очаква детето. Суровите уроци, раните, понесени и почувствани, но все още неразбрани, загубите и провалите — онези, които детето е обречено да направи, както и направените от другите. Разбиването и загубата на вяра, които започват със самия теб и след това идват в неумолима буря от най-обичаните — родители, учители, настойници. От такова нараняване се губи невинността.

Айвис помисли за детството си и изсумтя.

Аномандър въздъхна и рече:

— Съчувствието не е слабост, Айвис. Да скърбиш за загубата на невинност означава да си напомниш, че твоят живот не е единственият в този свят.

Пред тях, от тази височина на кулата, лесът на север беше сиво-кафява черга, саванът му от вейки и клони — като разрошен килим от тръни. Разпокъсани облаци бяха зацапали небето над дърветата, бяха с цвета на желязо. Ледените пръски във вятъра жилеха. Идваше сняг.

— Няма никакъв друг възможен път — каза след малко Айвис. — Ние сме втвърдени за житейските порядки и за самия живот. Тези неща не могат да бъдат избегнати, милорд. Във всеки случай според това, което съм чул, младият Вренек вече е понесъл предостатъчно страдание.

— И въпреки това да е изричал дори веднъж въпрос за всичко това, Айвис? Да е питал някога с удивление защо нещата са такива, каквито са?

— Не, доколкото съм чул — призна Айвис, почеса брадата си и опипа кристалите, заплетени в мустаците му. — В това отношение, милорд, може би е повече пораснал, отколкото предполага възрастта му.

— Трябва ли да се падне на детето да зададе въпросите, които никой възрастен не смее да зададе?

— Вероятно. Ако е така, то момчето е пропуснало своя шанс и сега изобщо не мисли за това. Решил е какво трябва да направи и отмъщението, за което се е врекъл, съвсем не е детинско. Някой съдбовен аспект на характера му го е поставил на този път. Той не го оспорва. — Айвис помълча, а после сви рамене. — Може би е глупак донякъде.

— Светът наистина е циничен, Айвис, когато виждаме глупостта и невинността като едно и също.

— Гражданската война прави всички ни циници, милорд.

— Нима? — Аномандър се извърна и го изгледа. — Тази жажда за промяна. Тя подрежда за себе си бъдеще, в което всяко желание е удовлетворено, всяко едно спечелено с меч или с кръв, или с повален враг. И в този миг, Айвис, така ярко изрисуван в триумф, замръзва ли светът? Спира ли самото време, без нищо да продължи да пълзи — нито един следващ момент в обичайното им търкаляне? Но що за свят предлага тази невъзможност? Само онзи, който е сътворен в нечий ум и след това извисен във вериги, за да не бъде никога освободен. Придаването на форма на носталгията ни прави пленници, приятелю.

— Милорд, не се ли борихме за своята родна земя? Вие, аз, Драконъс и всички други? Не се ли сражавахме, за да отхвърлим нашествениците? Не спечелихме ли своята свобода?

— Да. Борихме се, Айвис. И все пак, остана ли времето неподвижно? От онзи миг на победата? Виждаш ли ни всички застанали победоносни и зачервени, като заклещени в някоя от картините на Кадаспала? Победата е за платното, не в истинския свят. Не, тук ние продължаваме да се движим. Урусандер и неговите войници излизат залитайки от полето, за да намерят мръсни кръчми и безрадостни утрини. Благородниците? Върнали са се в именията си, за да се мръщят на деца, пораснали в непознати, и на жени или съпрузи с изстинала любов. — Поклати отново глава и се обърна към гледката отвъд стените на имението. — Все още ехото ни гони и затова мечтаем да направим мига вечен.

— Чух, милорд, че сте отхвърлили молбата на Кадаспала. За портрет. А вече, уви, е твърде късно.

— Твърде късно ли? Защо?

— Ами, защото, милорд, той вече е сляп.

— Бих се доверил на ръката му повече сега, отколкото докато имаше очи да вижда, Айвис. Да, мисля, че бих приел молбата му. Най-сетне е свободен да нарисува каквото пожелае, без възражения от външния свят.

— Съмнявам се, че ще се обърне към вас, милорд.

— Съгласен съм. Но по причини, за които може би не си в течение.

— Милорд?

— Той ме обвинява, Айвис. За изнасилването и убийството на сестра му. За смъртта на баща му.

— Полудял е от скръб.

— Забавихме се — каза Аномандър. — Не побързахме да стигнем навреме до мястото на сватбата.

Айвис видя как ръката на лорда се отпусна на ефеса на меча на кръста му.

— Ако го бях нарекъл „Скръб“, може би… но виж, в това съм съгласен с младия Вренек. Отмъщението, заявено с блесналите очи на едно дете, толкова уверено, толкова безпогрешно с пламенната си убеденост. От онзи ден, Айвис, не мога да не се чудя дали не съм направил грешка?

— Вие търсите Андарист, милорд. Търсите своя брат, за да поправите нещата.

— Ще говорим, да. Но какви думи ще бъдат разменени? Не знам. Най-редното би било да се върна веднага в Карканас. Ако брат ми ще държи на чувството си за измяна, нека продължава. Няма ли по-големи неотложни неща от скръбта на един човек?

— Или отмъщението на друг?

Още докато го изричаше, Айвис се изруга наум, че е глупак.

Но — изненадващо — Аномандър отвърна с горчив смях:

— Добре казано, Айвис. Признах, че ме е страх, нали? Но тъкмо страхът ме тласка да търся Андарист. Страхът от неизвестни думи, все още неказани, на които искам да отговоря… сякаш всеки миг мълчание между нас дърпа пореден камък от моста, по който един от нас трябва да мине.

— Значи, в своя кураж, милорд, вие сте този, който прави стъпките.

— Това кураж ли е вече, Айвис?

— Да, сър. Твърде често страхът облича одеждата на наранена гордост.

Аномандър помълча малко, после каза:

— Имаше един жрец. Срещнах го на пътя. Оказа се, че двамата сме тръгнали на едно и също поклонничество. — Замълча. — Къщата на имението, която построи моят брат, сега е светилище. Сякаш ужасът и кръвта имат силата да осветят.

— Вярвам, че е така, сър — каза Айвис и погледът му се спусна надолу към могилите по ръба на мъртвото поле под стената.

— Видях нещо — продължи Аномандър. — Когато жрецът се появи на прага на къщата, от ръцете му закапа кръв, от рани, които се отвориха наново, макар да не беше опирал острие в тях. На кръвта се отвръща с кръв. Изглежда, че вярата ще бъде изписана в онова, което губим, приятелю.

Айвис потръпна притеснено.

— Скърбя за онзи жрец, милорд. Несъмнено той би предпочел да благослови с нещо друго, вместо със собствената си кръв.

— Обсебен съм от сънища — кошмари — за онази среща. Признавам, Айвис, че във виденията си стигам до убедеността, че раните по ръцете на онзи човек, с техните сълзи кръв, са очите на бог. Или богиня. Жрецът ги вдига между нас, ръцете си, раните, и погледът ми — който не мога да откъсна — се впива в онези пурпурни очи. Това, което изтича от тях, идва като обещание. В тези сънища бягам, както би бягала прекършена душа.

— Значи не е свято място, милорд, а прокълнато.

Аномандър сви рамене.

— Натъкваме се на кръгове от камъни, древните святи места на Бягащите псета, и ги обявяваме за прокълнати. Какви ли бъдещи същества, чудя се, ще открият развалините на собствените ни святи места и ще ги нарекат същото? — Дъхът му излезе на съсък. — Хладен съм спрямо тези понятия за вяра, Айвис. Не мога да вярвам на лекотата, с която се заявяват, толкова ефимерни с появата си, толкова лесни за пренебрегване. Виж войната, надвиснала над нас. Виж съдбата на Отрицателите. Виж раждането на лиосаните сега. Вярата дебне по нашата земя като жътвар на души.

Най-сетне мислите на Аномандър бяха довели Айвис до мястото, което желаеше.

— Милорд, никаква вест нямам от лорд Драконъс. Той не се отзовава на нито едно послание. При това отсъствие трябва да бъда смел. В деня на битката ще поведа Домашните мечове на Драконъс към вас и ще ги подчиня на вашето командване.

Аномандър не отвърна. Погледът му се задържа на снишаващите се облаци на север. Снежинки закръжиха надолу към кишата.

— Милорд…

— Лорд Драконъс ще се върне, Айвис. Приключих с тази безсмислена гонитба. Ако двамата с Андарист трябва да станем отчуждени, тогава ще нося раната. Възнамерявам да тръгна за Карканас още следващия ден. Скръбта може да се облече във власеницата на наранена гордост, но на отмъщението отива опрощение.

— Милорд, по-добре би било да не го правите — каза Айвис. — Да се връщате в Карканас имам предвид. Оставете Драконъс… на мястото, което е избрал за себе си. Не мога да обясня това изкушение на тъмнината, освен, че е, по някакъв начин, същината на неговия дар към жената, която обича. Решението му е извън санкциониране, нали? Също така трябва да се помисли за благородниците — вашите съюзници на бойното поле.

— Те ще се бият за мен, Айвис.

— Ако лорд Драконъс…

— Те ще се бият за мен — настоя Аномандър.

— А ако не се бият?

— Тогава ще се каят за провала си.

Заплахата смрази Айвис. Той огледа натежалите облаци, запрели къделите си от сняг и киша. В кухнята долу приготвяха вечерята, пир в чест на неочакваните им гости. В главната зала азатанаят Каладън Бруд седеше като полупитомна мечка в единствения стол, който можеше да побере туловището му — стола на самия лорд Драконъс. Лекарят, Прок, седеше с Висшия зидар.

В личните си покои лейди Сандалат обсипваше с внимание Вренек, сякаш той можеше да замести нейния син — сина, когото на никого не бе позволено да признае. Момчето общо взето се беше съвзело от мъките си, но носеше строгостта с естественото изящество на ветеран от твърде много войни и вече бе започнало да се дразни от обсебващите ѝ грижи. Беше добре, че Вренек бе някогашен приятел на сина на Сандалат, но годините раздалечаваха двете деца, още повече че Вренек беше по-големият и нищо в живота му дотук не бе присъщо за едно глезено благородническо дете. Айвис виждаше напрежението в него, докато се мъчеше да понесе търпеливо компанията на дамата.

Навсякъде из замъка стражи патрулираха по коридорите, обикаляха стаи и зали, тропаха нагоре-надолу по стълбите на кулата.

— Милорд — заговори Айвис. — Казахте, че смятате да говорите със своя спътник азатанай във връзка с дъщерите на Драконъс.

Аномандър изсумтя и кимна.

— Да, тази вечер, Айвис. Той е в течение, донякъде, че нещо не е наред в този замък. Колкото до мен, дори споменаването на магия ме притеснява. Те са децата на Драконъс, а колкото до връзката му с тях, ти знаеш по-добре от мен. Как ще реагира той на такива ужаси?

— Засега, милорд, не е реагирал изобщо.

— Не можеш да си сигурен в това негово привидно безразличие — отвърна Аномандър. — Напълно възможно е никакви съобщения или доклади да не са стигнали до него.

— Милорд? Но аз изпратих спешно…

— Всички такива писма ги оставят пред вратата на Залата на Нощта, на една ниска масичка, която слугите едва могат да видят. Дали на Драконъс изобщо му е хрумнало, че съобщения чакат вниманието му? Вероятно не. Тъй че отново питам: как би реагирал той на вестта, че една от дъщерите му умира от ръцете на останалите две? Или на убийството на негови слуги в замъка?

Айвис се поколеба.

— Милорд, размишлявах над тези въпроси до изнемога и не съм по-близо до сигурен отговор. Той отведе сина си, Аратан, в земите на запад. Незаконно момче, на седемнайсет тогава. На осемнайсет вече. Но дъщерите му… те си останаха деца. Техният по-малък брат ги е надраснал. Това е странно, сър.

— Чувстваше ли ги близки?

— Дъщерите ли? — Айвис помисли, после поклати глава. — Търпеше ги. Имената, които им даде, говорят сами по себе си. Енви, Спайт и Малис[4]. Малис беше убитата и след това изгорена в пещ.

Аномандър примига.

— Тези подробности все още ме стъписват, приятелю.

— Нощ, която не се забравя лесно — каза Айвис. — Можехме да ги изкараме навън с пушек отдавна, ако не беше страхът от магията, която владеят.

— Може би, с Каладън Бруд в компанията ни, сега да е моментът, Айвис.

— Но вие двамата скоро ще си тръгнете, милорд. Могат ли едни обикновени пранги да ги задържат.

— Но няма да ви оставим безпомощни — заяви Аномандър. — При условие, че нямам представа за силата на самия Бруд. Оказа се достатъчно умел във вдигането и преместването на тежки камъни и говори за магията на самата земя като добре запознат с нея. Дали притежава нещо повече? Колкото до това, любопитен съм като всеки друг. Ще обсъдим въпроса тази вечер.

— Благодаря ви, милорд.

— В това, Айвис, аз съм само мостът. Каладън Бруд ще е от другата страна. Скромното ми задължение е да те поканя да минеш по този мост.

— Все пак съм ви благодарен, милорд.

— Вечерта вече се спуска, приятелю — каза Аномандър. — Дали да не слезем от тази кула?

— Премръзналите ми кости наистина биха се зарадвали на малко топлина, милорд.

Твърде много у лейди Сандалат напомняше на Вренек за майка му. Макар да беше облечен за вечерята, се беше измъкнал от покоите ѝ и сега обикаляше из коридорите на замъка. Периодично се натъкваше на двойки стражи, понесли фенери и стиснали дръжките на къси мечове. Поглеждаха го загрижено и повечето го укоряваха, че обикаля без придружител.

Възприемаха го като все още дете. Можеше да им каже, че не е така. Можеше дори да им напомни, че сега те пазят тъкмо срещу деца, деца, които толкова ги плашат, че обикалят стаите и проходите с извадени оръжия и се стряскат от сенки. Старият начин на мислене, който вкарваше децата в детински неща, вече си бе отишъл. Истината за това бе очевидна за Вренек. Каквото и да идваше в този нов свят, щеше да раздели хората на наранявани и нараняващи, а до гуша му беше дошло да бъде нараняван. Възрастта не променяше нещата. Възрастта нямаше нищо общо с това.

Гласовете в главата му, които най-ясно говореха в миговете преди заспиване, го спохождаха и докато беше буден, но приглушени — мърмореха думи, които често не можеше да различи. Не можеше да е сигурен, но всички те изглеждаха уплашени и понякога той се стряскаше от някой вътрешен вик, предупреждение, което никой друг не чуваше, сякаш виждаха опасности, невидими за никой друг.

Трудно му беше да повярва, че са това, което твърдяха, че са. Умиращи богове. Такива същества, умиращи или не, нямаха никакъв интерес към Вренек, момчето от конюшните, което не беше направило нищо особено важно през целия си живот и което мислеше за бъдещето като за един-единствен миг, връх на копие, забиващ надолу, пробиващ през кожа, хлъзгащ се в месо и каквото още там защищава кожата. Копие, отнемащо живот, а в ума му — неговият списък с имена, всяко едно избледняващо пред очите му с всяко забиване на копието, всяко поред, едно по едно, докато списъкът не свършеше и не му останеше само празнота.

Това бе единственото му бъдеще, а когато то свършеше, когато задачата му бъдеше изпълнена, нямаше да има нищо освен един смътен мъглив свят от живота му, прекаран с Джиния. Но дори там нещо шепнеше за забрава, подканяше го в свят на въображение, като остров, обкръжен от Бездната.

Бездната. Дума, която бе чувал да изричат и като проклятие, и като молитва, сякаш две лица се криеха в мрака, а кой знаеше кое от тях можеше да намери с опипващите си слепешком ръце?

Можеше да каже на стражите за мислите си, да им покаже, че не са мисли, каквито някой би очаквал от едно дете. Но нещо го сдържаше. Започваше да подозира, че да го виждат като дете е само по себе си някакъв вид маска, която би могъл да използва, щом дойде нощта за убийство.

Може би умиращите богове го предупреждаваха да не разкрива твърде много, но не беше убеден в това — във всеки случай не беше казал нищо на лейди Сандалат за плановете си и беше сигурен, че Първият син и азатанаят ще си мълчат по въпроса. Нямаше никакъв избор, освен да ѝ се покаже само като дете, приятел на Орфантал, който, плюс нея и самия Вренек, беше единственото останало от дома Друкорлат. Джиния също, разбира се, но тя си беше тайна на Вренек и тайната беше неговият начин да я защити от всекиго и от всички.

Беше сложно и притеснително, а нуждата на дамата да го държи близо до себе си, толкова плътно, че понякога едва можеше да си поеме дъх, го караше да се чувства неловко. Никакво желание нямаше да остане в този замък.

Стигна до врата, водеща към площадката на вито стълбище. Светлината, струяща от светилниците, поставени в нишите в коридора зад него, не стигаше далече и след първия завой по каменните стъпала Вренек се озова на тъмно. Продължи нагоре.

Кулите го интригуваха. Никога не беше стигал по-високо от едно ниво над земята, а това беше в имението на лейди Нерис, и къщата гореше около него и Джиния. Катеренето по дървета му беше показало как всичко се променя, видяно от височина, но често гъстите корони на други дървета затулваха повечето гледка надолу. От върха на кула, вярваше той, нищо нямаше да пречи на погледа му.

Всичко долу, щом стигнеше толкова високо, щеше да е познато и все пак всяко нещо щеше да е преобразено в очите му, превръщайки се в нещо ново. Тази идея като че ли не се хареса на умиращите богове в главата му.

На нивото точно под най-горния етаж на кулата излезе на площадка и се озова пред врата от черно дърво. Мъниста вода се стичаха по набраздената ѝ повърхност. Локвата пред прага се беше разляла по каменната площадка, толкова студена, че на места бе станала на киша с тънки хрущящи пластове лед. Застанал пред вратата, усещаше вълните студ, идващи от нея.

Впил очи в тежкото мандало, Вренек пристъпи напред.

— Недей!

Той се обърна рязко.

Малко момиче, загърнато в дрипи, седеше присвито на стълбите над площадката. Слабото му мърляво лице беше бледо, но не бяло. Това подсказа на Вренек, че момичето не принадлежи нито на Майка Тъма, нито на лорд Урусандер. В това отношение беше също като него.

— Ти си едната от дъщерите — каза той. — Дъщерите убийци.

— Изгони ги.

— Кои?

— Духовете. Призраците. Тези, които гъмжат около теб. Изгони ги и тогава можем да говорим.

— Всички ви търсят — каза Вренек. — Всички в замъка. Казват, че сте убили сестра си, най-малката.

— Не. Да.

— Изгорили сте я в пещ.

— Тя вече беше мъртва. Мъртва, но без да го знае. Пещта беше нашата милост. Ние не сме като вас. Ние дори не сме тайсти. Как се казваш?

— Вренек.

— Изгони духовете, Вренек.

— Не мога. Не знам как. Те не могат да направят нищо. Умират.

— Умират, но още не са мъртви.

— Уплашени са.

Момичето се усмихна.

— От мен?

— Не. — Той посочи. — От вратата и това, което е зад нея, мисля.

Усмивката на момичето изчезна.

— Тайната стая на татко. Не можеш да я отвориш. Заключена е. Запечатана. Пази я магия. Ако докоснеш мандалото, ще умреш.

— Какво е Финнест?

— Кое?

— Финнест. Умиращите богове непрекъснато пищят за Финнест.

— Не знам. Никога не съм чувала за това. Имаш ли нещо за ядене?

— Не. Коя сестра си ти?

— Енви.

— Къде е другата?

Енви сви рамене.

— Опита се да ме удуши с косата ми. Надвих я. Набих я хубаво. Това беше тази сутрин. Изпълзя някъде и не съм я виждала оттогава.

— Двете явно не се харесвате.

Енви протегна ръка, с дланта нагоре. Появи се зловещо червено сияние и потече над нея.

— Ние навлизаме в силата си. Ако поискам, мога да се превърна в жена. Точно тук. Мога да израсна тук, пред очите ти. — От сиянието изникна пипало, заизвива се като змия и се уви около дланта ѝ, а след това запълзя нагоре към китката ѝ. — Или мога да се направя да изглеждам точно като… как се казваше тя? О, като Джиния.

Вренек си замълча.

Енви протегна другата си ръка и още една огнена змия се появи като първата.

— Мога да бръкна в ума ти, Вренек. Мога, ако искам, да измъкна разни неща и да ги натроша. Твоята любов към нея. Мога да я убия. — Ръцете ѝ се вдигнаха и пипалата от пламък придобиха змийски глави, с разтворени челюсти, от които остри зъби заблестяха като диаманти. — Захапката ми е отровна. С нея мога да те направя мой роб. Или да те накарам да ме обичаш повече, отколкото изобщо си обичал Джиния.

— Защо да го правиш? Аз съм само едно просто момче.

— Момче, благословено от стари богове. Може и да си мислиш, че умират. Може дори те да са ти казали това. Но може би те изобщо не умират, Вренек. Може би ги храниш добре, с твоите блянове за кръв и мъст. Колкото по-стари са някои неща, толкова по-гладни и жадни стават.

— Единственото гладно и жадно нещо тук си ти, Енви.

— Казах ти. По-стара съм, отколкото изглеждам. — Змиите потънаха под кожата на ръцете ѝ. — Забрави Джиния. Аз съм много по-добра, Вренек. С моя помощ можем да прогоним онези стари духове. Да ги върнем в черната пръст. Отдай ми се и аз ще те пазя вечно, а колкото до онези войници, които те нараниха и изнасилиха Джиния, с мен на твоя страна, Вренек, ще им покажем такава агония, че да разбие душите им.

— Предпочитам да използвам копието си.

— Няма да се доближиш до тях.

— Лорд Аномандър ще ми помогне.

— Онзи надут глупак? Той се плаши от магия. Някога мислех, че би могъл да е достоен за мен, но не е. Магия, Вренек. Нов свят иде и в него ще има същества с такава сила, че да събарят планини…

— Защо?

Тя се намръщи.

— Кое защо?

— Защо да събарят планини?

— Защото можем! Да си покажем силата!

— Защо трябва да правите нещо просто защото можете? Защо да си показвате силата, щом вече бездруго я имате? Не сте ли дори по-могъщи, когато не си правите труда да събаряте планини, когато не си правите труда да се покажете?

Енви го изгледа намръщено.

— Онези стари богове се хранят от теб — каза му. — Отдай ми се, Вренек, и заедно ще се обърнем срещу тях. Ние ще се храним от тях. Ще ги погълнем и ще вземем силата им. С магия можеш да стигнеш до онези войници, все едно къде се крият. По-важното, Вренек, те няма изобщо да могат да се крият. — Стана и слезе едно стъпало надолу. — Можем да тръгнем право към тях. Можем да напуснем тази нощ и никой няма да ни спре.

— Трябва ми копието…

— Аз ще ти направя ново.

— Не искам ново.

Малките ѝ ръце се свиха в юмруци.

— Всичко което обещавам ли ще объркаш заради едно проклето копие?

— Все едно — каза Вренек, — Айвис каза, че лорд Аномандър ще говори с азатаная да хване теб и сестра ти.

Очите на Енви се присвиха.

— Казах ти твърде много.

Огнените змии се появиха отново. Загърчиха се и излетяха от дланите ѝ, змийските челюсти се разтвориха широко.

Нещо се завихри пред Вренек, блестящо и издуващо се. Близначните змии забиха зъбите си в него и той залитна назад от писъка, изригнал в черепа му. Усети смъртта на стария бог като юмрук в гърдите си. Свлече се назад и се блъсна във вратата от черно дърво.

Нещо от другата страна на вратата заудря по нея, разтърси рамката и мокър пясък се изсипа от тавана. Ударът разтърси Вренек и той се смъкна на пода, зашеметен и безпомощен.

Енви нападна отново, змиите изплющяха от ръцете ѝ.

Друг бог се намеси, понесе раните и умря в агония.

Енви се изсмя и слезе на площадката.

— Ще ги убия всички, Вренек! Освен ако не ми се предадеш!

Като в мъгла, Вренек зърна за миг движение на стъпалата зад Енви, а след това нещо скочи на гърба ѝ. Ръце стиснаха врата ѝ, мръсни пръсти задраха червени бразди по гърдите, шията и лицето ѝ.

Енви изпищя и падна заедно с другото момиче.

А то изкрещя безумно, без да спира да дере Енви с нокти:

— Не можеш да го имаш! Никога няма да го имаш!

„О, това трябва да е Спайт.“

Вренек изпълзя към ръба на площадката, забравил юмруците, блъскащи по вратата зад него, забравил двете сестри, които се деряха една друга с ръмжене и нокти. Хлъзна се тромаво надолу по стъпалата.

Останалите богове се струпаха ревностно около него, пронизителните им викове заехтяха в черепа му:

— Предупреди азатанаите, дете! Предупреди Висшия зидар! Тези двете, тези двете… тези двете…

Думите заглъхнаха, сякаш целият хор, който ги изричаше, бе запокитен в пропаст.

Вренек изведнъж се почувства страшно уморен. Лежеше на друга площадка, наполовина вътре, наполовина извън мътната светлина от коридора. Звуците от боя и тупащите юмруци все още отекваха над него и му бе трудно да повярва, че никой друг в замъка не може да ги чуе.

Потръпна в мразовитото течение по пода на коридора. Чуваше как вятърът напира и блъска в кепенците, бие по каменните стени.

Зимна буря ги връхлиташе.

А вечерната камбана звучеше тихо, като далечен гръм.

Вренек затвори очи и се остави тъмнината да го погълне.

— Момчето се е залутало някъде — каза Ялад. — Е, гладът скоро ще го притегли към масата.

Седяха на масата с другите от домакинството и с азатаная и чакаха лорд Аномандър, Айвис и Вренек.

Сандалат се намръщи на порталния сержант.

— Описваш го все едно, че е куче.

Усмивката на Ялад увехна.

— Моите извинения, милейди. Не исках да проявя неуважение. Но лорд Аномандър го намери полумъртъв от глад и момчето все още не се е възстановило напълно.

— Твърде малко удобства е имал в живота си — отвърна тя. — Трябва да поема известна отговорност за това. Трябваше да се противопоставя на майка ми, у която скръбта подхрани жестокост. Удари по Вренек, защото той беше най-безпомощният от нас. — Поклати глава. — Твърде много има да се поправя тук.

Седналият срещу Ялад хирург Прок взе чашата си и каза:

— Плътта се лекува бързо в сравнение с духа. Милейди, за детето ще ви трябва търпение. Може би наистина майка ви беше прекалено волна с камшика, но това, в дългосрочен план, може да се окаже по-малко увреждащо от простото пренебрежение. Момчето няма никакво основание да прояви доверчивост и никакъв прецедент, в който да вложи вяра в самата идея.

— Няма нужда да се страхува от мен — заяви твърдо Сандалат. — Чувствам, че ме укоряваш за дързостта на обичта ми, хирург Прок.

Прок примига.

— Може да обичате камък, но не очаквайте той също да ви заобича. Милейди, това момче има предпазливи очи. Раните му вече носят белези и тези белези притъпяват всякакво чувство. За вас това може да изглежда недостатък, но уверявам ви, точно както тялото ще защити каквото е увредено, така и душата. — Отпи глътка вино и срещна сърдития ѝ поглед със спокойно изражение. — Твърде често, в стремежа си да изцерим, отваряме наново рани. Изобщо не е добра идея, според опита ми.

— Фактът си остава — каза Сандалат. — Не знам къде е отишъл, а вечерната камбана прозвуча.

В този момент лорд Аномандър и Айвис влязоха в трапезарията.

Облекчена, Сандалат каза на Айвис:

— Младия Вренек го няма никъде. И порталният ви сержант, и хирургът смятат, че тревогата ми е неоснователна, но все пак съм разтревожена.

— До този момент не съм правил усилие да подиря през камъните на този замък — каза Каладън Бруд.

— И защо тази неохота? — изсумтя Аномандър.

Азатанаят не отговори.

Айвис се обърна към Ялад.

— Събери отделение и уведоми патрулите — намерете момчето.

— Да, сър — отвърна Ялад и стана. — Милейди, отново, моите извинения.

— Ще помогнем — каза Прок. — Мадам Сорка? Бидишан?

Те излязоха заедно със Сетил и Вент Дирел и Сандалат остана сама с Айвис и двамата им гости.

— Ще го намерят, милейди — увери я лорд Аномандър, придърпа стол и се настани на него. — Висши зидарю, не обяснихте неохотата си по-рано. Бихте ли го направили сега?

Каладън Бруд се поколеба, после сви рамене.

— Тези дъщери — кръвта на майка им тече буйно в тях. Още при пристигането ни усетих, че проучват силата си. Тази цитадела е претъпкана, Аномандър, и под това нямам предвид съществата от плът и кръв около нас. Нещо друго обитава тук и то знае, че съм дошъл, и това не му харесва. Колкото до Вренек обаче… — Помълча, после сви рамене. — Той се е сдобил с могъщи защитници.

— Целият този мистицизъм ме уморява — изръмжа Аномандър и се пресегна за чаша. — Тази магия се оказва коварен акт, предизвикващ най-лошото в нас.

Айвис си замълча, но Сандалат, която го беше наблюдавала, видя нещо болнаво в изражението му.

— Майстор Айвис, лошо ли ви е?

Той сякаш потръпна от въпроса. Разчеса с дебели пръсти побелялата си брада и заговори.

— Тази магия, изглежда, е в крак с естествено присъщото ни разнищване на благоприличие и скромност. — Хвърли поглед към Каладън Бруд. — Гората е неспокойна, със земни духове. Видях със собствените си очи проливането на жертвена кръв, само че кървенето не беше на смъртен. Висши зидарю, казвали са ми, че вашите сили са от земята. Какво можете да ми кажете за една богиня, увиснала над земята на ложе от дървени шипове? Пронизана през тялото, дори през черепа, но въпреки това живее и говори…

Сандалат го зяпна. Сцената, която описваше, я ужаси.

След дълго мълчание лорд Аномандър проговори:

— Айвис, къде намери тази… богиня?

Айвис се сепна.

— Милорд? В гората, на една поляна.

— Тя там ли остана?

— Не знам. Признавам, нямах куража да се върна.

— И тя ти говореше? Какво каза?

Айвис се намръщи и извърна очи.

— Че ще се провалим във всичко, което правим. Светът се променя и няма мир в това, което иде. Това, което ще се роди наново, ще е като бебе върху куп трупове. Жива корона — довърши с хриптене — над мъртва слава.

Аномандър изруга и се изправи.

— Стига с тези глупости. И не си си го представил това, Айвис? Тя наистина е там? Ще говоря с тази богиня — ще опровергая тези пророчества за провал и смърт. — Придърпа наметалото си. — Ако не — добави с ръмжене, — ще сложа край на мъчението ѝ.

— Опитах същото, милорд — каза Айвис. — А тя ми се подигра за това. Махнете ли шиповете, тя наистина ще умре. За да живее, трябва да страда, тя е богиня на земята. — Погледна отново Каладън Бруд. — Както страда земята. — Обърна се отново към Аномандър. — Милорд, тайстите са като нокти, дращещи през плътта на света. Всяка раздрана бразда е спечелена победа. Всяка опустошена ивица плът чертае напредъка ни — и всичко това за нищо. Когато убием онова, на което стоим, всичко свършва и съдбата, в която сме вярвали за своята раса, се оказва нищожна.

Трепереше. Взе каната с вино, пи от извитото ѝ гърло и се поля.

Лорд Аномандър стоеше като замръзнал. После извърна лице към азатаная.

— Какъв съвет ще дадеш, Висши зидарю, или езикът ти е умрял в устата?

Вниманието на азатаная сякаш бе приковано в масата пред него.

— Едно същество в болка копнее да сподели страданието — заговори той. — Дори една богиня. Превърнала е отчаянието в изящно майсторство и се радва на публика. Аномандър, тя няма да има нищо ценно, което да ти каже. Всъщност ще заблуждава където и както може. Все едно, тя не е реална.

Айвис се намръщи.

— Видях я…

— Вървял си в сън, майстор Айвис, но сън, който не е сътворен от теб. Има места в дивата пустош, където виденията на Спящата богиня се проявяват. Най-често биват уловени с крайчеца на окото, проблясък, нещо размътено, нещо само намекнато. Ако насилие спохожда съня ѝ обаче те могат да се укрепят, дори до размяна на думи. — Разкърши рамене. — Но най-често се появяват като зверове. Хрътки или демонски котки с червени очи…

— Пронизана богиня?

— Нейният сън е неспокоен, майстор Айвис. Все едно, никой тук не може да отрече нараняването на земята в тези владения на тайстите. Насилието е било дивашко и продължително и дивата природа умира. Тук, на това място, Спящата богиня наистина кърви от рани. Всеки дървен шип бележи триумф на прогреса. — Вдигна поглед към Аномандър. — Бихте ли отменили тепърва всичко, което е било постигнато в името на цивилизацията?

Аномандър изгледа азатаная. Очите му бяха помръкнали.

— Ако изляза тази нощ от този замък, имам ли тази сила? Ако намеря тази богиня? Кажи истината, Бруд, ако искаш да спечелиш уважението ми.

Широкото лице на Висшия зидар сякаш се изпъна, щом азатанаят оголи зъби.

— Наглостта не ме плаши, Рейк, както вече добре знаеш. Самонадеяността още по-малко. На отговора ми виси цялото ти уважение? Но ако отговорът те разочарова? Що за приятелство търсиш?

— Тогава претърси през камъните на този замък и ни кажи какво обитава тук — каза Аномандър. — От двама ни — добави с горчивина — само един от нас е бил свободен с признания за слабост и недостатъци. Или трябва да приема, че си съвършен?

Каладън Бруд бавно затвори очи.

— Тогава ще го кажа ясно. Пусни ме да се развихря над този замък и малцина ще преживеят нощта. Ако пробудя силата си, ще бъда магнит за дъщерите на Драконъс и за ордата забравени богове, които бранят младия Вренек, и за каквато още същност се крие тук. Магията се храни с магия. До заранта това имение и повечето от земите на лорд Драконъс като нищо може да са овъглени развалини.

— Кой сега се подиграва с перчене?

При тези думи Каладън Бруд се надигна.

— Ще ме жилиш докато се събудя ли, Аномандър? Така да бъде тогава.

— Той е мой!

Вренек отвори сънено очи. Тилът го болеше и нещо бе направило косата му лепкава там, върху студените каменни плочи. Примигна и се взря в нисък таван от черен камък, влажен и покрит с плесен. Раменете му бяха притиснати в зърнисти стени все едно го бяха натикали в саркофаг. Помъчи се да се надигне, но беше грубо избутан надолу от гола пета, забита в гърдите му.

— Стой там, глупако!

Енви се наведе над него и продължи с груб шепот:

— Не казвай нищо. Между стените сме. Може да ни чуят. Ако ни чуят, ще трябва да те убием.

— Няма ги наблизо — изсъска друг глас някъде зад Вренек. — Това, дето чухме, беше камбаната за сбор. Всички се втурнаха към главната зала. — Слушай — никакъв звук вече. Но чух как главните порти се тръшнаха.

— Онова беше демонът, дето тропа по вратата — отвърна Енви.

— Не беше.

— Тече ти кръв от ушите, Спайт, понеже те фраснах по черепа. Нищо чудно, че ти се причуват разни неща.

— Беше главната порта. Не мисля, че някой е останал в къщата.

— Не биха направили това. Защо да го правят? Ние имаме заложник!

— Той не е нищо. Нищо не струва.

— Ако беше твой, Спайт, нямаше да говориш така. Но той е мой. Мой роб. Моят първи и ти не можеш да го имаш. Аз вече съм пред теб, а това най-много го мразиш, нали?

— Ще го убия, но няма да позволя да го вземеш като свой роб!

— Много късно!

Енви се надигна и застана на гърдите на Вренек. Не тежеше почти нищо. Внезапно ядосан, Вренек се пресегна и я стисна за глезените. Надигна и след това я избута нагоре и през главата си. Врясъкът ѝ спря рязко, щом тя се блъсна в сестра си. Двете започнаха да се бият.

Вренек се превъртя настрани и по корем и ги загледа.

Момичетата изведнъж прекъснаха боя. Изгледаха го с гняв.

— Убий го веднага — каза Спайт. — Ако не, аз ще го убия.

— Не, няма. Той е мой.

— Просто го убий, Енви.

— Е, добре.

В същия миг сякаш цялата къща залитна на една страна. Камъните на стените изскърцаха и блъвнаха пясък и прах. Вой изпълни черепа на Вренек и той стисна слепоочията си с ръце.

Очите на Спайт изведнъж се разшириха.

— Какво става?

Вренек заговори с усилие през стиснатите си зъби, най-сетне проумял заченатия наново писък на умиращите богове:

— Висшият зидар, който е построил тази къща. И е направил Запечатаната зала, макар да не е знаел за какво я е поискал Драконъс. Някой е хранил онова, което е затворено в онази стая. Хранил го е с лоши мисли, за да го направи по-силно. Но сега преградите рухват и то се опитва да се измъкне.

Спайт изпищя в ужас и се отдръпна от Енви.

— Да се махаме оттук!

И побягна нагоре по тесния проход. Енви погледна ядосано Вренек и я последва.

Ревът на гласовете заглъхна, остана само стенещото ехо, процеждащо се като вода през мислите на Вренек. Замаян, той тръгна в обратната посока на сестрите.

Азатанаят беше единственото живо същество в къщата освен Вренек, Енви и Спайт. Всички останали се бяха махнали. Умиращите богове замърмориха наново, заподканяха го да продължи напред. Стигна до пресечка в прохода и видя по отсрещната стена тънки резки светлина. Заопипва в сумрака и намери резето. Вратата се отвори с щракване, изскърца на пантите и той влезе в стая, в която не бе влизал. Вратата се люшна и се затвори зад него.

Вренек се огледа. Ниска дълга маса заемаше центъра на помещението, изсечена от цял дънер, с врязани по дължината жлебове. Малки ведра висяха от куки в ъглите. По едната стена имаше няколко реда клинове, от които висяха железни инструменти — ножове с къси остриета, секачи, триони, метални скоби и шила.

Миришеше на нещо горчиво, стипчиво и гадно.

Чу смътен писък, но му се стори някак далечен и реши да го пренебрегне. Отиде при инструментите и взе един от малките ножове. Оказа се изненадващо остър и Вренек се зачуди за какво ли е тази стая, с тази странна маса и ведрата.

Друга, истинска врата го изведе в коридор. Не беше минавал по този коридор — не беше сигурен дори на кой етаж се намира.

Тръгна напосоки и умиращите богове отново заломотиха в главата му.

Бяха се събрали в спалните помещения. Сигналите за тревога бяха вдигнали Домашните мечове на крака и Айвис остана доволен, че ги намери повечето облечени и подходящо снаряжени. Въведе ги в главната трапезария, където камината гореше буйно и жестокият студ бе прогонен.

Лорд Аномандър остана до вратата, сякаш все още се канеше да се хвърли в ноктите на бурята, за да намери пронизаната богиня. Сандалат, Ялад и хирург Прок се бяха настанили по-близо до огъня. Айвис ги погледна, когато лейтенантът му застана пред него, и попита:

— Заповедите ви, сър?

— Войниците да се снаряжат и да напълнят походните си торби с продоволствие — достатъчно, за да ни поддържа, ако се наложи да опразним терена.

— Сър? Нападнати ли сме?

— Неизвестно — отвърна Айвис. — Вероятно. Знам, навън е зверска буря, но можем да намерим подслон в гората, ако се наложи. Хайде, Марак. Храна, вода, топли дрехи, одеяла, палатки, посуда. — И без да дочака отговор, тръгна към камината.

— Милейди, Каладън Бруд ще намери Вренек. Можете да сте сигурна в това.

— А ти защо си толкова сигурен? — попита Сандалат. — Той ни изхвърли навън на студа, Айвис. Предупреди ни за разрушения… моето дете е там вътре! Не вярвам на азатанаите. Сърцата им са студени, очите им са като камък. О, къде е лорд Драконъс? Всичко това е по негова вина!

Ялад се изправи.

— Майстор Айвис, желая доброволно да се върна в главната къща. Възможно е Висшият зидар да е напълно зает с онези две вещици. Вренек като нищо би могъл да се окаже заклещен между враждебни магии… кой ще помисли за цената на такъв малък и нищожен живот?

Айвис се извърна и видя, че Аномандър ги наблюдава.

Лордът пристъпи към тях, наведе се и хвана ръката на Сандалат.

— Санд. Наистина има нещо жестоко в този нов век на магия. Но пътувам от доста време с Бруд. Когато намерихме Вренек, момчето беше почти умряло. Тъкмо Каладън му направи бульон, който да го възстанови. Бруд не е безсърдечен.

— Милорд, знаете, че доверието ми във вас е абсолютно — отвърна тя. — Щом ме уверявате, ви вярвам безрезервно.

— Майстор Айвис… — почна Ялад.

— Погрижи се за лейди Сандалат, портален сержант.

— Слушам, сър.

Гръм разтърси сградата, последван от изненадани викове. Аномандър бързо се върна до вратата. Внезапна бледозелена светлина блесна през кепенците, последвана от второ изригване, което хвърли камъни по покрива на казармите. Войниците заругаха и заизваждаха оръжията си.

— Лейтенант Марак! Вземи четири отделения до конюшните и започнете да оседлавате конете! Старши на конюшните Вент, изведете животните на терена за летни упражнения. Ако се наложи, ще ги подслоним сред дърветата.

Айвис видя как Домашните мечове се стегнаха, щом Марак тръгна между тях, а след това отиде при Аномандър на вратата.

— Милорд, вашият приятел не преувеличи, нали?

Първият син беше отворил вратата, колкото да погледне навън. Снегът се завихри около него някак гневно, сякаш самият вятър бе разгневен.

— Една външна стена се е пропукала — каза той тихо. — Покривът отгоре просто се взриви. Но сега… нищо.

— Милорд…

Аномандър удари с юмрук по касата на вратата.

— Бездната да я вземе тази магия, Айвис! Чувствам се безпомощен срещу такива сили. Кой град може да устои срещу такова нещо? Кой трон е в безопасност, когато самият въздух може да бъде запален? Това ли ще направи Урусандер на бойното поле?

— Ако го направи, милорд, ще трябва да отвърнем подобаващо.

— А кой от нас може?

Айвис нямаше отговор на това. Виждаше в двора пръснати парчета камъни и керемиди. Вдясно от главния вход стената вече не беше права — тежките каменни блокове се бяха издули навън. „Гостното преддверие.“ Там, където бе доскоро ниският островръх покрив, зееше празнина, щръкналите покривни греди вдигаха нацепени юмруци във вихрещия се сняг.

— Кулата отляво, Айвис.

Айвис погледна натам и примигна. Пара — или може би дим — бълваше през безбройни цепнатини между камъните, но нямаше и намек за пламъци.

— Тази кула, милорд… има стая в нея, заключена. Забранено ни е да влизаме.

Аномандър издърпа меча си наполовина, после го пусна да се хлъзне отново в ножницата.

— Колебае ли се куражът ми, Айвис?

— Милорд, само благоразумието ви сдържа. Когато не можете да направите нищо срещу такива сили, какъв смисъл има да жертвате живота си?

Аномандър се изсмя горчиво.

— Ах, да, мъдър урок. Ако можеш да задържиш врага притиснат до стената, заклещен в безпомощност, окован за онова, което не може да бъде познато, само сплашен… ами, започвам да схващам тактическата стойност на магията, отвъд действителното ѝ проявяване. Въпросът остава, уви: как отговаряш на това? Как надвиваш това? Моля, Айвис, предложи ми войнишки отговор.

— Как изобщо сме отговаряли някога на такива невъзможни рискове, милорд? Тръгваме напред, под каквато там градушка ни чака. Оголваме зъби на врага, докато той ни проклина за безразсъдството ни. Един истински войник, милорд, никога няма да се огъне пред магия — в това вярвам сега.

Аномандър изпъшка.

— Мога почти да чуя Скара Бандарис, с неговия смях, когато нищо не действа. Помня деня, в който се изправихме срещу последната орда джеларкани… „Войната? — викна той. — Ами, това е другото име за лайна, приятели. Тъй че, хайде, дръжте главите си над пороя и плувайте за шибания си живот!“

— Тогава, милорд — каза Айвис, — ако благоволите да се отдръпнете настрана и да ме пуснете, имам да намеря едно момче.

Очите на Първия син изведнъж блеснаха, щом се отдръпна настрани.

— Не се бави много, приятелю, за да не ме принудиш да дойда да те взема.

— Мои задължения, вие и те, милорд. Моя отговорност.

Нов взрив разтърси дворовете, нова внезапна мълния, този път от източната кула. Тромавата сграда се разлюля и залитна като пиян по мост. Капаци западаха от тесните прозорци.

— Милорд, моля ви, не идвайте след мен. Ако не се върна, поемете командването на Домашните мечове.

— По-добре побързай, Айвис. Тази нощ изглежда пълна с величави жестове. Аз ще гледам. Ще стоя и ще чакам, както може само един смирен човек.

Айвис кимна и без да се обръща, за да погледне Сандалат, закрачи през обсипания с каменни парчета двор.

Енви куцукаше по пълния с прах коридор. Беше ранила кучия син, но все още имаше уроци да се научат. Да застане там, възхитена от изненадващата си засада, се бе оказало грешка. Отмъщението му бе като шамар с опакото на ръката — макар да стоеше в другия край на трапезарията, на над десет крачки от нея. Силата, която я порази, беше стъписваща в размаха си, в жестоката си мощ. Може би по-изненадващото обаче бе това, че бе оцеляла, след като силата я запокити през здравата каменна стена, за да падне сред отломките в преддверието. Зашеметена, — зяпнала нагоре към тавана, тя едва бе осъзнала предстоящото срутване на покрива — който със сигурност щеше да я погребе. Дивашки импулс на сила бе отпратил покрива нагоре и навън. Отгоре нахлу внезапен студ. Треперейки, тя изпълзя от развалините: едното ѝ коляно пулсираше и кракът ѝ едва можеше да понесе тежестта ѝ.

А азатанаят се беше запътил след Спайт.

„Мислиш, че си ме довършил? Не си. Не съм за пренебрегване, глупако, както скоро ще разбереш!“

И сега куцукаше по коридора и пламъци играеха по краката и ръцете ѝ, за да я стоплят.

„Горката ми бащина къща, цялата съсипана. Виждаш ли докъде води небрежността?“

Изригване на магия отново разтърси къщата, като божи юмрук, и Енви ахна при внезапния ужасѐн крясък на сестра си.

Миг след това Спайт се появи в коридора. Едната ѝ ръка беше строшена — парчета кост стърчаха от раздраната плът по средата между лакътя и рамото. Енви зяпна осакатения крайник, когато Спайт залитна към нея.

— Помогни ми!

Зад Спайт се появи азатанаят.

Енви го изпердаши с бушуващ огън, който се плъзна покрай Спайт и го погълна.

Пламъците го притиснаха до стената, но само за миг. Азатанаят разкърши рамене, наведе се напред и натисна през искрящата магия, която вече закипя и изпълни коридора.

Спайт стигна до Енви, шмугна се покрай нея и продължи да бяга.

Нещо разкъса змиите на Енви на парчета. Тя изскимтя и заотстъпва от връхлитащия азатанай.

С меча в ръка, Айвис прекрачи през прага. Оттатък преддверието с нишата за наметала главната зала го подканваше.

Отпървом не видя никакво движение в просторната зала, въпреки че пламъците от камината мятаха гърчещи се сенки, сякаш треска беше обзела огъня.

Миг по-късно видя момчето. Беше коленичило пред камината и хвърляше дърва в огъня със странен, механичен ритъм. Горящите дърва бяха струпани високо и се изсипваха над каменния перваз.

— Вренек!

Момчето не се обърна, нито показа по някакъв начин, че е чуло името си.

Айвис се приближи и ледени тръпки пробягаха по гърба му.

В трескавите пламъци на огъня видя нещо като лице. Женско, закръглено и нежно, с очи, обещаващи неугасваща топлина. Айвис усети как краката му се задвижиха сами, доведоха го по-близо до огнището. Едва чу, когато мечът падна от ръката му.

„Тя… тя е красива…“

Вече беше до момчето. Усети свирепия зной на лицето си, изкусителен като дълга целувка. Видя ръцете ѝ, пресягащи се, за да го притеглят още по-близо.

— Айвис. Познавам те. От блажените спомени на Раскан, познавам те. Чувстваш ли ужасната магия, която ни обкръжава? Кипи из тази прокълната къща? Подканя, нали? Сладка като милувка. Погледни момчето. То иска да се слее с мен, но има защитници — те се съпротивляват, макар да сме братя и сестри. Казвам им, утробата ми може да ги побере всички. Тях, детето, теб. Мога да ви опазя от малките същества — о, Драконъс, виж какво направихме тук! Разбира се, любими, можем да извлечем някаква дрипава гордост, но внимавай с ръбовете!… Мога да ви опазя всички. Хайде ела, Айвис. Не сънува ли огън? За този замък? За момичетата, затворнически решетки от пламък. Килии от напукан камък, отломки, почернели греди, а над всичко това — когато най-сетне яростта се охлади — благословен снежен саван. Нека да си изровят пътя навън — ще отнеме месеци, ако не и години… Хайде ела, наклади огъня и за този дар ще ти се отплатя. Моята най-сладка целувка, моите поглъщащи устни, всичко мое червено…

Горящи цепеници се изсипаха от камината и се изтърколиха по дебелите черги. Една спря до краката на един стол и езичета пламъци заблизаха нагоре.

Айвис клекна до момчето. Заедно, един до друг, забутаха още дърва в бушуващата купчина.

„Топло. — Айвис се усмихна. — Зимата умира тук. Тук и сега.

Зимата умира.“

Около тях пламъците се смееха.

Сандалат се олюля и уви ръце около тялото си още по-здраво. „Моето момче. Загубих момчето си.“ Беше видяла Айвис да напуска казармите, видяла беше нещо като раздяла между майстора оръжейник и лорд Аномандър. Гледала беше, докато Домашните мечове се приготвяха — събираха снаряжение, сякаш се канеха да бягат. Уверенията на Първия син сякаш се срутваха в ума ѝ. „Синът ми е там вътре. Ялад се присмя на тревогата ми… и виж какво стана сега.“

— Милейди…

Намръщена, Сандалат се обърна.

— Хирург Прок? Какво има?

— Сама виждате. Замъкът е в пламъци. Чувствам, че трябва да ви подготвя. Не за пламъците трябва да се безпокоим — в смисъл, не прекалено. Пушекът е това, което убива най-често.

— Пожар?

— В главната зала, милейди. Предният вход е блокиран — никой не може да мине през него. Но има други изходи. Пристройката зад кухнята например. Вренек я знае, сигурен съм.

— Замъкът е в пламъци — повтори тя като в унес.

— Айвис е смел мъж.

Тя погледна отново към Аномандър, но Първият син не беше помръднал. Стоеше в рамката на вратата и снегът се вихреше около него.

— Той ще направи нещо — каза тя. — Винаги ме е защитавал.

Конете подскачаха в паника пред конюшните. Чуха се викове и хирург Прок каза:

— Простете, милейди. Старшият на конюшните е пострадал.

И се отдалечи бързо, и тя пак се оказа сама.

Чу как лорд Аномандър извика:

— Напускаме двора веднага — всички пристройки може да се подпалят. Няма време! Съберете се при портата, бързо!

Явно Първият син бе поел командването, след като Айвис вече го нямаше.

„Има други изходи. И входове.“

Сандалат влезе в кухнята, мина през нея и стигна до страничната врата, която се отваряше към ямата за смет. Щом излезе в нощта, виещият вятър връхлетя да я прегърне, стъписваше със силата си. Тя заобиколи ямата и тръгна покрай външната стена към главната къща. В сенките между склада и стената, после отново навън — и вратата за слугите се появи точно срещу нея.

Беше отключена, но се наложи да я дръпне силно, тъй като снегът беше затрупал прага. Горещина и пушек я лъхнаха, насълзиха очите ѝ.

„Използвах слугинската врата, за да се измъкна от майка и да намеря Галдан в полята навън. Галдан харесваше виното, тъй че му носех по една стомна, от мазето. За след това.

По този коридор значи. Майка не чува нищо.

Дойдох за моя син, най-после. Този път никой няма да ми го отнеме.“

Тръгна под пушека, който се кълбеше под сводестия таван на коридора. Но нещата изглеждаха странно непознати. Един вход, който бе очаквала, го нямаше там, където трябваше да е, а тук, където коридорът трябваше да свърне надясно, сега обръщаше наляво.

„Айвис. Сигурно си ме съблякъл. В каретата. Бях толкова трескава. Припаднала. Ръцете ти са били на тялото ми, но не помня това. Жалко.“

Препъна се по каменните стъпала, ожули си пищяла и после коляното, понеже падна. Пушекът се изливаше покрай нея и нагоре. Чу писък, а след това пронизващ вой някъде отгоре. „Орфантал?“

Заизкачва се.

Каладън Бруд нахлу в главната зала. Пред него, изпълнила почти цялото помещение, стоеше фигура, изваяна от пламъци, с огромен издут корем, отпуснат тежко на каменните плочи на пода. В издуването си беше избутал масата до стената и беше натрошил повечето столове. Над този корем, все така огромно и в същото време — несъответно малко в сравнение с лежащия долу корем, беше туловище на жена, тежки гърди, закръглени рамене, шия с пластове тлъстина и кръгло лице. Очите — черни въглени сред огън — се бяха впили във Висшия зидар.

— Усетих те, братко.

— Олар Етил, в теб ли са?

Тя кимна доволно.

— Да. В безопасност.

— Ще ги отстъпиш ли, когато тази нощ свърши?

— Молиш ли ме за това?

— Да.

— Заради теб, тогава, Бруд, да, ще ги отдам. Но ти? Защитен ли си от тези банални огньове?

— За известно време — отвърна той. — Достатъчно. Дъщерите ти се крият.

— Ти ги нарани лошо.

— А ако го довърша?

Олар Етил се изсмя.

— Драконъс не може да те намрази повече, отколкото вече те мрази.

— А ти?

Тя сви рамене.

— Аз съм тук, нали? И защитавам тези двама смъртни.

— От твоите дъщери? Или от пожара, който така жадно развихри?

— И двете. — Махна лениво с ръка и движението предизвика грохот. — Добре си го построил. Твърде добър дом за такива като мен.

— Отмъщението ти, значи, за това, че те отхвърли. Това, Олар Етил, е дребнаво.

— Пази се от презряната жена.

— Тогава защо спасяваш Айвис и момчето?

Тя помълча малко, с присвити на цепки очи, докато оглеждаше Каладън Бруд.

— Не е пътят, който избрах.

— Финнестът в кулата?

Тя кимна.

— Желаеш ли да знаеш повече?

— Моя работа ли е?

— Не, не мисля, братко. Малко съм направила досега. Възползвах се от един слаб ум, твърде крехък за този или за който и да било свят. Не. Това е между Драконъс и мен.

— Не знаех, че сте се разделили така бурно.

— Не сме. Докато слугите не ме предадоха. Дадох от себе си. Направих дар. Взех в себе си една измъчена душа и ѝ донесох мир. За тази благословия приятелите на тази душа нанесоха ужасна болка. — Помълча, после махна с ръка за втори път. — Погледни наоколо, Каладън. Виж как дори твоят дар за Драконъс е бил изкривен. Онези, които искат да стоят близо до него — всички до един, — ще свършат в страдание.

Каладън Бруд кривна глава.

— Ти си го проклела.

— Той сам се проклина! — Писъкът ѝ бе изригване на пламъци, което превърна залата в пъкъл. А след това тя се засмя. — По-добре се махай веднага, братко!

— А дъщерите ти?

— Ще ги прогоня — не е ли това достатъчно? Остави тяхната съдба на баща им — той го заслужава!

Каладън Бруд кимна и закрачи през пламъците към предните врати. Огънят се опитваше да го погълне, но се отдръпваше боязливо. При всяка стъпка на Висшия зидар каменните плочи под него пращяха.

Пламъците се къдреха странно и Енви за миг поспря. „Не са мои. Но и не са истински. Това е друг вид магия. Усещам я като извор — вони на моята същност, но много по-лошо.“ Зяпна, щом огънят се изкриви навътре в себе си, оформи лице в непрестанно движение, сякаш всяко изражение не беше нищо повече от маска, под която бушуваше някакъв неумолим зной. „Истини. Това, което кожата крие.“

Женско лице, ту се усмихваше, ту говореше.

— О, погледни се. Лоши момичета — дадохте ми Малис, но не живото дете, което щях да защитя. Не, неясното дете, задържано между живот и смърт от защитните заклинания на баща ви. Разбира се, той просто се помъчи да ви опази от рисковете за смърт, понеже знаеше добре колко диви са духовете ви. — Усмивката ѝ се разшири. — Както винаги, имаше добри намерения. Кой родител не се бои да не надживее децата си? Но после вие ѝ счупихте врата.

— Не съм аз! Спайт беше!

— Има две камери на сърцето, дете, и ти бе наречена в отговор на близначката ти. Което означава, че двете всъщност сте една, жестоко раздвоена с надежда да се отслаби силата ви. Но горката Малис, която дойде след това, какво бе останало от нея? Лишена от място, лишена от дом… какво друго име можеше да съпътства такова дете?

— Беше злополука, майко! Злополука!

Пламъците се завихриха по-близо, лицето се изду и изпълни коридора.

— Държа сестра ти, Енви. Каладън я нарани лошо. Като нищо можеше да я убие, ако не го бях отпратила. Колко щяха да умрат? Твърде много, дете. Вие двете не струвате колкото живота им.

Енви се смъкна на колене.

— Помогни ми, майко. Зле ми е.

— Вие сте от моята кръв — каза Олар Етил. — И само по тази причина ще ви спестя яростта на Финнеста. Но, ох, как сте го отровили със Спайт! Тя ще види Драконъс. Колко жалко, защото нещото вътре в онази коруба много малко прилича на баща ви. Все пак това, което иде от тази съдбовна среща, ще разбие света.

— Спаси ни! Ние ще сме добри — ще видиш!

Огромното лице се кривна леко настрани.

— Добри? Е, да кажем, че ще имате много време да размишлявате над такива обещания. Засега, дъще, хайде да направим за теб и сестра ти една крайно неприятна гробница.

Енви изпищя, щом подът поддаде под нея, а след това отгоре се спусна лавина от натрошени камъни и нацепено дърво — къщата започна измъченото си рухване.

„Тя ни погребва! Майко, кучко такава!“

Кулата се разклати и Сандалат се натресе в стената. Димът закръжи нажежен през кухини от жесток студ и вода потече на порой надолу по стъпалата. Вренек я чакаше — просто още малко по-нагоре. Присвит и уплашен. Можеше да го види в ума си. Простена, изправи се и продължи нагоре.

„Помня тази кула. Помня вратата. Не я харесвах.

Качихме се, за да гледаме битката. Такъв ужасен ден. Толкова много избити, душите им откъснати и захвърлени, разпилени, понесени от викове от болка — как кръжаха около нас!

Орфантал… не, Вренек… не… Не знам. Не мога да мисля!“

Поколеба се, след това залитна отново нагоре все едно някакъв юмрук я буташе, забит в гърба ѝ. Чу ехо от безумен смях.

„Изобщо не бях силна. Майка ми каза така. Тя трябваше да се грижи за всичко. За всички грешки, които правех, Галдан, за нашите игри. За детето, което дойде от това — не знаех, че става така. Ако ми бяха казали, изобщо нямаше да го направя. Но беше много късно и майка трябваше да оправи нещата, отново, както винаги.

Всичките лъжи, измислиците. Каза ми, че не мога да съм майка, не и на Орфантал. Не може да ти се разреши да обичаш грешка. Не можеш да си тази, която да я храни, да гледа как детето пораства в нещо, което не можеш да контролираш. Че всяко дете е заложник. Че всяко дете трябва да бъде отпратено, докато лицето му не избледнее в ума ти. Това, каза майка, е единствената свобода, която ми била останала.“

Стигна до площадката, където водата шуртеше от дупките в черната дървена врата. Камъните сияеха, заклещени сякаш в пещ, и издаваха, че водата е черна като мастило. „Дорсан Рил. Дарът на лорда за Майка Тъма, както се промени. Драконъс го превърна във втечнена нощ, в чернотата между звездите.

Виж как се излива!

Орфантал. Идвам. Няма нищо, от което да се боиш, вече не.

Не исках да подпаля конюшните, но бях ядосана. На майка. Бях страшно ядосана! Но, о, как цвилеха конете!“

Можеше да ги чуе отново, сякаш пламъците носеха цвиленето им в триумф, извисяваха го в нощта сред всичките искри и дим. Видя горкия Вренек, толкова малък, целия покрит със сажди и мехури от опърляне, косата му почти изгоряла, очите му пълни със сълзи, докато се бореше да се измъкне от прегръдката на Джиния, докато се опитваше да побегне обратно в конюшните, за да спаси конете.

И как Орфантал стоеше отстрани, още по нощница, зяпнал Вренек, малкото му юмруче притиснато на устата.

„Шшт, Вренек. Твърде късно е за тях. Твърде късно е за всички.“

А майка ѝ се обърна и изгледа с яд конярчето.

— Това е по твоя вина! Чуй ги как цвилят! Ти ги уби!

А после тръгна напред, вдигнала тоягата си. И ударите се засипаха — по главата на Вренек и по ръцете и раменете на Джиния, и единственото, което можеше да направи Сандалат, бе да стои замръзнала, безпомощна, да слуша как тоягата пердаши по плът и по кост, вторачена в Орфантал, който виждаше всичко това, но не разбираше нищо.

„Тихо, синко. Писъците са само в главата ти. Свърши се. Това са просто пламъците и техният жаден рев.“

Стигна до вратата. Отвори я лесно.

— Лорд Драконъс! Знаех, че ще се върнете! Азатанаят беше, той подпали конюшните — не чувате ли как цвилят конете? О, моля ви, спрете го… спрете всичко това…

А той се пресегна към нея, надигна я от земята… не си беше давала сметка, че е толкова висок, голям като великан. Но заложниците винаги са млади, така ѝ бе казал лорд Аномандър и се смееше, докато я въртеше във въздуха, и как пищеше тя от радост, спасена завинаги в силните му ръце.

Но сега увисна във въздуха, в зала, чиито каменни стени бяха издълбани дълбоко от всички страни, сякаш издрани от ноктите на затворен звяр. Още жлебове бяха нашарили дъските на пода и таванските греди и те изглеждаха сдъвкани и нацепени.

Усети как нещо като юмрук се сви в корема ѝ, ниско долу, и започна да расте. Гърбът ѝ се изви на дъга и Сандалат изохка, щом дрехите ѝ се изпънаха и тя се изду, кожата ѝ се изопна. „Галдан! Виж какво направихме! Не знаех! Майка ми е бясна! Казва, че е змия — змия вътре в мен, и расте!“

Между краката ѝ потече. Видя Драконъс надвиснал над нея, лицето му бе изкривено в нещо, което издаваше безпомощност и безсилие. Усети как едната му ръка се пресегна отдолу, бръкна и измъкна бебето.

Видя го как го вдигна и веднага разбра, че е безжизнено, мокра червена кукличка с отпуснати крайници. Той изръмжа и го запокити настрани.

Нов юмрук се стегна на възел в корема ѝ, започна да расте.

Ново мъртво дете. Гневен рев се изтръгна от Драконъс, когато го захвърли на другата страна.

Тя загуби броя им. Мъртвородено след мъртвородено. Умът ѝ се бе вледенил, очите ѝ не можеха да се затворят или дори да мигнат, не можеше да вдиша и гледаше как сцената се разиграва отново и отново. Нямаше никаква болка, никакво усещане за нещо друго освен издуването, ужасното освобождаване и след това — неговият гневен вой.

А после всичко се промени.

Детски плач, малки юмручета махат във въздуха, крачетата ритат.

„Майко, не знаех. Заклевам се. Не знаех.“

Драконъс я придърпа към себе си, натика плачещото новородено в ръцете ѝ.

Тя го погледна в очите, но тези очи — видя го ясно — не бяха очи на човек. Бяха черни и бездънни като водите на Дорсан Рил. Когато отвори уста в усилие да заговори, мастиленотъмните води се изляха от нея. Болка изкриви лицето му и той я пусна да падне на дървения под и залитна назад в ужас.

Внезапна сила изпълни Сандалат и гласът, който излезе от нея, не беше нейният — и сякаш не излизаше от устата ѝ:

„Това дете, Драконъс, е взело най-доброто от теб. Това дете е направено чисто. Цялата любов, която таеше, която така безсърдечно сдържаше и отдаде с такава неохота — сега тя е в това бебе, дадено на майка толкова сломена, че не може да му отвърне с любов.

О, Драконъс, колко ме харесваш сега?

Кажи това на Майка Тъма, когато следващия път я видиш. Тя не е нито първата, нито последната, но нищо от онова, за което копнееш, и нищо, от което се нуждаеш, няма да бъде намерено в прегръдката ѝ. Аз те нараних, Драконъс. Ще се примири ли тя с това, което е останало от теб? Едва ли.

Огънят ми продължава да живее, но е самотен пламък. Дано целуваш същите студени устни. Дано копнееш за онова, което никога не можеш да имаш, и дано не намериш топлина в този или в който и да е друг свят.

Твоите войници ме изгориха! В омраза, нараниха ме! Всичките твои нехайни игри, Драконъс, сега се връщат при теб! Върни се при този Финнест, виж какво съм направила!“

Усети как присъствието избяга от нея. Малкото момиченце в ръцете ѝ, още мокро и хлъзгаво от водите, се вкопчи в мократа ѝ блуза, гладно за онова, което криеше платът.

Заля я погнуса, но някакъв инстинкт я накара да отстъпи пред нуждата на бебето. Пръстите ѝ зашариха по копчетата, тя разтвори блузата и даде на момиченцето да суче.

Драконъс го нямаше — тя не помнеше да го е видяла, че напуска — и сега, невероятно, утринното слънце напираше през огънатите летви на кепенците. Усещаше се горчивата, пареща миризма на пушек.

Докато детето сучеше жадно, схванатото ѝ тяло залитна към прозореца и тя се пресегна, за да дръпне капаците.

Димящите развалини на къщата обкръжаваха кулата, напуканите от огъня камъни бяха струпани около основата. Пламъците бяха стигнали до казармата, но там огънят бе опърлил само един ъгъл и камъните бяха хлътнали в яма, пълна с вече замръзнала вода от стопения сняг. Отвъд външната стена се издигаха десетина стълба бял дим, право нагоре — единственото движение в това замръзнало утро.

Вслуша се в мляскането на сучещото дете. То вече бе натежало, наедряло. Кожата му бе черна и лъскава като оникс, черната му коса бе дълга. Очите му бяха големи и странно издължени, блестящи, и то сякаш се взираше нагоре, покрай лицето на Сандалат, сякаш в празното утринно небе. Нещо в това малко кръгло личице ѝ напомни за майка ѝ.

„Ще получиш това, от което се нуждаеш, но нищо повече.“

Сандалат се обърна и тръгна към стълбището.

Айвис седеше свит и загърнат в одеяла до лагерния огън. И все още трепереше.

Помнеше малко. Как беше застанал на прага на главната зала, а след това… събуждането отвъд стената, дланите му раздрани и пълни с трески.

Ялад му беше казал, че бил излязъл от бушуващите пламъци, с Вренек в ръце. Но дрехите му дори не бяха опърлени, а момчето, също така като по чудо, беше непокътнато. Все пак беше имало ужас и скръб в лагера, когато бяха открили, че лейди Сандалат не е сред тях. Ялад беше раздрал лицето си с нокти, след като бремето на мъртвата заложница се стовари върху него — нали той носеше отговорността за нейната безопасност.

През нощта бурята бе отминала и вече нямаше вятър, който да раздвижи ледения въздух. Слугите от домакинството на лорд Драконъс и всички Домашни мечове вече бяха бездомни.

Айвис гледаше намръщено треперливите пламъчета на огъня, сякаш някаква част от него искаше да види нещо в ярките им лудуващи езици. „Лорд Аномандър, как да приема това? Предизвикахте азатаная заради уважението. Вижте цената на това, милорд. Къща в развалини, заложница, изгубена в пламъците. Две дъщери? Е… стига ли?

Гордостта ни ни унищожава.“

Можеше да вдигне погледа си от пламъците и да погледне над лагера, натам, където стояха лорд Аномандър и Каладън Бруд. Гостите им, носителите на непоносими дарове. Чул беше, че в току-що отминалата нощ Висшият зидар стоял и гледал рухването на зданието, построено от собствените му ръце, и как след това заговорил за трегерния камък над портата, с тайните думи, изваяни в него, и как промърморил, сякаш на себе си, за някаква горчива истина.

Какво означаваше това? Айвис не можеше дори да предполага.

Погледнеше ли в другата посока, към фигурата, присвита до следващия огън, щеше да види младия Вренек, чиито очи сега бяха затворени, но само отвътре, и гледаха празни като стъкло. Когато го изнесе от горящото имение, момчето бе кротко в ръцете му, поне докато не чу изплашените коне, при което се замята като в треска и почна да рита, така че Айвис нямаше друг избор освен да го пусне.

Ялад бе този, който успя да го спипа и да го спре, когато момчето се хвърли назад към пламъците и закрещя, че трябвало да спаси конете… въпреки че войниците вече ги извеждаха през портата зад тях.

„Е, тази зима видя достатъчно лудост. Можем да се съгласим за това, нали?“

Чу тревожните викове, а после усети и удивлението, последвано от стъписано мълчание, а накрая, щом всички тези подробности се утаиха в ума му и се съчетаха, вдигна очи.

Тълпа, водена от Ялад, се беше втурнала през полето, но спря. Отсреща, от крайпътния изкоп, бавно и немощно изкрета някой. Лейди Сандалат. В първия миг Айвис помисли, че е с червена пола — не знаеше, че има червена пола, — но след това видя, че е петно между краката ѝ. И видя, че носи нещо мъничко, притиснато до оголената ѝ гръд.

Помисли го за кукла, докато не видя малката ръчичка, свита в юмрук.

Щом Ялад и другите заотстъпваха, щом лорд Аномандър и Висшият зидар тръгнаха към нея, но спряха само след няколко крачки, щом самият Айвис се надигна, за да види добре приближаващата се Сандалат — с разтварящата се пред нея тълпа, — само един мъж прегради пътя ѝ.

— Милейди — каза хирург Прок и кривна глава. — Трябва да се погрижа за вас. За вас двете всъщност.

Тя спря пред лекаря и отвърна:

— Щом настояваш.

Той се доближи.

— Може ли да видя детето, милейди?

— Момиче е — каза тя.

— Момиче на четири, може би пет седмици, но това…

— Тя е моя — прекъсна го Сандалат със странно безизразен тон. — Живата. — И добави: — Казва се Корлат.

— Милейди…

— И е изпълнена с любов — продължи Сандалат. — Но не моя.

После свали бебето от гърдата си и го подаде на Прок.

А лекарят се поколеба и лицето му, когато се обърна и погледна Айвис в очите, бе съсипано от горест.

Докато всички стояха замръзнали, докато никой не проговаряше, докато всички се бяха вторачили в Сандалат, която държеше бебето в протегнатите си ръце, една малка фигура подмина Айвис и заобиколи хирург Прок.

— Ще ми я дадете ли да я подържа, милейди? — попита Вренек и без да дочака отговор, взе бебето и го уви в одеялото си. — Орфантал има сестра — каза. — И е голяма! — Подаде пръст на бебето и то го стисна.

Усмихнат, Вренек се обърна към Айвис.

— Майсторе, силна е.

Окаян, изпълнен с неописуема тъга, Айвис се усети, че ги е зяпнал през було от скръб.

Трета книга

Благодарността на веригите

17.

Капитан Халид Бахан добре помнеше ужаса, когато — беше още малък — глутница подивели кучета, прогонени от гората от вълци, нападнаха селото. Не познаваха страх. Трима селяни, две жени и един старец бяха разкъсани извън домовете си. А когато десетина мъже тръгнаха да избият кучетата, те изчезнаха в хълмовете. Мъжете обиколиха чукарите, деретата и клисурите, но намериха само следи и след три дни се прибраха.

След седмица две деца изчезнаха, докато си играели на двора — бяха останали само окървавени дрипи и оцапани с кръв дървени играчки.

Селото беше младо, домовете нови и земята наоколо едва наскоро разорана. Ивицата гора покрай плитката река, която заобикаляше ниския хълм, на който бе построено селото, все още беше достатъчно гъста, за да се смята за дива. На заранта след изчезването на децата бащата на Халид Бахан тръгна на север. Вечерта, сам с втръсналата му майка, която беше превърнала страха в начин на живот, Халид трепереше от ужас, заразен от страха на майка си. Никога нямаше да забрави онази нощ, прогорена като дамга в душата му.

Баща му се върна на другия ден с един облечен в кожи дивак с пъпчиво лице и сплъстена коса. Непознатият миришеше на мръсно. Ядеше сурово месо и спа следобеда в собствената си мръсотия, близо до задната врата на къщата. По залез-слънце стана и Халид помнеше как затича с големи крачки навън в сумрака.

След три дни дивакът се върна, влачеше сварени черепи, вързани на въже. Черепите на двайсет и шест кучета. В отплата му дадоха буре сайдер и той го изпи, седнал на голата земя в предния двор. Пиенето го направи зъл и той ръмжеше, щом някой се приближеше — понеже след като се разчу, че е дошъл джелек, любопитни селяни наминаваха да го видят — и черепите, разбира се. Накрая обаче той изпи бурето и заспа.

На другата сутрин си беше заминал, но кучешките черепи бяха останали, струпани на пирамида. Бащата на Халид почна да ругае, понеже джелекът беше отнесъл празното буре.

И до днес кучетата придаваха форма — мимолетна и плашеща — на страховете на Халид Бахан и в кошмарите си той често виждаше оголените им зъби и си представяше в очите им нещо безмилостно и неукротимо.

Съгледвачът се присви пред него треперещ, загърнат в кожи. Войник, сведен до жалко състояние.

— Бяхме по дирята ѝ. Обкръжавахме я. После всичко се промени — нощта оживя. Стрели, сър, нападнаха ни със стрели все едно сме диви зверове! Отрицатели. Бяхме петима. Само аз се спасих. Бяха стотици, капитане, на глутници — жалки, смърдящи горски отрепки! — а мислехме, че сме ги избили всичките!

Отегчен, отвратен, Халид махна на войника да се разкара от очите му. Двама от охраната му го извлякоха от палатката.

Нищо не го разочароваше повече от това да види войник, деградирал от ужас. „Побягнал си, глупако, изоставил си другарите си. Побягнал си, когато е трябвало да стоиш на място, когато е трябвало да се биеш.“ Все пак поне вече знаеше какво ги очаква на запад. Гонитбата на Шаренас вече беше маловажна. Изглежда, изобщо не бяха приключили с Отрицателите.

„Стрели. Тактиката на страхливеца. Е, това не би трябвало да изненадва никого.

Плетени щитове. Но къде ще намерим каквото ни трябва, за да ги направим?“

— Лейтенант Еск!

Платнището на входа се люшна настрани и влезе висока гъвкава жена. Ризницата ѝ издрънча.

— Капитане?

— Ти командва южния фланг вчера, нали? Доближи ли се достатъчно, за да видиш Маналет?

— Да, сър.

— Какво знаме видя?

— Нито лордът, нито дамата бяха в крепостта, сър.

— Сигурна ли си?

— Да, сър.

Халид Бахан се надигна и изпъшка от острата болка в кръста. Открай време не обичаше язденето.

— Люта зима е. Какво ли е изкарало благородниците от крепостта им?

Лейтенант Еск нямаше предположения.

— Събери двайсет от най-добрите ни бойци, лейтенант, за малко нощна работа. Влизаме в крепостта, крадешком, ако изобщо е възможно.

— Сър?

— Трябва ни продоволствие, лейтенант. Да не си мислиш, че кастеланът ще е щедър към врага?

— Не, сър.

Той видя, че тя иска да каже нещо, и я подкани:

— Е?

— Дотук, сър, не сме проливали открито благородническа кръв…

— Лорд Андарист не би се съгласил с това.

— Но никакво такова обвинение не е предявявано официално, нали, сър?

— Имаш ли да предложиш нещо?

— Сър, говори се, че… Оцелелите съгледвачи го казват. Отрицателите вече са организирани, а щом е така, от това следва, че някой ги организира. Би било прекалено да си въобразим, че са го направили сами. Разбирам, че манастирите на шейките са се обявили за неутрални, но те все пак споделят една и съща вяра, сър.

— И? Продължавай.

— Манастирите Янис и Йедан, сър. Ако можем да проникнем в крепостта Маналет, защо да не влезем и в манастирите? По отношение на снабдяването по-добре не би могло и да бъде, а освен това бихме отстранили ефикасно шейките, без да се налага да разчитаме на обещанията им за неутралитет. Освен това, доколко можем да се доверим на добрата воля, сър, в разгара на гражданска война?

— Нападение, оправдано с обвинението, че техни агенти са превърнали последователите им, обитателите на горите, в армия?

— Както казах, сър, някой организира горяните. Кой друг би имал причина да го прави? И по-важното — кой друг би могъл да претендира за власт над тях?

— Воините жреци на шейките, лейтенант, са страховити бойци. Няма да е като срещу Стражите.

— Крадешком, сър, както казахте. Нощна атака, отворена порта. Ако ги хванем неподготвени.

Халид помисли. Струваше си. Какъв преврат щеше да е това! Хун Раал нямаше да има избор, освен да признае Халид Бахан за втория след себе си. Унищожението на шейките беше тактически разумно. Еск беше права — щеше да е глупаво да се доверят на официалното обявяване на неутралитет.

„Можем да плячкосаме храмовете, да опразним складовете им, да вземем оръжията им. Да изтръгнем сърцето на жалкия им култ. Но най-вече, ще сложим край на старата линия царствена кръв, с което ще премахнем всякакви усложнения за в бъдеще. Никакви възможни съперници за тронове, не и след като Шеканто и Скеленал са мъртви.“

— Уведоми колегите си офицери, Еск. Тръгваме на югоизток, към Янис.

— Да, сър.

— А, колко съгледвачи успяха да се върнат?

— Единайсет досега, сър.

— Екзекутирайте ги по обвинение в страхливост и за изоставяне на другарите им. Страхливостта е позор и няма да търпя да петни редиците ни.

— Слушам, сър.

Години наред Халид беше вярвал, че онзи самотен джелек със собствените си ръце е убил всички онези подивели кучета — докато един ден не чу как баща му каза, че дивакът просто ги отровил. Чутото промени начина му на мислене — от идеи за изумителна храброст и физическа мощ към изяществото на хладната целесъобразност. „И за това на оня глупак му се плати със сайдер, плюс едно буре. Дори хитреците може да са глупци. На негово мястото щях да поискам десет коня, че и повече.“

— Колко голям глупак беше онзи ловец, момче? — беше попитал баща му, когато го обсъдиха. — Отрова. Аз пък можех да отровя сайдера.

— Защо не го направи?

— Защо да го правя? Той си беше вкиснат. А и бурето беше за изхвърляне.

Халид Бахан започна да навлича бронята си. „Вкиснат сайдер и старо буре. Да. Когато се върна, Хун Раал, ще видя насилената ти усмивка, ще усетя немощното ти потупване за поздрав по рамото ми и ще видя как се мъчиш да се задържиш на върха.

Но знаеш ли, когато всичко свърши и влезем през портите на Цитаделата, повлекли зад себе си нашата колекция от черепи, двамата с теб ще пием. Но пък аз изобщо не бих могъл да се сравня с теб в пиенето, тъй че ще пийна малко греяно вино, а за теб ще остане вкиснатият сайдер.

Ще вдигнем тост за твоята и моята хитрост, а после ще сравним коя е по-голяма.“

Помисли си как пияният глупак Хун Раал, потен и тромав, се мъчи да задоволи Тейт Лорат. Ха, че тя щеше да му отнеме цялата останала му мъжественост.

„Ще го превърнем в нашия глупак, а когато приключим с него, какво пък, ще се обърнем срещу самия Урусандер. Старче, ти имаше своята слава, но онези дни отдавна минаха. Баща Светлина е само титла и бас държа, че може да бъде носена от всеки от нас.

Ах, приятели, дните пред нас ще са пълни с чудни приключения.“

Навлекли наметала от неизбелена вълна, оръжейник Джелас Сторко и сержант Тредбеър лежаха добре прикрити на хребета сред пепелявосиви преспи, оголен гранит и излиняла трева. Сержантът държеше зрителна тръба пред едното си око. Казваха, че била с джагътски произход и била притежание на дома Маналет от повече от две столетия. Тредбеър, водачката на отряда съгледвачи и следотърсачи, беше обяснила устройството на тръбата от месинг и черно дърво, но приказките за огледала и излъскани лещи не бяха много понятни за Джелас.

Все едно. Това, че през тръбата можеше да се вижда по-далече, отколкото с просто око, това беше важното. Оръжейникът се размърда леко, тъй като студът от земята се просмукваше през дрехите му.

— Е?

— Залагам на триста — отвърна Тредбеър, дъхът ѝ излизаше на бяла пара. — Определено завиват.

— Значи не е гората все пак, и по-важното, не сме ние.

— Така изглежда. Което води до въпроса: сега къде? Подвили ли са опашка?

Джелас Сторко изсумтя.

— Повтори ми какво каза онзи глупак.

Преди три нощи, преди появата на отряда на Халид Бахан, един полумъртъв съгледвач беше дошъл до портата на крепостта. Беше в треска и ранен, пронизан от две ловни стрели в гърба. Тредбеър беше извадила кремъчните остриета, но той беше загубил твърде много кръв, а останалата му беше отровена от инфекция. Така че съгледвачът умря още в зори.

Тредбеър свали далекогледа и се обърна към Джелас.

— Хиляди са.

— Но нали войниците на Хун Раал прочистиха гората и ги избиха. Видяхме огньовете, дишахме проклетия пушек. В името на Бездната, чухме писъците.

— Мислила съм доста над това, сър.

Той се намръщи.

— Знам. Ти винаги мислиш, Тредбеър. Точно затова те държа до мен, за да не се налага аз да мисля.

— Да, сър. Е, легионът превзе гората. Отрицателите имат странния навик да си разделят дейностите. Жените събират плодове и ядки, стоят си в лагерите, наглеждат децата, заедно със старците и бабичките.

— Какво правят мъжете тогава? Чешат си задниците ли?

— Казах, че е странно, сър. Когато не си чешат задниците, мъжете излизат на лов. Търсят стадата, когато тръгнат миграциите.

— Какви миграции? По-важното — какви стада?

— Такава им е традицията. Според мен обаче е повече за да се махнат от домашния живот, отколкото за нещо друго.

— Искаш да кажеш, че на мъжете им доставя удоволствие да спят на студената земя и да си готвят отвратително ядене, понеже иначе стават дебели като прасета?

— Ами, сър, те наистина са невежи диваци.

— Смяташ, че легионът е пропуснал ловците, но сега ловците са се върнали и са намерили жените и децата си избити.

— Ако е така, сър, тогава тази гора е свят, обзет от ярост.

— Значи Бахан наистина е подвил опашка и се връща към Нерет Сор.

Тя поклати глава.

— Не мисля, сър. По-вероятно е да са сметнали, че войната е свършила, но сега са разбрали, че едва е започнала. Но кой командва горските диваци?

— Никой. Точно затова са диваци.

— А вярата им?

Джелас се намръщи.

— Аха. — Размаха ѝ пръст. — Виж, по-умен съм, отколкото си мислиш. Бахан ще нападне манастирите.

— И аз мисля така, сър.

Той присви очи и я погледна. Толкова невинна и хубава.

— В какво съм добър аз, сержант?

— Сър?

— Опиши талантите ми, както ги виждаш.

— Добре, сър. Вие налагате власт и дори терор над своите Домашни мечове, но сте честен с това, че нямате любимци. Тъй че макар всички ние да ви мразим, това е дисциплинирана омраза и когато давате заповеди, се подчиняваме. И защо не? Вие ще сте на предната линия при всяка гадна работа, защото сте по-гаден от всички нас, понеже сте винаги ядосан и…

— Можеш вече да си затвориш устата, Тредбеър.

— Слушам, сър.

— След като знаеш всичко това, сержант, няма нужда да ме четкаш чак толкова. Да, разбрах. Браво на мен. Но сега гледаме нов проблем, нали?

— След като господарката ни замина, на вас се пада, сър, да решите дали предупреждаваме манастирите, или не.

Джелас кимна. Размърда се отново.

— Този сняг изобщо не се топи под мен, по дяволите.

— Не е сняг, сър, скала е.

— А, това го обяснява, значи. Та за какво говорех? Да. Решения.

— Легионът на Урусандер е врагът, сър. А Бахан е излязъл изпод крилото на Хун Раал, само с триста войници. Ако предупредим Янис и Йедан, колко воини могат да съберат? Петстотин? Шестстотин? Добри бойци ли са?

— Абсолютни прасета са, Тредбеър, и не, не искам да имам нищо общо с тях.

— Точно така. Въпросът тогава е, сър, има ли някаква тактическа полза от това да видим Бахан и неговите триста накълцани на парчета, като в същото време принудим манастирите да изоставят неутралитета си и да минат на наша страна? Големи загуби за Раал, големи печалби за благородниците и Майка Тъма.

Той я изгледа.

— Казваш, че е очевидно, така ли?

— Сър?

Той посочи зрителната тръба в ръцете ѝ.

— Кажи ми пак как действа това.

— Има едно огледало и три лещи, съвършено настроени…

— Затваряй си устата, Тредбеър.

— Слушам, сър.

Той се надигна и изтупа снега от бедрата си.

— Да се връщаме в крепостта. Трябва да пратим ездач.

— Да предупредим манастирите ли, сър?

Лежеше в жълтата трева. Изобщо не изглеждаше измръзнала. Страните ѝ блестяха, очите ѝ бяха бистри и му напомниха колко десетилетия бяха минали, откакто бе спечелвал уважението на нещо толкова младо и толкова красиво като тази жена.

— Вярвам, че всички разбирате — каза ѝ, — че омразата е напълно взаимна.

— Разбира се, сър.

— И че съм готов да спра меч с гърдите си заради всеки един проклетник от вас.

— Това също е взаимно, сър.

Той изсумтя. Трябваше да е достатъчно.

След цяла нощ мразовит дъжд бойниците на крепостта Ванут лъщяха, ледът улавяше утринната слънчева светлина в искри, които лумваха и капеха. Но водата вече бе започнала да тече по заледените хълбоци на здравите стени и тумбести кули, сякаш самите стени се топяха.

Дошла беше вест за трима ездачи на пътя долу, тръгнали вероятно за Карканас. Лейди Дегала, в челото на кервана заедно с лейди Манале, махна на сержанта на охраната на кулата да се приближи.

— Носят ли знаме, Мивик?

Младият Домашен меч поклати глава.

— Не са мои, Дегала — каза Манале. — Освен това, ако Джелас е трябвало да изпрати спешно съобщение, щеше да прати един, не трима, и този един щеше да е Тредбеър.

Мъжът на Дегала, който заедно със съпруга на Манале трябваше да язди зад жена си, се изсмя.

— Странно име, милейди[5].

— Тя дойде с него — отвърна Манале. — Дете на Стражите, мисля, но преди да придобият тази титла. Първите откриватели на Витр не официализираха веднага манията си, Джурег. Все едно, тъкмо Тредбеър е тази, която носи важните новини.

Манале обичаше да показва обширните си познания, което само понякога беше обременително. Другият ѝ навик, уви, беше да се увлича в монолога си и непрекъснато да сменя темата. Повечето пъти Дегала се примиряваше да търпи напълно подсъзнателната потребност на Манале да е в центъра на вниманието на всички — „сякаш външността ѝ не е достатъчна за това“, — но сега изпита облекчение, че съпругът ѝ само се усмихна, кимна и задържа змийския си език, от който можеше, ако той решеше така, да капе саркастична отрова.

Дегала се покашля. Търпението към гости се водеше добродетел все пак.

— След като вече установихме, че ездачите долу не носят съобщение от Маналет, може би трябва да установим кои и какви са. Джурег, ела с мен. Лейди Манале, моля, останете под грижите на моите Домашни мечове за момента, тъй като сигурността на гостите винаги е най-важното задължение и чест.

След тези думи смуши коня си, а Джурег подкара до нея. Излязоха през портата и продължиха по лъкатушещия калдъръмен път.

Зимното движение беше рехаво и в най-добрите времена и освен едно неочаквано посещение от страна на капитан Шаренас преди повече от месец стражата на кулата не беше видяла никой да язди било от или към Карканас след първите снеговалежи. Забелязваха се отпечатъци от стъпки понякога, когато бежанци прекосяваха пътя посред нощ, търсейки каквото убежище можеше да се намери в гората на север, но преминаванията на Отрицатели не интересуваха особено Дегала.

Тримата ездачи долу бяха или чули, или видели приближаването им по стръмния път и бяха спрели и ги чакаха.

— Две нощи, и вече ми се ще да избягам при Урусандер и да целуна меча му — каза Джурег.

— О, не е чак толкова лоша — отвърна Дегала. — Прекалено учените винаги са изложени на риска да станат непоносими.

— Бронята ѝ от знание е непробиваема и за най-острите ми стрели — отвърна Джурег кисело.

— Всъщност такова същество можеш да го съкрушиш само с по-голямо знание. Или с по-сладкото срязване, което е здравият разум. Но ако една хипотеза може лесно да бъде разбита с изтъкване на очевидното, тогава ще си създадеш вечен враг. Предупреждавам те за това, съпруже.

Бяха забавили конете, тъй като настилката беше хлъзгава, а склонът коварен.

— Хедег Младши се усмихва като ударен с мокър парцал — отбеляза Джурег. — Обзалагам се, че тя описва произхода на всяка плътска поза и намира жар не в самия акт, а в пороя от думи, с който удавя всякаква спонтанност. В очите на съпруга ѝ се долавя унилото отчаяние на победения: жертва на обяснения.

— Какво, само съжаление ли изпитваш към Хедег?

— Той се оживява в нейно отсъствие, но иска работа. Още не съм решил дали усилието си струва.

— Е, ще споделим компанията им още няколко дни, след като приехме поканата на Хиш Тула.

Пътят за малко се изравни, а после зави в последното спускане и се оказаха достатъчно близо, за да различат ясно тримата ездачи.

— Аха — измърмори Дегала.

Мъжът ѝ не каза нищо.

Горе, до портата на крепостта, лейди Манале и съпругът ѝ, Хедег Младши, бяха дръпнали конете си настрана от Домашните мечове на Ванут, за да могат да си говорят, без да ги подслушват.

Под тях домакините им слизаха предпазливо по хлъзгавия път.

— Заклевам се — промърмори Манале, — че ако трябва да бъда свидетелка на още една размяна на вещи погледи между тия двамата, ще понеса проклятието на убийството, гостенка или не. Още по-лошо, като нищо бих могла да падна до изтезания, просто от чиста злоба.

Мъжът ѝ подръпна късо подстриганата си прошарена брада.

— Внимавай, скъпа. Такова проклятие не се измива нито с кръв, нито от годините. Наистина ли би предала фамилията ни на вечно осъждане?

— Изкусена съм. Егоистичното удоволствие най-лесно забравя последствията.

— Но трябва да помислим и за користния ѝ брат. Лорд Ванут би се зарадвал на една кръвна вражда.

— Окаяна фамилия — промърмори Манале.

Мъжът ѝ кимна съчувствено и попита:

— Кои са онези ездачи според теб? Емисари от Урусандер?

— Едва ли. Ако бяха, щяха да носят знаме, дръзко и неуверено, както подобава за тяхната уязвимост и тяхната наглост. — Извърна се и остана доволна, като видя одобрителната усмивка на съпруга си. Нямаше нищо случайно в обрата на последната ѝ фраза. Плаха наглост и дръзка уязвимост — какво по-сладко описание за пратеници на Легиона, идващи сред знатните с войнствени обещания за мир и надута заплаха? — Може би — предположи тя, — оцелели от Стражите. — След миг поклати глава. — Все още не мога да разбера глупостта на Илгаст Ренд.

— Ако вестта за клането в имението на Андарист е стигнала до него, Манале, не би ли могла да простиш гнева му?

— Тогава да бие с юмруци някое дърво. А не да похабява живота на хиляди в един безплоден жест. Направи ни всички да изглеждаме безразсъдни, подвластни на низки страсти. Остави Урусандер — това изобщо не е негова игра — на Хун Раал е, а Хун Раал е умен мъж.

— Когато е трезвен.

— Всяко негово залитане те кани да го подценяваш, мъжо.

— Тя трябваше да ни включи в ездата надолу — каза Хедег. — Беше преднамерен отказ.

Манале сви рамене.

— Щяхме да направим същото при портите на Маналет.

— Да покажем раздразнението си, да. Но каква причина имаше да ни е раздразнена? Винаги сме вежливи, дори когато Дегала се подиграва на превъзхождащата ти интелигентност, докато Джурег непохватно рови за тайни в тъпите си разговори с мен.

— Успокой се, съпруже. С търпението си доказваме, че сме по-добри.

Хедег замълча. Бяха започнали разговора си, изричайки позиции срещу заключението му: въпреки цялата интелигентност на жена му тя винаги рискуваше да придаде зъби на презрението си. Но сега не беше време за фамилни вражди. „Както тя посъветва, търпение. Веднъж да се приключи с тези простаци, тогава, лейди Дегала, жена ми ще се изправи пред теб с изваден меч, заради всички обиди, които изреждаме тук.“

— Хиш Тула никога не ми е харесвала много — каза Манале.

„Разбира се. Още по-хубава и от теб, и по-добра с всяко оръжие, което можеш да измислиш. Разбира се, че я мразиш, скъпа. Възпитателите нищо не могат да те научат за завистта, освен за собствената си, а тези съперничества и дребни вражди доказват собствения им провал в контролирането им.“ Жена му наистина беше гениална, но това трудно сдържаше въртопа от низки чувства, кипящ под тази гениалност. Ерудицията предлагаше илюзията за обективност, както подобава за едно учено мнение, но озлобеното същество отдолу имаше лицето на глезено дете.

„Ох, съпруго, ако можеше дори само да предположиш щедростта на тази моя любов към теб…“

Дегала вдигна за поздрав облечената си в метална ръкавица ръка.

— Емисари на шейките — заговори тя, пренебрегвайки временно странното присъствие на един Страж-жена. — Пътувате за Карканас? Трябва ли да смятаме това за значимо?

Магьосникът — май се казваше Реш, но тя не беше сигурна — сви рамене при въпроса ѝ.

— Лейди Дегала. Джурег Тоу. Виждам сред свитата при портата две знамена. Гостуват ви лейди Манале и Хедег Младши. Любопитно е да видиш благородници на гости в този студ.

— Магьосник Реш, намерили сте си оцелял от Стражите — каза Джурег. — Но шейките не са много известни с щедрост, още по-малко — със съчувствие. Пленник ли е?

Третият ездач не беше свалил качулката си от черна вълча кожа, но нещо в стойката му наведе Дегала на подозрение кой би предпочел да остане скрит за тях. Спомни си, че беше чула за един инцидент пред портата на Залата на Нощта. Усмихна се на закачуления и рече:

— Казаха ми, че лорд Аномандър е проявил сдържаност на прага на светая светих на Майка Тъма. Но разбира се, знам, че той вече не пребивава в Цитаделата и е оставил подобни проблеми на Силхас Руин.

Реш кривна рошавата си глава.

— Какви проблеми имате предвид, милейди?

— Ами, защитата на Майка Тъма, разбира се. Не бих и помислила, че достъпът е неохраняем. Нито вие.

Но думите ѝ не предизвикаха никаква реакция у закачуления. Може би грешеше, прецени тя. Не, едва ли. Сигурна беше, че е Капло Дриим.

— Ще пояздим ли заедно, милейди? — попита Реш.

— За малко — отвърна тя.

Мъжът ѝ се покашля.

— Има слухове — признаци, — че в гората са останали Отрицатели и са станали войнствени.

— И да е така, не сме чули за това — отвърна магьосникът. — Все едно, защо трябва да се боим от наши последователи?

— Ваши последователи? — Джурег се намръщи. — А как се вслушахте в молбите им за помощ миналото лято?

— Предложихме убежище, доколкото можахме.

— За децата, да, като гаранция за бъдещето ви. Но разбирам, че малцина са оцелели достатъчно дълго, за да стигнат изобщо до портите на манастира ви.

— Тези въпроси засягат ли по някакъв начин благородниците, Джурег? Ако е така, защо?

— Неутралитетът няма да ви спечели нищо — каза Джурег. — Управляват ви една стара жена и един още по-стар мъж. Бездействие и страх от промяна поразяват всеки техен миг и тази немощ, изглежда, е заразила останалите от вас. Ако лорд Урусандер спечели тази война, магьоснико, наистина ли си въобразявате, че ще ви остави на мира? Или, по-скоро, че Хун Раал ще ви остави на мира? А новата Върховна жрица на Светлината? Вярата ви е неоправдана, във всяко отношение.

Стражът изсумтя, после каза:

— Това е жалко. Тук няма нищо за криене. Лейди Дегала и лейди Манале тръгват със съпрузите си и свита слуги и охрана. Вероятно някой от благородниците ги е призовал за среща — това, че толкова се е забавила, е единствената причина да са сдържани. Аз щях да съм също толкова притеснена, предвид обстоятелствата. Колкото до нас, ами, магьосник Реш желае да проучи естеството на Терондай. Магия кипи сега из Куралд Галайн — дали това е следствие от дара на лорд Драконъс? Или източникът беше онази азатанай, Т’рис? Не е ли разумно да се установи източникът на тази магия, преди да ѝ се отдадем?

След дълга пауза Дегала поклати глава.

— И вашият оглед на една шарка на пода изисква присъствието на професионален убиец? Не, Страж, но ще ви призная невинността и ще заключа, че сте били подведен от спътниците си.

При тези думи Капло Дриим най-сетне вдигна глава и смъкна качулката си. Усмихна се на Дегала и каза:

— Мога да ги чуя.

— Моля?

— Хедег и Манале. Говорят тихо, но са под свода на порталната вишка и ехото е достатъчно. Мога да чуя всяка тяхна дума.

Дегала се извърна и се загледа към далечните си гости и стръмното дълго изкачване до тях.

— Невъзможно.

— Какво казват? — попита Джурег.

Странните очи на Капло останаха впити в Дегала.

— Наслаждават се на презрението си към вас, милейди. Нещо повече, има една миризма около Хедег, намекваща за някакво бъдещо насилие, в което вие сте жертвата. Оприличено е на облизване на устните, внезапна топлина на наслада под кожата на лицето, помръкващ блясък в езерата на очите. Отдаването на очакване е чувствена храна за онези двамата. Отдавна споделят жарко ложе на отмъстителна страст и жарта е дълбока.

Джурег я погледна и каза рязко:

— Манале вярва, че те превъзхожда с меча.

— Не бойте се — отвърна Капло. — Нейната интелигентност е крепост, която никакво съмнение не може да превъзмогне, но в кръстосването на мечове ще се окаже гибелна за нея. Не най-острият ум насочва ръката на един майстор в боравенето с оръжие, а лесното отдаване на инстинкта и вярата, нужна за такова нещо. Манале не може да изостави контрола и това един ден ще я убие.

— Замълчете, убиецо — сряза го Дегала, но го погледна със страх. Имаше нещо обезпокоително у този човек, нещо диво и едва сдържано. — Въобразявате си без никакво основание.

— Може би — отвърна ѝ той с присмехулна усмивка.

Реш се размърда.

— Милейди?

— Да?

— Имаме основание да вярваме, че лорд Урусандер няма да чака до края на зимата. Легионът му вече се подготвя за поход.

С нахалството, изглежда, изобщо не беше приключено.

— И с каква цел ни казвате това?

— Нямате много време, милейди. Ако лорд Аномандър е напуснал Цитаделата, значи е анулирал отговорността си. Може би ще е разумно да си изберете нов върховен главнокомандващ. — Замълча, после махна с ръка. — Честно казано, Аномандър наистина ли отразява вашата кауза? Според мен той е разгневен и като нищо може да бъде погълнат от нуждата за отмъщение, в името на брат си.

— Свободен сте да изкажете съвета си, магьоснико. Кого, прочее, предлагате?

— Ами, онзи, който би загубил най-много, милейди, със сигурност ще се бори най-упорито.

Джурег изръмжа някаква ругатня.

Дегала зяпна Реш невярващо.

— Но пък — продължи той провлачено — Драконъс не е харесван много от благородниците, нали? Въпреки славата му на командир и храбростта му на бойното поле. Въпреки усърдието, с което би се отдал на каузата да се поддържат нещата както са. Въпреки неподкупния му характер. Уви, престъплението на горкия човек е в това, че вашата богиня го обича…

— Ако го обичаше, щеше да се е омъжила за него!

— О? И това би ви устроило добре?

Дегала замълча.

Джурег каза хрипливо:

— Вярвам, че горите от нетърпение да продължите по пътя си. Предайте поздравите ни на изрисувания под, магьоснико.

Тримата приеха равнодушно отпращането, смушиха конете и скоро се скриха зад завоя на пътя.

— Той те провокираше…

— Знам какво правеше!

— Нещо с убиеца…

— Него го остави.

— Скъпа?

— Жената. Стражът.

— Какво?

— Може би беше просто игра на светлината, но за миг бях готова да се закълна, че носеше златно кръгче на главата си. Корона.

— Не видях нищо такова.

След дълго мълчание Дегала поклати глава.

— Разбира се. Прав си.

— Все пак — промълви тихо Джурег, — чудя се…

— Какво, скъпи?

— Ако Капло наистина е могъл да чуе Манале и Хедег, от толкова далече… може би трябва да допуснем, че ни е чул и току-що.

Тя го изгледа с яд.

— Защо говорихте така за Драконъс? — попита настойчиво Финара Стоун, след като се отдалечиха достатъчно от двамата благородници.

Реш сви рамене.

— Подразниха ме.

— И затова пуснахте пепелянка в уютното им ложе? Доставя ли ви удоволствие да бъдете дребнав?

— Понякога — призна той.

Капло ги изненада, като заговори:

— Някога бях човек с малко съмнения, Страж. До деня, в който погледнах в очите на Отец Скеленал и видях в тях истина, която не можех да приема. Нашият бог беше убит, но във времето преди тази смърт — десетилетия и десетилетия служба и почитание — старецът беше чудовище. Знаехме го и въпреки това не направихме нищо. В неговите очи, Страж, видях всички нас отразени, и не ми хареса.

— Не знам за нищо чудовищно — каза Финара, — но пък и защо да знам? Вашият храм е потаен.

— Потаен, да. Любопитно е как този навик бързо поглъща благоприличието, добротата, целостта и любовта. Пази се от всяка общност, Страж, която се отдава на потайност — можеш да си сигурна, че няма да брани твоите интереси, нито ще ти отдаде полагащото се уважение, както се полага на невинния, или, както може би ще те нарекат, невежия. Потайният ум се сепва от всяка сянка, защото е населил своя свят с подозрителност.

— Описваш отровна яма, Капло, която нямам никакво желание да обитавам.

— Такава общност събира свят, в който убийците са необходими — каза Капло. — Такава една общност може да говори и да действа в името на справедливост, но справедливост, в която тя не вярва. Уповава се единствено на ефикасността и на илюзията за власт, която тя предлага.

— В твоя свят надеждата е безплодна, значи — каза Финара.

— Ни най-малко, Страж. Този плод е добре ферментирал и се раздава безплатно на неинициираните, докато пияните не започнат да залитат по всяка улица, да спят във всяка сляпа пресечка. Надеждата е виното, забравата — възнаграждението. И я изливаме в гърлата ви от мига на вашето раждане до мига на блажената ви смърт.

— Предлагаш ли край на потайността, Капло Дриим?

— Имам очите да пронижа всяка сянка. Имам ушите да проследя всяка стъпка. Имам ноктите да изровя скритото, свитите в тайните им скривалища. Но представи си, Страж, този мой горчив дар и неговото мрачно обещание. Оголване. Разкриване. Сивото изложено на показ, лъжците измъкнати на светло, всички зли същества, които процъфтяват с тайните си.

Магьосник Реш въздъхна.

— Той си я кара все така, Финара Стоун. Обещания за… нещо преломно.

— Виждала съм същото обещание безброй пъти в очите на котарака мишелов в укреплението — изсумтя тя.

Реш се разсмя.

Намръщен, Капло бавно вдигна качулката си и скри лицето си.

Имало беше едно дете, изпълнено със смях, и макар да носеше името му, Лаханис малко помнеше за онова странно — и странно крехко — същество, което бе живяло толкова блажено сред Пограничните мечове. Беше спомен, който живееше в летни морави или тичаше под сенки на огромни дървета, с насекоми, които жужаха в смайваща слънчева светлина, и вятър, който шумеше в листата. Момчета я бяха гонили, но тя беше по-бърза от всички тях, и по-умна освен това. Макар и млада, може би невъзможно млада, беше превърнала в игра желанията им и беше лесно да се надсмива на объркването им, на безпокойните им пориви за нещо повече. Пробуждането на загадки би трябвало да е терзало и нея също, подозираше тя, но нямаше спомен за това. Всяка сцена, изтръгната от миналото, откриваше смеещото се дете в центъра на паяжина, властващо над всичко, но неразбиращо нищо.

Момичето, с неговия отривист смях, принадлежеше на свят на заблуда, все още не запреден опасно, все още не заплетен и не коварен. Сезоните воюваха в паметта ѝ, но все още отекваха в звъна на момичешкия глас; лятото изникваше победоносно, изпълваше останалия назад свят с аромата на нежни ветрове и упорити цветя, презрителни към яркия, но кратък блясък на пролетта.

Смехът вече бе изгубен и Лаханис можеше да мисли за него само като за детска играчка, изтървана на земята, забравена сред туфите пожълтели треви, издигащи се неравно над снега като счупени кошници. Лятото също беше мъртво, смъртният му вик глъхнеше в студени ветрове, погребението му беше сезон на листа, падащи като пепел. А детето, което бе познавало и лято, и смях, което бе живяло в онзи жив, окичен с цветове свят — е, костите ѝ го криеха някъде под лъскава кожа и безжизнен мускул от лед и сняг.

Това ново дете беше на зимата, намираше гласа си в стърженето на остриета по бруса, привличаше го мигновената топлина на пролята кръв и посечени тела, сетните дихания, изригнали на тънка бяла пара, и всичките петна, които страхът и болката оставяха в утъпкания сняг.

Не я интересуваше Глиф и неговите причини за тази нова война. Безразлична беше към горчивата скръб на ловците и тяхната болка при откриването, че колкото и да убиват, това не може да запълни празнотата вътре в тях. За Лаханис бе достатъчно, че го има самото убиване; достатъчно, че зелената гора на лятото да се преобрази в ловния терен на зимата; и че тя се бе освободила от мрежите на миналото.

При все това, и въпреки че се беше научила да отбягва жреца с нашареното му от белези лице, тя бе усетила вниманието му, насочено към нея, като нишки, запридани да я уловят в примката си, и това я притесняваше. Имаше много видове лов, разбираше вече тя, и един от тях беше намерение, породено от съсредоточаване, и дори обсебване. То носеше лицето на момче, надраснало непохватността си, с изкушението на примамлива загадка, където всички игри изчезват и изведнъж всичко се оказва сериозно. Дори смеещата се Лаханис, в онези лъжливи лета, беше знаела достатъчно, за да е нащрек спрямо такива момчета сред глутницата, която я преследваше.

Но не мислеше, че жрецът я желае по този начин. Имаше нещо унило в съсредоточения му върху нея поглед, нещо твърде слабо, за да е пресметливо. И все пак някаква част от него кръжеше около нея в лагера.

И когато той стана, посред нощ — въздухът беше толкова студен, че хапеше дробовете, — и отиде под почернелите от сажди голи дървета, Лаханис се измъкна изпод кожите си. С ножовете в ръце, разбира се.

Жреците нямаха място в една война. Напомняха на убийците, че техният живот е престъпление, мерзост, че самият свят, сътворен от кръв и ярост, е акт на безумие. И макар жрецът да можеше да благослови, макар да можеше да заяви за своята страна определена праведност пред очите на своя бог, такива претенции със сигурност рухваха под неспирните удари на войната. Пред бляскащия нож всяко лице беше едно и също и всяка нанесена смърт беше поредната нишка във връвта на живота. Нишки, които се сплитат във въжета, а въжетата във вериги. Всяко сплитане — престъпление, всяко престъпление — още една стъпка по-далече от всякакъв бог.

Мина покрай спящите ловци, свити под кожите, покрай бързите им дихания, понесли безрадостни сънища, покрай извърнатите им нагоре лица — мръзнещи подобия на смърт, и се промъкна безшумно зад него с няколко бързи стъпки. Ножовете бяха готови в ръцете ѝ.

И тогава той заговори.

— Не беше отдавна, Лаханис, когато един човек смъкна маската ми. — Извърна се, едва колкото да я погледне с крайчеца на окото си. — С юмруци. За да докаже своето. Какво искаше да докаже ли? Много съм размишлявал над този въпрос. Нощ след нощ.

Тя мълчеше. Прибра ножовете до китките си.

След малко той продължи:

— Злоупотребявах с едно момче, защото беше благородник. Подигравах се с невинността му, обещавах му жестоко бъдеще. Орфантал — така се казваше момчето. Той изобщо не го заслужаваше. Тъй че когато прекалих, мъжът, комуто бе поверена опеката над момчето, ме преби до несвяст.

Тя все така мълчеше, зачудена защо ѝ казва такива неща. Лицата на убитите от нея бяха просто мешавица от черти, които не значеха нищо, бяха само смътни повърхности. Маската, за която бе дръзнал да спомене и да заяви, че е негова, беше единственото важно за нея. Какво можеше да знае за нещата, които бяха в ума ѝ?

Нарад продължи:

— Но нямаше ли само един удар с юмрук да е достатъчен? Дори един ритник в главата ми, през празнината между нас. Мъжът беше ветеран от войните. Знаеше всичко за изригващото насилие и знаеше точно колко тънка е нишката на вежливост, която го сдържа, него и такива като него. Няколко невнимателни думи от моя страна към едно петгодишно момче — и нишката се скъса.

Тя вече не можеше да помръдне, дори и да бе пожелала да довърши онова, което бе в ума ѝ, тук под кривите клони и разпръснатите звезди. Думите на Нарад бяха стигнали до нещо вътре в нея, откъснали го бяха и го разтърсиха така, че изтрещя. И преди да е успяла да премисли, тя каза:

— Точно затова, Йедан Нарад.

Той я изгледа.

— Какво имаш предвид?

— Петгодишно момче.

— Какво от това? Знаех, че съм жесток…

— Децата не са за това — въздъхна тя, обзета от слабост. Изведнъж ѝ призля. — Момчето все още е било в своето лято. Дори не е виждало загадките. Било е просто живо, Йедан Нарад, като кученце.

— Никога не съм му посягал.

— Да. А то е било твърде малко, за да разбере думите ти. Но ветеранът не е бил, нали?

Последва мълчание. Накрая Нарад въздъхна треперливо.

— Живеят ли все още такива деца у нас, Лаханис? Дали те просто чакат, най-сетне помъдрели, най-сетне достатъчно порасли, за да проумеят старите си рани. Докато някой безразсъден глупак не разбуди всичко това и момчето вътре не изпълни мъжа, в който се е превърнало, и един удар не стига, не би могъл изобщо да стигне.

„Момчето вътре. Момичето вътре, с неговия смях и неговото лято.“

Лаханис бе мислила, че момичето е мъртво, безброй нейни варианти, свити във всички счупени кошници, осеяли миналото. „Момичето вътре изпълва жената, в която се е превърнало.

Видях как убиват майка ми, лелите ми, братята и братовчедите ми. Там, в края на лятото.

Но онова смеещо се момиче, сега то има ножове и сплита въже, и тича отново, през друга гора, гола и изгорена.“

— Съмнявам се, че това му даде много утеха — каза Нарад.

И чак сега видя ножовете в ръцете ѝ. Повдигна вежди, погледна я в очите и се усмихна извинително.

— Канех се да ти кажа нещо.

— Ами казвай.

— Легионът няма да пренебрегне това, което сме направили. Ще дойдат и ще има битка.

— Само една ли?

— Ако сме без късмет.

— А ако не сме? Не сме… без късмет?

— Е, да, точно това е, нали? С късмет, бихме посадили едно-единствено окървавено дърво, от което да разсадим цяла гора.

Образът ѝ допадна.

— Нов дом за Отрицателите.

— Нима? Ти би ли се радвала да живееш в него?

Тя сви рамене, за да скрие ужаса си от мрачното му предвиждане.

— Достатъчно битки, за да свърши войната. Не става ли така, Йедан Нарад?

Той извърна очи.

— Надявам се да срещна Орфантал отново един ден, за да му се извиня.

— Той дори няма да помни обидата.

— Нима?

— Няма. Ако помни нещо, Йедан Нарад, ще са юмруците и ботушите на ветерана, който те пребива до несвяст. Ще помни това.

— Аа… жалко.

— Кучето се свива от сурови думи, но се плаши от ритник. От двете само едното ще го направи лошо куче.

— Той ме удари, не момчето — изръмжа Нарад, сякаш имаше разлика.

Тя се обърна, прибра ножовете, после спря и погледна през рамо.

— Не гледай към мен повече.

— Лаханис?

— Не можеш да ме спасиш. Няма нищо за спасяване. Нищо за благославяне.

И си тръгна. Върна се при вече изстиналите си кожи, сви се под тях и се помъчи да надвие тръпките от студа, който я прониза.

Жреците наистина нямаха място във война, но вече бе започнала да разбира присъствието им във всеки военен лагер. „Не денят на битката се нуждае от благослов, а нощта без мир, идваща след него.“

Брачната ѝ рокля гниеше, но миризмата от насилието все още беше свежа и облъхна Нарад, когато тя се появи до него. Беше се обърнал, когато се увери, че Лаханис е изгубила желанието си да го убие, и гледаше отново към гората.

Тя застана толкова близо, че ръцете им почти се докоснаха, и каза:

— Някой носеше короната днес.

— Каква корона?

— Докато друг трябва да бъде отвърнат, за да се провали. Кралската кръв трябва да се разреди, принце.

Той поклати глава. Смътните фрази бяха достатъчно дразнещи, но настойчивостта ѝ да употребява незаслужени и нежелани титли беше вбесяваща. Вече не гледаше към гората. Някъде там, между две мигвания, светът се бе преобразил. Пред него, над кипналите вълни на сребърно море, се носеше трупът на дракон, идваше към брега, после заседна подпухнал на пясъка, щом вълните се отдръпнаха. Диря кръв се посипа по белите пясъци от люспестото туловище, залъкатуши колебливо и свърши там, където стоеше Нарад, прекъсната от върха на отпуснатия му меч. Той дишаше тежко, лепкава пот засъхваше по нашарената му с червено кожа.

— Казваше се Латал Менас.

— Коя?

— Драконката, мой принце. Цялата беше скръб и гняв. Пътят я доведе тук, в нашия свят. Или може би през него. Когато Тиамат най-сетне се въплътиха, когато пожарът се пробуди и всичко, което бе разделено, вече беше едно, Властелинът взе живота на любимия на Латал. Тъкмо смъртта на Хабалт Галанас ускори това, принце.

Челюстите му се стегнаха, кътниците изскърцаха и болка проряза вратните му мускули.

— Това? Нищо не е ускорило това, моя кралице. Пролом. Възможност. Целесъобразност.

Смехът ѝ бе нежен, но кратък.

— Йедан. Имаш дарба за краткост и прости фрази, резки като това, което отделя море от бряг. Хабалт Галанас беше приемникът на истинската кръв. Пригодна за нуждата на Властелина. Тъмнина неразделима, докато тази кръв не се проля. Родствениците няма как да не са го знаели. Никога не вярвай на азатанай.

— Усетих връщането на онзи убиец…

— Не ти, мой принце.

— Нима?

— А и дори тогава твоят дух потрепери при връщането му, много след като сестра ти коленичи до твоя труп и изрече думи, които ти вече не можеше да чуеш.

— Но… не аз.

— Не ти, все още не.

Той прокара зацапана длан по очите си в опит да махне сцената пред себе си.

— Скръб и гняв, каза? Изглежда, съм прокълнат да заставам на пътя на такива неща.

— Дори Тиамат има слабости — рече тя. — Воинството може да бъде разединено с убийството само на едного. Работата е как да избереш кого. Трябва да се запиташ как Драконъс знаеше кого?

— Просто — изсумтя той. — Както каза, тъмнина неразделима. Той знаеше своята. Ако смъртта на Галанас не беше разбила въплъщаването, щеше да е умрял от яростта на Тиамат и нищо от това нямаше да се случи.

Тя въздъхна.

— Трябва ли вечно да виним Драконъс?

Нарад сви рамене, съвзел се от мъчението си, и тръсна драконова кръв от острието на меча си.

— Внимавай — предупреди тя — да не проникне от тази кръв в теб. Не бих искала да те видя погълнат от чужд гняв, от чужда скръб и спомени, които не са твои.

— Не бой се за това — отвърна той. — Не ми е останало място вътре.

Повехналата ѝ длан се отпусна на рамото му и гласът ѝ се промени.

— Братко мой, толкова много бих искала да ти кажа, стига да можех. Твоето преклонение ме разстрои. Добре разбирах, макар и пренебрежително, странното ти нежелание да ме плениш на платно. Но това толкова услаждаше суетата ми…

— Моя кралице, не съм онзи брат.

— Не си ли? Тогава кажи ми, моля те, къде е Крил? Как копнееше той за дълбочина в мен, която просто не съществуваше! Неговата любов беше като сбруя, метната върху плитката ми същност, но как ужасно напрягаше тази заблуда вярата му, убеждението му!

Нарад най-сетне се обърна към нея и видя ясно, може би за първи път, младата жена в брачната ѝ рокля, която не беше никаква кралица, никаква върховна жрица, желана от мнозина, но неблагословена от никого. Лицето ѝ бе отвъд маската на болка, отвъд маската на стъписване, която последва, отвъд последната си маска на отиващ си живот. Очите ѝ гледаха от място, което познават само мъртвите, но болката и объркването в тях някак се пресягаха над пропастта. Той вдигна ръка и погали студената ѝ страна.

— Бях любовник на мъже — каза ѝ. — Но в сетните си дни не казах никому как виденията за теб ме измъчваха. Как пристъпвах от едно време към друго, единственото постоянно нещо — този съвършен бряг… о, и кръвта.

— Тогава и двамата ли сме изгубени? — попита тя.

— Да. Докато не свърши. Едва тогава духовете ни ще познаят мир.

— Колко дълго? — попита тя. — Колко дълго ще трябва да чакаме, преди страданието ни да свърши?

Нарад надигна меча в ръката си.

— Виж — бурята се пробужда отново. Няма да е дълго, мисля, кралице моя. Изобщо няма да е дълго.

Още докато го казваше знаеше, че е лъжа. Но щеше да държи на лъжливите си уверения, заради нея.

Зад него, щом той пристъпи напред, тя попита:

— Йедан, кой уби Драконъс? Кой го окова в меч, сътворен от него самия? Не разбирам.

Той спря, но не се обърна.

— Да. Това е. Странно е — призна. — Кой уби Драконъс? Същият, който го освобождава. Лорд Аномандър, Първи син на Тъмата.

— Още един, когото брат ми не поиска да нарисува — изсъска тя. — Кажи ми, мой принце, откъде знаеш всичко това?

Зад булото на огнената стена напираха фигури.

— Имам отговор, но е нелогичен. — Поколеба се, после я погледна през рамо. — Казваш, че короната се носи?

Тя кимна, но вече гаснеше от погледа му.

— Коя? Кога ще я срещна?

Но нея вече я нямаше.

Погледът му пробяга по трупа на дракона, който току-що беше убил. „Латал Менас. Чувствам кръвта ти в тялото си, зноя на всичко, което узна, и всичко, което усети. Но срещу гузната ми съвест ти си по-малко от шепот. Все пак как узна това, което узна?

В твоя език, Елейнт, Менас е едно име за Сянка. Името, което с такова нетърпение даде на тази тясна ивица, този наш Емурлан. Твоят глас иде от полувидимото, в мястото нито тук, нито там, и в сумрака — сякаш едва нахвърлян от опърпана суха четка — видях трон…“

Ново мигване, и пред него беше лесът, унил в своето зимно бяло и черно. Небето на изток започваше да изсветлява. Той трепереше, със схванати от студа стави, краката му бяха изтръпнали в натъпканите със слама кожени ботуши. Чу приближаващи се стъпки, обърна се и видя Глиф.

— Йедан Нарад, задържа се отвъд Стражата. Виденията ти те нараняват. Хайде ела, запалили сме огън.

Той изгледа Отрицателя.

— Използват ни.

Глиф сви рамене.

— Превърнали сме отмъщението в бог.

— Прост отговор, но се съмнявам.

— Тогава кой, Йедан Нарад?

— Нещо, което се нуждае от убежище, мисля. От онова, което предстои. И е готово да похаби нашия живот, Глиф, за да защити тайната си.

За първи път Глиф изглеждаше разколебан. Извърна очи, след това го погледна отново.

— Ти ни обеща на лорд Аномандър.

— Не. Той също е неволен играч.

Дъхът на Глиф излизаше на пара в студения въздух.

— Бих предпочел да имам моя бог на отмъщението.

Нарад кимна.

— Лесно подхранван, никога заситен. Виждам неизброими поклонници, вярата твърде упорита, за да умре, твърде глупава за мъдрост. Но ако аз ще съм нейният върховен жрец, бъди предупреден. Моята жажда за мъст не търси никое друго лице освен собственото ми.

— След като другите са мъртви.

— След като другите са мъртви, да.

— Йедан Нарад, ще те намеря в онзи ден.

— И ще направиш каквото трябва да се направи?

— Да.

— Добре — отвърна Нарад. — Облекчен съм да чуя това.

— Ще дойдеш ли да закусим, Йедан Нарад.

Погледът му се измести към вече разпаления лагерен огън и Нарад видя Лаханис, загърната в кожите, как се доближи за малко топлина.

— Ще дойда — отвърна той. — Благодаря.

Насред пътя за манастира Янис конят на сержант Тредбеър се подхлъзна на лед, скрит под тънка снежна пелена. Костите на единия крак изпращяха и конят изцвили от болка. При опита си да скочи от седлото Тредбеър падна тромаво на склона, удари си рамото в една скала и едната ѝ ключица изпука.

Болката сякаш отвори дълбок проход в тялото ѝ за студа и тя седна на склона, всеки рязък дъх сякаш я пронизваше с меч. Гледаше как конят се мята и рита на хлъзгавия път, вече зацапан с кал, изпражнения и пръски кръв. Ноздрите на животното бяха разширени, ушите изпънати, очите облещени. Трябваше да му пререже гърлото, и то бързо, за да облекчи угризението си с мисълта за милост. Но се оказваше трудно да се задвижи.

„Насред пътя. Чия ли жестока игра е това?“ Нямаше шанс да стигне навреме до шейките, никакъв шанс да ги предупреди за предстоящото нападение. Всъщност не беше дори сигурна дали ще намери сили да се върне до Маналет.

Пътят я беше превел покрай ниска верига хълмове, накъсана линия отдясно, докато яздеше на изток. Сега същият скалист гръбнак беше зад нея, а плоската равнина, ширнала се напред, беше по-бяла от небето над нея. Идваше нова буря.

Хриптенето на коня я стресна — беше задрямала, потънала в нещо безформено, но странно топло. Примига и погледна животното. То вече не се бореше, просто лежеше на една страна и гърдите му се повдигаха с всеки дъх, но при всяко издишване излизаха пръски пенеста кръв.

„Ребрата. Дробовете са пробити.“

Извади меча си и се изправи с усилие, забила върха на оръжието в леда. Повечето сняг се бе разтопил или беше отвян, тъй че можеше да види цялата ивица лед — и беше непонятно. Пътят всъщност беше леко хлътнал там, където конят се беше подхлъзнал и паднал, но от двете страни снегът бе тънък върху осеяния с кал чакъл.

Не беше лесно четирикрако животно да падне. Но беше паднало.

— Наслаждаваш ли се на страданието му?

Тредбеър се обърна рязко и вдигна меча, при което изохка от болка.

Пред нея стоеше жена, светлокожа и златокоса. Беше слаба, почти мършава, сякаш затворена в тяло, останало завинаги в младостта. Беше с тънка ленена дреха и ботуши, които сякаш бяха оплетени от трева; и беше безразлична към студа.

Тъй като непознатата не беше въоръжена, Тредбеър отново се обърна към коня си и вдигна меча, за да го прободе във врата. Но една ръка се отпусна на рамото ѝ.

— Попитах сериозно. Но сега виждам, че си готова да сложиш край на мъките му.

— Ранена съм — каза Тредбеър. — Няма да мога да срежа дълбоко. Трябва да улуча точното място.

— Да. Разбирам. Да ти помогна ли?

— Няма да ти дам меча си.

— Не ми трябва.

Жената заобиколи Тредбеър и застана до издъхващото животно. Наведе се и опря длан на шията му. За миг конят сякаш изгуби всякакъв цвят, дори червеникавокафявата му козина посивя, а след това илюзията изчезна. И конят вече не дишаше, а очите му бяха затворени.

— Как го направи?

Непознатата се изправи.

— Научих много за милостта — каза с усмивка. — От един Страж. Доволна ли си от това, което направих?

— Има ли значение? Свърши се. Яздех на изток.

— Да.

— Трябва да занеса съобщение.

— Но съобщението ти вече ще е твърде закъсняло. Освен това си ранена и иде буря, която ще усили страданието ти.

Тредбеър отстъпи назад.

— Ако се каниш да сложиш край на моето, както на коня, бих предпочела да не го правиш.

Жената кривна глава.

— Ако конят можеше да говори, щеше ли да каже същото?

— Той умираше.

— Ти също.

— Не и ако мога да намеря подслон в тези хълмове. Някъде, където да изчакам бурята да отмине.

— Аз съм в една пещера — каза жената. — Не е далече. Ще дойдеш ли с мен?

— Не виждам друг избор. Но първо можеш ли да ми помогнеш да смъкна нещата си от седлото?

Заедно прибраха багажа ѝ. От коня все още се вдигаше топла пара, когато Тредбеър неволно забърса хълбока му и видя отново за миг безцветна козина. Дръпна рязко ръката си и примига.

— Видя ли…

— Какво да видя?

— Нищо. Ще ми помогнеш ли с носенето?

Жената взе походното одеяло от ръцете ѝ, усмихна се отново и пое нагоре по стръмния склон. Тредбеър я последва предпазливо.

— Не ми каза името си.

— Ти също.

— Сержант Тредбеър. Спомена за приятел. Страж. Познавам… познавах… много от тях. Кой беше този твой приятел?

Прехвърлиха билото и заслизаха през една клисура.

— Приятелка. Фарор Хенд.

Тредбеър помълча няколко крачки, след което въздъхна.

— Може да е мъртва.

— Не. Жива е.

— Видяла си я, значи? След битката?

— Жива е.

— Ти си онази, която наричат Т’рис, нали? Азатанай.

Завиха по извита пътека, обградена от стръмни стени от груб пясъчник. След петнайсетина крачки пътеката внезапно свърши в кухина, чийто равен под беше затрупан с каменни късове, по много от които като че ли имаше хоросан. Широко, но ниско устие на пещера зееше в една от високите стени.

Тредбеър се огледа с присвити очи.

— Било е запечатано. — Гробница е, нали?

Т’рис застана пред пещерата, притиснала пръст до устните си.

— Гробница? Ами, да, предполагам, че да. Щом вътре има труп.

— Бягащо псе?

Т’рис я погледна и тънките ѝ вежди се вдигнаха.

— Бягащо псе? Здрави са, нали? С широки рамене и едър кокал, ниско чело и с кротки очи, синкави или сиви? — Поклати глава. — Не, не е Бягащо псе.

Тредбеър беше започнала да трепери.

— Трябва да вляза вътре. Трябва да запаля огън.

— Има огън. Една цепнатина нагоре поема дима, не че има много дим. Костите са много стари, за да пушат много.

— Азатанай — каза Тредбеър, — тромаво се движиш в този наш свят.

В заслона на пещерата, точно зад един остър завой, Тредбеър намери огнището, направено от Т’рис, и видя бедрена кост, с бели и черни пукнатини, поставена напряко върху оранжевата жар в кръга камъни. Костта беше дебела колкото ръката ѝ над лакътя и дълга колкото от рамото до връхчетата на пръстите ѝ.

— Да — каза тя, щом Т’рис влезе зад нея, — не е Бягащо псе.

На пътя зад тях конският труп потръпна отново, изгубил всякакъв цвят, а след миг животното изпръхтя и се надигна колебливо на крака, изведнъж оздравели. Кръвта, опръскала ноздрите му, беше замръзнала. Животното размърда уши и извърна глава, сякаш търсеше ездачката си.

Но жената я нямаше, а седлото беше махнато, оставено на пътя. Дори юздечката беше извадена от устата на коня.

Той надуши сняг във вятъра.

Внезапна мисъл за топлата конюшня сред безопасните стени на цитаделата Маналет го раздвижи. Ако тичаше бързо по твърдия сигурен път, щеше да се върне у дома преди свечеряване.

Поради виещия вятър не беше чудно, че отне известно време, докато чуят, че тропа по вратата. Малкото прозорче се отвори и едно лице примижа към нея.

— В името на милостта — извика тя, — търся подслон!

Очите я огледаха — сивите вълчи кожи, в които се беше увила, дрипите на ръцете ѝ вместо ръкавици, вкоравения от скреж и лед парцал, покрил долната половина на лицето ѝ. После погледът се измести покрай нея и затърси от двете страни.

— Сама съм! Сама и замръзнала до смърт!

Лицето се отдръпна и тя чу как издърпаха тежките резета. Миг след това вратата се отвори и тя се шмугна вътре.

Един монах стоеше пред друга, вътрешна врата, а друг вече буташе външната, за да я затвори.

Тя изтупа снега от наметалото си и каза:

— Не чувствам ръцете си.

— Зимата не прощава на никого — каза първият монах и намести отново резетата в скобите. — Глупава си да пътуваш в такова време.

— Конят ми се подхлъзна, счупи си крак.

— Пребледняла си — каза вторият монах, докато тропаше на втората врата, която се отвори. В двора зад нея стоеше дете с вълнен халат и държеше фенер, светлината му едва надвиваше нощния мрак.

— Умирам от студ — каза тя, пристъпи към втората врата, спря и присви очи към втория монах.

— Е, чак пък… — почна монахът.

Върхът на ножа щръкна през дрипите, увити около ръката на лейтенант Еск, и се заби под брадичката му. Щом той рухна в ръцете на приятеля си, Еск посегна с другата си ръка и втори нож се заби отстрани в главата на детето. Тя пусна дръжката на оръжието, скочи към първия монах и натика до дръжката студеното желязо в лявото му око.

Остави и това оръжие, забърза към външната врата, дръпна резетата и отвори.

Войниците ѝ чакаха отвън, присвити във вихрещия се сняг. Тя им махна и те нахлуха в порталната къща.

— Вземете тялото на онова момче — издърпайте го тук. Изтупай снега и внеси фенера — не, няма нужда да го палиш. Оттатък двора е главната къща. Ти, Прил, стой тук с ефрейтор Параландас. Щом първите отделения пристигнат, пратете ги към източната сграда — там е казармата — в случай, че успеят да се измъкнат навън. Сержант Телра, вземи твоите трима до казармата. Залоствате вратите и бъдете щедри с маслото, особено около прозорците. Палите всичко, щом сте готови. Ратадас, ти и Билат сте с мен — към главната къща. Добре, хайде на работа, че ми измръзнаха даже циците.

Никаква тревога не се вдигна, щом Еск и войниците ѝ тръгнаха през двора. Някъде на пътя западно от манастира командирът ѝ идваше с останалите бойци. Ако монасите воини, събрани в казармата, се събудеха навреме, за да разбият залостените врати, на хората на Еск щеше да се им наложи да се бият сами, но стига да можеха да задържат главната порта до идването на предните отделения на Бахан, всичко щеше да е добре.

Най-добрият изход, разбира се, щеше да е ако Халид Бахан пристигнеше за хора от крясъци от горящата казарма.

Междувременно трябваше да залови нейно високопреосвещенство Шеканто. Според мълвата старицата беше болна, на легло. С Ратадас и Билат зад нея, Еск отвори вратата на главната сграда и пристъпи безшумно вътре. Лъхна я топлина, примесена с миризмата от вечерната храна. Фитилите на няколкото фенера вече бяха догорели.

Тримата войници влязоха безшумно в главната зала.

До камината имаше два тапицирани стола с високи гърбове и в един от тях седеше мъж — главата му беше клюмнала на една страна, очите му бяха затворени. Някой го беше загърнал с кожи и се виждаха само главата и дясната му ръка.

Еск пристъпи към него и вдигна меча си.

Заби острието дълбоко във врата му, пристъпи и в същия момент затисна устата му с ръка. Видя как очите му се отвориха, щом острието се хлъзна през шията, а когато върхът изригна от другата страна, кръвта бликна от отворения гръклян. Докато умираше, очите му срещнаха погледа ѝ, но в тях нямаше разбиране. Сетният му дъх излезе през ноздрите и боядиса лявата ѝ ръка в червено. Очите вече гледаха в нищото.

Тя издърпа меча си, отдръпна се, огледа се наоколо и прошепна:

— Висока стая, топлината се вдига нагоре. Централна, далече от вътрешните стени. Билат, води по стълбите.

Но когато понечи да тръгне, Ратадас се пресегна да я задържи. Беше се приближил да огледа мъртвия мъж в стола и сега с другата си ръка вдигна ръката, която бе останала скрита под кожите, и изсъска:

— Лейтенант!

Още докато го казваше, тя видя пръстена с печата и след това избелелите татуировки около тънката бледа китка.

— Току-що уби Скеленал!

Еск се намръщи.

— Какво прави той тук? Е, спестява ни един поход до манастира Йедан, нали?

— Кралска кръв…

— Тихо, проклет да си. Наистина ли мислиш, че Халид Бахан щеше да ги остави живи?

Ратадас се отдръпна.

Еск изгледа преценяващо двамата стъписани мъже.

— Какво, мамка му, очаквахте, глупаци такива? Това е гражданска война. Колко претъпкани искате да са стъпалата до трона? Ние сме тук, разчистваме пътя. Скеленал е мъртъв. Време е да се погрижим жена му да иде при него.

По нейни сметки казармата трябваше вече да е пламнала, но дивият вой на бурята помиташе всякакви звуци отвън. Въпреки това някой в главната сграда скоро щеше да види зловещия блясък на пламъците.

— Да действаме. Билат, ти водиш. Ратадас, покривай гърба ми. Хайде.

Тръгнаха с неохота, все едно че влачеха краката си в петмез, но Еск потисна безсилието си, усилващия се гняв. Войниците изпълняват заповеди. Безпрекословно. Легионът се подчиняваше, за да направи света по-прост, по-добър. Нямаше никаква нужда да се самоизмъчва заради кралската кръв на лявата си ръка или заради тази, която все още капеше от меча ѝ. Скеленал не беше никакъв крал. Беше избрал да стане жрец, да се включи в религиозен орден, който почиташе един вече мъртъв бог. За нея той просто беше изкарал лоша ръка в хвърлянето на ашиците, с което евентуалното му убийство ставаше ако не неизбежно, то вероятно.

Билат стигна на площадката горе и изведнъж отстъпи едно стъпало назад. И вдигна ръка. Еск и Ратадас замръзнаха. Той слезе още едно стъпало, наведе се и прошепна в ухото ѝ:

— Двама стражи, в края на коридора. От двете страни на голяма врата.

Някаква безгрижна глезотия беше оставила Скеленал сам в главната зала, заключи тя — старец, заспал в стол до камината. Но тук, пред онова, което трябваше да са личните покои на Шеканто, бдителността бе останала. Намръщена, Еск придърпа наметалото си от вълча кожа да прикрие меча си, кимна на войниците си да останат на място, изкачи се покрай Билат и излезе в коридора.

При отсрещната врата двамата воини монаси се надигнаха от дървените столове, на които седяха.

Еск се приближи с усмивка.

— Казаха ми, че нейно преосвещенство желае да ме приеме, колкото и късно да е идването ми. Приятели, нося важна вест от лорд Урусандер.

Монахът отдясно на вратата направи две стъпки напред. В колана му беше затъкната метателна брадва с къса дръжка, но в лявата си ръка държеше тежък нож с извито острие.

— Разбира се — отвърна той. — Ела насам. Тя ще се радва да те види.

Впила поглед в монаха, който говореше, Еск едва засече смътното движение на другия. Усети тежък удар в лявото рамо, толкова силен, че я завъртя настрани и я блъсна в стената — вторият монах бе хвърлил брадвата си.

Първият монах вече връхлиташе към нея.

„Проклятие. Не излъгахме никого.“

Откъм стълбите изскочиха Ратадас и Билат, понесоха се напред с извадени мечове.

Монахът стигна до нея пръв. Тя вече беше вдигнала меча да отбие атаката на тежкия нож. Или така поне трябваше да бъде.

Вместо това монахът — беше на три крачки от нея — хвърли ножа отдолу.

Нов тежък удар я порази под дясната ръка и тя видя как мечът ѝ изскочи от хватката ѝ и издрънча в стената, преди да падне на пода. Ножът се беше хлъзнал между ребрата ѝ и широкото извито острие прониза белия ѝ дроб. Еск се смъкна по стената, задавена от кръв.

„Телохранители. Разбира се, че са добри. Твърде лесно започнахме долу на портала.“

Докато я подминаваше, за да спре Ратадас и Билат, монахът замахна с тънкото острие на париращ нож и ѝ преряза гърлото.

Ужилване, внезапна топлина — и след това нищо.

Видял колко нехайно монахът разпра гърлото на лейтенанта, Ратадас изруга и се хвърли в схватка с кучия син.

Мечът му имаше предимство в обхвата — монахът срещу него разполагаше с къса едноостра брадва в дясната си ръка и тънък париращ нож в лявата. Изражението му обаче беше спокойно.

— Тя дойде да преговаря! — извика Билат зад Ратадас.

— Тя дойде да умре — отвърна монахът.

Ратадас изрева и нападна, посече косо, било за да пореже или за да отблъсне двете изпънати напред ръце на монаха. Но оръжието изсвистя в празния въздух. Той го надигна отново, под ъгъл, за да порази монаха отдолу, ако се опита да приближи… но нещо го спря, помете го на една страна. Париращият нож го удари в слепоочието, издаде звук като пирон, забит в глинено гърне.

Ратадас тръсна глава. Трудно му беше да вижда. След това осъзна, че не знае къде е, нито какво му е направил непознатият, който вече го подминаваше. Стоеше на място, без нищо да разбира, когато втори непознат стигна до него. Намръщен, Ратадас видя как мъжът замахна небрежно с тежък нож към него. Смътно притеснен, се опита да вдигне ръката си, за да спре ножа — който изглеждаше остър и можеше да го нарани, — но ръката му не искаше да се отзове или навярно бе просто твърде бавна. Ножът посече през врата му, преряза мускул, жила и кост.

Светът се изкриви обезумял, докато Ратадас гледаше как подът се надига да го посрещне.

Билат видя как главата на Ратадас се търкулна напред и падна от все още изправеното му тяло и изкрещя. Миг по-късно предният монах стигна до него. Билат изруга, че не им бяха разрешили да си носят щитовете, и отстъпи, мечът му засвистя, за да задържи настъпващия монах на разстояние. С щит щеше да е съвсем друго. Нямаше да му се налага да се притеснява за второто оръжие, а и иззад щит щеше да може да атакува, да блокира брадвата, дори онзи да я хвърлеше към него, а след това мечът му щеше да свърши работата си бързо.

Да, щеше… и чак сега осъзна, че седи на пода. Пот защипа очите му и му беше трудно да разбере какво правят ръцете му, там в скута му — движеха се все едно че гребяха и се мъчеха да набутат червата му обратно в тялото му. Не се получаваше.

Щит. И меч. Нещата щяха да тръгнат съвсем другояче, ако ги имаше. Нямаше да седи тук на пода.

Примига на щипещия свят и видя, че ръцете му се предадоха и червата се изсипаха навън. Спомни си как се беше опитал да изкопае клозетна яма веднъж, в песъчлива глина, и как стените непрекъснато се сриваха, докато проклетата яма не стана петнайсет шибани крачки широка и другарите му — всичките се смееха — трябваше да му хвърлят въже, за да се изкатери. Знаели бяха за пясъка, разбира се. Беше ритуал на преход, който да те направи на глупак, но как го беше опарило, как го беше ужилило…

Унижение. Какво последно нещо, което да си спомниш.

Зноят от огъня, поглъщащ казармата, принуди сержант Телра и войниците ѝ да се отдръпнат към входа на главната сграда, където тя реши да изчакат появата на лейтенанта, щом мръсната работа вътре приключеше.

Крясъците от казармата вече бяха секнали. Никой не бе успял да се измъкне, което значеше, че с другарите ѝ все още не бяха благословили мечовете си тази нощ. Войната често пъти забравяше, че всичко се свежда до единоборството, и вместо това се превръщаше в гнусно упражнение в разруха, в пламъци и изгорели тела, сякаш резултатът успяваше да се промъкне невидим в настоящето. В някои отношения, разбира се, това беше облекчение, но човек можеше да остане с усещането, че е пропуснал всичко.

Горещината и пламъците, набъбващият черен дим, който се издигаше и пропадаше под тавана от бели облаци, всичко това ѝ напомни за последния път, когато беше подпалила сграда. Онова беше имение, празно, освен някаква ужасна старица. Голям провал, честно казано. Беше превишила заповедите си. Е, беше пияна, в интерес на истината.

Движение откъм порталната сграда привлече вниманието ѝ и тя се обърна и видя, че идва първото от предните отделения на Бахан. Лейтенант Ускан беше начело, с меч в едната ръка и щит, наместен на другата. Телра побърза да заличи презрителната си усмивка. Прекомерната му предпазливост намекваше за страхливост, ако питаха нея. Пристъпи напред и каза:

— Сър. Лейтенант Еск все още е в главната сграда. Хванахме ги неподготвени — нито един не се измъкна от казармата.

— Колко? — попита той.

Тя се намръщи, видяла червенината на лицето му под ръба на шлема.

— Сър?

— От колко време е вътре, сержант?

— Ами, всъщност доста време мина.

— Стой тук — заповяда той и махна на хората си да го последват. Подмина я и нахлу в главната сграда, бойците му тръгнаха след него.

Телра се оттегли при тримата си другари, погледа малко и сви рамене.

— Е, да се оправят. Ние свършихме нашата работа.

Никой от войниците ѝ не отговори.

Тя ги изгледа.

— Какво има?

Точно тогава първите крясъци изригнаха от главната къща.

На зазоряване капитан Халид Бахан най-сетне влезе в двора на манастира Янис. Спря като видя сержант Телра да дава указания на войниците си с подреждането на трупове. Много трупове.

Намръщи се и закрачи към Телра.

— Сержант, къде е лейтенант Еск?

— Мъртва, сър. Ускан е вътре. Лошо е ранен. Влезе вътре с осемнайсет войници, сър, излезе с трима все още на крака. Телохранителите на Шеканто, сър.

— Бездната да ме вземе, колко бяха?

— Двама, сър.

Халид Бахан се усети, че не може да измисли отговор на това. Обърна се рязко и огледа труповете, положени в три реда на земята. Мъжете и жените изглеждаха насечени на парчета. Повечето бяха с множество рани. Пушек се носеше над тях като призрачно було. Горещината от изгорялата казарма беше разтопила всичкия сняг в двора и телата лежаха в локви пепелява вода, вече зацапана с червено.

Обърна се към Телра.

— И вие не влязохте да им помогнете?

— Лейтенант Еск ни заповяда да пазим порталната сграда, сър. Това беше последната заповед, която ни даде.

— Добре — каза след малко Бахан.

— О, и, сър…

— Да?

— И двамата са мъртви, сър. Шеканто и Скеленал.

— Скеленал? Е, все пак нещо добро от цялата тази каша.

Обърна се и закрачи към главната сграда.

Лейтенант Ускан седеше в плюшен стол до камината в главната зала. В стола срещу него имаше труп и Ускан го гледаше напрегнато, сякаш двамата бяха водили разговор, току-що прекъснат. От кръста надолу лейтенантът беше прогизнал от кръв.

Халид Бахан изруга тихо.

— Ускан.

Ветеранът го погледна през рамо със стъклени очи.

— Сър. Сградата осигурена.

— Колко от тази кръв по теб е твоя?

— Всичката, сър. Няма да видя изгрева на слънцето.

— Кажи ми, че онези телохранители са мъртви.

Ускан оголи зъби в усмивка.

— Мъртви са, но както виждате, не беше лесно. Беше адски добре, сър, че останалите монаси отидоха в пламъците.

— Кой уби Шеканто? Ти ли беше, Ускан?

— Не. Истината е, че никой не я уби, сър. Беше мъртва, когато войниците ми най-сетне разбиха вратата на стаята ѝ. Хирург Хиск каза, че тялото отдавна било изстинало.

— В смисъл?

Ускан се изсмя.

— В смисъл, сър, че вероятно е умряла вчера следобед.

— За забавно ли намираш това, лейтенант?

Ускан наведе глава настрани и изплю кръв.

— Онези нещастни монаси защитаваха труп. Убиха осемнайсет войници. И всичко това за нищо. Забавно ли, сър? Не. Шибано смешно. — Замълча и пребледнялото му чело се намръщи. — Осемнайсет ли казах? Грешка. Пишете ги… деветнайсет…

Халид Бахан го изгледа ядосано, докато не осъзна, че Ускан не може да види нищо — вече бе мъртъв.

Командирът се отдръпна и изгледа накриво двата трупа, един срещу друг на плюшените столове.

До него се появи Телра.

— Сър, трябва да приберем тялото му…

— Не — отвърна Бахан. — Остави го така. Доколкото знаем, двамата със стареца може да си разказват историйки точно сега. Преместете мъртвите ни в залата. Ще изгорим всичко тук.

— Имаме пленници, сър…

— Пленници ли?

— Слуги. Деца най-вече.

— Намерете им фургон. Пратете ги в манастира Йедан.

— Няма ли да го нападаме, сър?

— Не. Загубили са и двамата си водачи и манастирът сега е пълен с вдовици. Нека да скърбят.

— А ние, сър?

С известно усилие Халид Бахан откъсна погледа си от двата трупа в столовете. Изгледа Телра.

— Ние тръгваме към горите. Справихме се с шейките. Сега ще се справим с Отрицателите.

— Да, сър.

— Повишавам те в лейтенант.

— Благодаря, сър.

Той поклати глава.

— Ускан всъщност не приличаше на войник, който ще загине в бой. Не и така.

Телра сви рамене.

— Може да е бил непредпазлив, сър.

Бахан присви очи към нея, зачуден. Но лицето ѝ беше безизразно и си остана така.

18.

Имало беше време, някъде преди век, когато творци бяха насочили талантите си към работа с камък и бронз. Ужилени сякаш от изумителните шедьоври, издигнати от азатанаите и особено от Висшия зидар Каладън Бруд, тези художници тайсти бяха търсили техники, които да не отстъпват, ако не и да надминат, усилията на техните съседи. В търсенето на реализъм, а след това в сътворяването на естествени форми, извисени до естетическо съвършенство, прилагането на пластичното извайване — на живи, дишащи модели — беше усъвършенствано. Тази форма на изкуството беше избуяла в пищна, макар и кратка бъркотия от творби, разпространили се по всички обществени места на Карканас, а също така в градините, големите зали и дворовете на благородническата класа.

Но всяка цивилизация, която гледаше на изкуството като на вид културна надпревара, неизбежно, според Райз Херат, тръгваше по пътя на разочарованието и рухването на увлечението по статуите като форма на художествено изразяване дойде един ден, в който една търговка тайст се върна от земите на азатанаите с нова творба на неизвестен скулптор.

И да бяха азатанаите обръщали внимание на скулпторите тайсти, бяха останали равнодушни. Идеализирането на формата на тайстите, тялото, превъплътено в мрамор или бронз, и по този начин оголено от неговата тленност, беше вид самонадеяност, може би непокорна, вероятно колеблива. Творбата, която беше докарана в Карканас, беше грубо изкована от бронз. С остри, някак разядени ръбове. Гърчеше се в паника и ярост. На широк плосък пиедестал дванайсет хрътки обкръжаваха тринайсета и тя, в центъра на бурята, умираше. Приятелите ѝ деряха хълбоците ѝ, забиваха зъби в кожата ѝ, дърпаха, ръфаха, късаха.

Галан разказа историята на двайсетина от най-добрите скулптори на Карканас, всички събрани в частния двор, където стоеше азатанайската статуя. Повечето се възмутиха, изпълниха въздуха със злъчни охулвания или сумтяха презрително за грубата ръка, скулптирала такава чудовищна творба. Другите се бяха смълчали, впили погледи в творбата. Само един, майстор, смятан от повечето за най-изящния скулптор в Куралд Галайн, заплака.

Сред тайстите на изкуството бе придадена формата на идеал. Но камъкът никога не предаваше. Бронзът не можеше да заблуждава. Идеалът, принуден да коленичи пред политически уверения за превъзходство, почти за нощ се бе превърнал в обект на подигравка.

— Чрез това — беше казал Галан — съвършенството отново е направено смъртно. Пред това нашата самонадеяност бледнее.

Азатанайският бронз, сметнат за оскърбителен, беше прибран, за да не бъде показван публично. Накрая се бе озовал в една крипта под Цитаделата, широко помещение с нисък таван, вече приютило десетки други творби, което Галан бе нарекъл Затъмнената зала.

Историкът беше поставил три фенера, които хвърляха рязка светлина над трите страни на азатанайския бронз, наречен неизненадващо от някои „Разкъсването на хрътката“. След това беше обикалял около творбата, за да я проучи от различни височини и ъгли. Беше правил рамка с ръцете си, за да изключи всичко освен детайлите. Беше се доближавал, за да помирише метала и патината му от мазна прах, и беше опипвал с пръсти медния окис, покрил зверовете като краста.

Въпреки стабилната нетрепкаща светлина животните сякаш се замъгляваха в движение и кръжаха около ръмжащата си жертва. Беше прочел в някакъв трактат, че ако творбата се погледне отгоре, става ясно, че кръжащите кучета всъщност оформят спирала навътре от плът и разкъсващи зъби; и ученият след това бе предположил — посрещнато с хор от неверие, — че животното в центъра, поради собственото му гърчещо се, извиващо се тяло, само се върти в спирала навътре. Последната му дързост беше да се запита дали скулптурата всъщност не изобразява не много зверове, а само един: животно, което се самоунищожава, върти се и се върти все навътре, във въртопа на самоунищожението.

За историка единственото ужасяващо нещо в тълкуването на учения беше неговата правдоподобност. В края на краищата, ако художникът не беше търсил да предаде скрит смисъл, то звярът в центъра на тази ужасна сцена щеше да е елен може би, или тур.

Макар да чу изскърцването на вратата към залата, Райз Херат не се обърна, докато новодошлият не проговори.

— Тук ли, историко? В името на Мрака, защо?

Райз Херат сви рамене.

— Достатъчно скрито е.

Седорпул изсумтя.

— Единствените шпиони в Цитаделата са нашите.

— Да, любопитно. В края на краищата не е ли целта на шпионирането защитата на собствените ни хора? Толкова ли нехайни сме станали вече, жрецо, че да твърдим, с открито лице, че защитаваме своите хора от самите тях?

Кръглоликият мъж присви устни и махна пренебрежително.

Райз Херат се усмихна.

— „Език убийствен, как ме оскърбяваш!“

Седорпул се намръщи.

— Не ми напомняй за онзи нещастник, дворцовия ни страхливец, саркастичния ни сенешал на върховни магове! Издигането му беше краткотрайно. Аз ще заема мястото му.

Историкът се обърна отново към „Разкъсването на хрътката“.

— Помниш ли това, жрецо?

— Отпреди моето време е. Отвратително. Нищо чудно, че е скрито тук. Само в тъмнина можеш вече да го благословиш. Угаси светлините — нямам нужда от тях.

— Азатанайско е.

— Нима? Е, тогава да, мога да разбера защо си любопитен.

— Всички други тук обаче са на Тайст.

Седорпул махна пренебрежително с ръка.

— Всяка мода заглъхва с времето, историко. Щом те влече да ставаш реквизитор на стародавни безумия отпреди века на модерното просвещение, проучвай си тази зала. Подреди статуите в библиотека от камък и старомоден бронз. Домъкни си писалище, запали свещ и си пиши трактата.

— И що за трактат би се получил, жрецо?

Седорпул сви рамене и огледа криптата.

— Миналото е литания от наивни очаквания.

— Но за сметка на това ние вече сме много по-мъдри.

— Точно така.

— Е, всъщност има някои, дори други учени, които намират утеха в убеждението, че миналите векове в историята може да бъдат видени като фази от нашето детство, което ги освобождава от вината, че са били недостатъчно благоразумни, и по този начин освобождава нас, в настоящето, от всяка задържало се усещане, че някога, много отдавна, животът е бил по-добър, отколкото е сега.

— Това ли е причината да ме повикаш? Бих предпочел груби драскулки на опърпан свитък, оставен на писалището ми, до който да стигна след няколко десетилетия, когато най-после имам време за това.

— Да, сигурен съм — отвърна Райз Херат, докато пак оглеждаше азатанайския бронз. — Но нещата не са по-добри, нали? — Махна широко с ръка. — Виж тук, в нашата Затъмнена зала, нашите изоставени идеали. Такъв детински оптимизъм!

— Ако това е всичко…

— Говори ми за магията.

Жрецът го изгледа.

— Какво искаш да знаеш?

— Обхвата на твоята сила. Твоя контрол над нея.

— И в това проявяваш академичен интерес?

— Не, в това действам по нареждане на Върховната жрица.

Смътна сянка сякаш смачка херувимски гладките черти на Седорпул и все едно показа, в един непредпазлив миг, старческото му лице от някое далечно бъдеще.

— Има вече причина да се съмнява в мен ли?

— Може би е нашата новооткрита нужда, жрецо, да се защитаваме от самите себе си. Метни на плещите ми наметалото на шпионин. Познат терен, на който да облекчиш притеснението си.

— Като дворцов сенешал, няма да я притесня.

— Значи претендираш за голяма мощ.

— Претендирам за достатъчно увереност.

— Мисля, Седорпул, че тези мощ и увереност са помели младия весел мъж, когото познавах някога.

— Има ли още нещо, за което искаш да ме питаш?

— Кой е врагът ти?

— Моят враг?

— Щом сбираш сила — онези потоци магия, — срещу кого ще я развихриш?

— Аз съм слуга на Майка Тъма.

— От вида слуги, който тя не е искала, Седорпул.

Жрецът изведнъж се озъби.

— А, да, сега си спомням. Твоята загадъчна аудиенция с Майка Тъма в компанията на Ланеар и онзи азатанай. Но подробностите за онази среща? Е, никой от вас не благоволи да ме уведоми, нито пък някой друг, впрочем. Чувам, че си си навлякъл гнева на лорд Силхас Руин, но дори това не те е разколебало. Следователно, кладенец от тайно знание, от който можеш да черпиш когато пожелаеш, както те устройва в миг на нужда.

— Вече знаеш достатъчно. Тя отказа на желанието на лорд Аномандър да тръгне срещу Урусандер. Заповяда му да държи меча си в ножницата.

— И на мен ли ще се заповяда да не правя нищо? Ако е така, то нека ми го каже сама.

— А ако ти кажа, че не сме говорили с Майка Тъма? Че нашето пътуване е приключило внезапно и че бяхме изведени от онова селение от лорд Драконъс?

— Тогава още повече подронваш властта си да ме съветваш от нейно име.

Избликналият гняв накара Райз Херат да замълчи. Обърна се отново да огледа азатанайския бронз, вдиша дълбоко, за да овладее чувствата си.

— Власт. О, как всички ние се напрягаме да видим в тъмното, как се молим за нейната тежка, но сигурна ръка. Добре отпусната на едното рамо, за да ни поведе по вярната пътека.

— Аз ще бъда сенешалът — заяви Седорпул. — Аз ще бъда властта, стане ли дума за общите магически способности на Цитаделата, на Тайст Андий.

— А чия власт превъзхожда твоята?

— На Майка Тъма, разбира се. Чакам само нейната насока…

— След като знаеш, че няма да дойде. Седорпул, свидетел ли съм на узурпиране на власт?

— Когато лорд Аномандър се върне в Карканас, историко, ще му заявя, че ще съм на негова страна и че изричното желание на сенешала е да извади меча си. Да се бие в името на Майка Тъма. А на бойното поле, ами, там ще стоя, с моя кадър, за да включа магия към неговата мощ.

Райз Херат отново се съсредоточи върху „Разкъсването на хрътката“. Можеше почти да чуе воя ѝ. „Не са много, една е. И няма край това насилие, освен сигурното обещание за смърт. Онази търговка. Казала, че не била платила нищо за нея. Че неизвестният скулптор сред азатанаите ѝ я дал като дар за тайстите.

Идеалите са като разгонена хрътка. Онова, което роди, може да се окаже зло. Онова, което роди, може след време да се обърне срещу нея. Това ли казва тази творба? Не, но аз ще прочета в нея каквото избера и с този избор езикът на изкуството не може никога да умре. Нужно е само малко усилие.

Но пък кога този призив е убеждавал когото и да било?“

След дълга пауза Седорпул каза:

— Докладвай на Върховната жрица. Постарай се тя да разбере.

— Разбира се.

Ехото от стъпките му изпълни неосветените пространства между мрамор и бронз.

„Залите, приютили забравени творби — помисли Райз Херат, — не са нищо повече от хранилища на скръб, и още по-съкрушителното е, ако в тях се губи невинността.“

Реши, че няма да се върне повече тук.

Вратата беше останала открехната и момчето, което влезе след кучето, изненада Емрал Ланеар, седнала зад валмата дим, с огромната филигранна купа на наргилето на масата до нея, тежка и бременна с лукавото си обещание. Притворила клепачи, тя подръпна от мундщука, докато оглеждаше неочакваните си гости.

Кучето захапа една възглавничка, която се беше смъкнала от един диван, легна на лъскавия под и впи блесналите си очи в момчето.

Момчето пристъпи напред.

Кучето драсна с нокти, скочи първо на едната страна, после на другата, като ловко избегна ръката на момчето, а после изхвърча през вратата с плячката си.

Момчето изсъска безсилно, напрегна се, готово сякаш да го подгони, но след миг раменете му се отпуснаха.

— Кучето избира играта — каза Ланеар.

Момчето я погледна и сви рамене.

— И аз обичам играта. Само че Рибс е много бърз.

— Ти си заложникът Орфантал.

— Знам, че трябва да съм с възпитател. Но Седорпул реши, че няма да ме учи повече.

— О? Защо така? Нехаен ли си? Груб?

Орфантал кимна.

— Показваше ми при-… призоваване. Магия, искам да кажа.

— Знам думата, да — каза Ланеар и махна с мундщука на наргилето. — Продължи.

— Издаваше звуци. Не ми харесаха. Затова го пропъдих — привидението.

— Пропъди го?

— Не беше трудно.

Ланеар дръпна от наргилето, зачудена за миг кога е станала толкова невнимателна с благоприличието. Но остротата, разцъфнала в дробовете ѝ, помете мигновеното притеснение.

— Съперничиш на силата му, така ли?

— О, не. Той не е много добър.

Тя се засмя през облак дим.

— Олеле! Внимавай, Орфантал. Седорпул е от определен тип мъже, които се срещат понякога. Закръглен, с мек поглед, с все още запазена детинска скромност, докато дарът на младостта му не се превърне в поза, достатъчна да подразни по-зрелите хора, макар и да съблазнява някои слабоумни жени. Такива хора често са користни и злъчни.

— Не трябва да го ядосвам ли?

— Да. Не е благоразумно.

Орфантал се приближи и се настани близо до коленете ѝ на столчето, което бе избутала по-рано настрани. Очите на момчето бяха тъмни, бистри и може би не толкова невинни, колкото трябваше да са.

— Ти жрица ли си?

— Аз съм Върховната жрица, Орфантал. Емрал Ланеар.

— Имаш ли си деца?

— От моята утроба? Не. Но от владението? Би могло да се каже, че всички Тайст Андии са мои деца.

— Защо става така, че никои не знаят майките си?

— Какво имаш предвид?

Погледът му се плъзна настрани.

— Тази стая е хубава. Димът мирише като тамян. Показва ми теченията.

— Какви течения? А, теченията.

— Не тези течения. Другите. Онези на силата. Мрак. Куралд Галайн. Онова, което кърви от онази шарка в пода във външната стая до предните врати. — Вдигна малката си ръка към мундщука и деликатно го издърпа от пръстите ѝ и загледа къдрещия се дим.

Тя зачака да смукне. Зачака да види стъписаното му изражение и след това да чуе кашлянето. Чакаше всъщност компания, осъзна със смътна изненада.

Но очите ѝ се разшириха, щом завихрилият се дим се сгъсти, изпъна се и заигра гъвкаво във въздуха, придобил облика на змия. Змията изви глава към нея и надвисна пред лицето ѝ. И тя видя тъмнина там, където трябваше да са очите ѝ, бистри като на самия Орфантал.

— Кой — ахна тя тихо, — кой се взира в мен от тези очи, Орфантал?

— Ами аз.

Змията от дим се отдръпна, сякаш притеглена обратно през наргилето, и изчезна.

Орфантал се усмихна и ѝ върна мундщука.

— Седорпул събира магове.

Тя примигна и се съсредоточи.

— Нима?

— Иска всички да работят над магия, която чупи неща и ранява хора. Казва, че това ни трябва, защото лиосаните го имат и за да ги спрем да го използват срещу нас, трябва първо ние да го използваме срещу тях.

Ланеар се отпусна назад. Дръпна отново от наргилето и този път димът ѝ се стори почти плътен, щом се хлъзна надолу в дробовете ѝ. Стъписана, погледна Орфантал, но момчето се беше зазяпало в нещо отстрани в залата. Тя отпрати кълбо бял дим към тавана и каза:

— Орфантал, какво мислиш за доводите на Седорпул?

Момчето се намръщи.

— Какви доводи?

— Той предвижда битка, нали? Между магии.

— Галан казва, че тъмнината може само да отстъпва. Но след това казва, че отстъпването е единственият начин да спечели, защото светлината рано или късно отминава, а какво тече зад нея? Тъмнина. Галан казва, че победата на Светлината е смъртна, но победата на Мрака е вечна.

— Не мисля — подхвърли Ланеар, докато оглеждаше странното момченце, — че Галан има много време за деца.

— Няма. Но хареса любимеца ми.

— Кучето ти ли?

Орфантал стана.

— Не, не Рибс. Другия ми любимец. Рибс не е мой, но може би — добави и тръгна към вратата — онази, към която беше гледал преди малко, — може би аз съм негов.

Отвори вратата и тя видя кучето, Рибс, легнало сякаш се канеше да скочи и да хукне в страничния коридор. Не беше пуснало възглавничката.

Орфантал се втурна към него.

Рибс скочи и побягна.

Момчето го последва, босите му стъпала зашляпаха по пода.

Гонитбата им заглъхна и всичко отново затихна.

„Внимателно, момче. Вече играеш играта на Галан.“

Ръждивецът изобщо не предлагаше избавлението, което идваше с д’баянг. Но оживяваше мозъка. За тази вечер бе избрала погрешно. А загубата на… компания… я остави тъжна.

Ендест Силан излезе от Цитаделата, за да потърси някакво благоприличие. Мина по двата моста и тръгна през града. Студът бе задържал повечето хора на закрито, макар снегът да се беше отдръпнал към по-закътани от движението места, покрай стените и в задънените странични улички, където белите петна бяха запрашени със сиви сажди.

Вървеше между високи стени на имения, подминаваше залостени врати от желязо и дърво. Там, където улицата се заизкачва от брега, далече от реката и над наводняваните райони, именията се разрастваха и в много от дългите стени имаше ниши, в които стояха стари статуи, мраморни фигури, боядисани в живи цветове, с уголемени очи на всяко лице, гледащи безстрастно тътрещия се покрай тях загърнат в наметалото мъж.

В много повече отношения, отколкото бе според него здравословно, Ендест предпочиташе техните празни погледи пред онази напрегнатост, която го мъчеше в Цитаделата. Вече го дебнеха поклонници, впиваха трескави погледи във всеки негов жест, опираха се на всяка негова дума, на всеки негов подхвърлен мимоходом коментар. Беше посрещнал нуждата от пророк с отхвърляне, а след като това не успя — с мълчание. Но това само подсили вниманието им и затрупваше с въображаема значимост всичко, което той правеше.

Според него всеки каталог от дела на смъртен можеше само да събере списък от недостатъци. Съвършенството принадлежеше на мъртвите, където в акта на преминаване от онова, което сетивата можеха да наблюдават, към онова, което паметта можеше да преобрази, всеки глупак можеше да се възвиси до легенда. Но Ендест Силан все още не беше мъртъв, все още не беше освободен от смъртните ограничения. Рано или късно пророците се връщаха при своя бог, за да се шмугнат отвъд и надалече, да плъзнат студената си плът в апокрифи — свещени текстове и благословени ръкописи — и това бе нетърпелив преход за бъдещите свидетели. Усещаше, че вече надживява своята полезност, и знаеше, че онези, които щяха надуто да разказват и тълкуват неговия живот, биха предпочели този живот да свърши скоро, макар и само за да го разкарат от пътя си.

Вървеше към Зимния пазар, а на трийсет крачки зад него, както бяха правили още от Цитаделата, по дирите му вървяха двайсетина или повече жреци. По-добре щяха да са със Седорпул, но въпреки всичките му демонстрации на магия, които старият му приятел вече владееше, нямаше нищо свято в любопитните му игри с дим и сенки и дори тъмнината, накарана да тече като кръв, не оставяше никаква диря на камъните.

Тази дарба, изглежда, бе присъща единствено на Ендест Силан.

Ръцете му бяха увити в марля, която трябваше да се сменя дванайсет пъти на ден. Очите на Майка Тъма виждаха през червени сълзи и зацапан лен или, както все по-често ставаше, не виждаха изобщо нищо, тъй като той бе започнал да пъха ръцете си в дебелите ръкави на вълнения си халат, навик, на който другите жреци вече бяха започнали да подражават.

Зад него, в Цитаделата, беше дошла напаст, треска някаква. „В тяло, което няма нищо за правене, умът танцува.“ Но това беше най-малкото. Някои танци бележеха стъпки в безумие, с дива инерция. Беше уморен от шпионите, малките групи, присвити и шепнещи в ъглите, странните погледи и сдържаните изражения. Дори още по-уморителното, под всичко това той бе свидетел на кипящ подмолен страх, а срещу това течение бе трудно да се плува.

Бъдещето бе място на несигурно обещание за времена, където надежда и оптимизъм воюваха със съмнение и отчаяние, и там бяха онези, които водеха такива битки по улиците или у дома с врага, който не беше повече сянката в собствената ти душа, а някой друг — съсед, жена или съпруг, васал или селяк. „Съмнението е врагът. Отчаянието е слабост, а надеждата се превръща не в нещо, към което да се стремиш, а в добродетел, жадна да пусне кръв на всеки скептик.

Отвърни ме от грозното! — крещят оптимистите. — Отдай този сън на радост, на наслада и смях. Достатъчно задушевност, за да удави далечния плач на страдащите, да ме заслепи за злочестините на света! Какво ме интересуват трагедиите, които не съм причинил аз? Такива неща бездруго са извън моя контрол, извън способността ми да ги променя.“

В много отношения Ендест не оспорваше подобни виждания. Казваха, че капацитетът на сърцето бил краен. Така обясняваха някои хора, отново и отново, за да оправдаят всичко, което е станало студено и безжизнено вътре в тях. Че въображението нямало граници, но душата със сигурност имала.

„И все пак кое нещо с определена граница може да сътвори нещо безгранично? Това изглежда нарушение на някакъв фундаментален закон. Разделяне на необвързаното от обвързаното, на безкрайното от крайното. Как може да има такива неща?“

Очи в ръцете, за да виждат всичко, което прави. Беше тръгнал да търси благоприличие, а сега, докато навлизаше в Зимния пазар, собствените му очи се насълзиха от внезапната топлина под покрова на плата, уханните миризми от хиляди хора, храни и животни. Първото, което намери погледът му, беше стена от малки дървени клетки, струпани високо, и във всяка клетка — пойна птица.

Нямаше песен в гласовете им. Вместо това го връхлетя какофония от ужасен стрес и страх. Ръцете му сякаш сами се измъкнаха от ръкавите.

На столче пред клетките седеше млад мъж, с мазни устни и пръсти, и ядеше шиш с месо и зеленчуци. Кимна, като видя Ендест Силан.

— Половината за храма, за младите жени, но не ви очаквах толкова рано. — Кимна към клетките, без да ги поглежда. — Пазят си песните за пролетта. Кой би слушал тия врясъци?

Тогава Ендест Силан я усети, своята богиня, промъкнала се в него, напрегната и любопитна.

— Откъде са? — попита той.

Мъжът сви рамене.

— И от околностите, и от юг. Главно от юг. Хванати в тънки мрежи по време на миграциите им. Все по-малко стават с всяка година обаче.

— И това ти е поминъкът?

Мъжът сви отново рамене.

— Устройва ме достатъчно.

Следовниците на Ендест вече бяха дошли, а и други се събираха, усетили сякаш нещо ново във въздуха.

— Препитаваш се с пленяването на диви същества.

Младият мъж изведнъж се навъси, изправи се, хвърли шиша на земята и избърса ръцете си.

— Не само аз. Ловците също. Но не моята пара̀ ги купува, нали? Ако не беше вашият храм, жрецо, щях да съм различен човек от този.

— А твоята клетка къде е? Онази в черепа ти.

Мръщенето стана още по-мрачно, заплашително.

— Онази — продължи Ендест, — която държи в плен съвестта ти?

— Погледни своята за това!

Други търговци и амбуланти вече се трупаха около тях.

Ендест вдигна ръцете си, видя как превръзките се разхлабиха, развиха се и се смъкнаха от китките му. Усети как кръвта бликна и закапа от дланите му.

Продавачите пред него се заотдръпваха.

— Поне ѝ даде повод да се бори — каза Ендест Силан. — Обърна се към най-близкия послушник. — Вземете тези клетки и ги отнесете в Цитаделата. Всичките. — Обърна се отново към продавача и поклати глава. — Това е последният ти ден тук. Ще ти се плати за тези птици, но повече не, и никога вече. В името на Майка Тъма, пленяването и продажбата на диви същества вече е забранено.

Надигнаха се гневни гласове.

Продавачът се озъби.

— Какво, войници ли ще пратиш? Защото ще се опълча на твоята…

— Не, няма. Разбирам удоволствието, което извличаш от това, което правиш, хранител на всичко, което никога не можеш да усетиш, или да се надяваш да усетиш.

— Майка Тъма няма никаква власт — всички го знаем! А вашите войници… Урусандер ще се справи с тях много скоро!

— Не разбираш — каза Ендест Силан и щом го каза, осъзна, че Майка Тъма също не го разбира. — Тръгнах днес, в този град, за да потърся благоприличие. Но не можах да го намеря. Беше скрито, зад стени може би, уединено в интимни мигове и самота. — Поклати глава. — Все едно, сгреших в търсенето си. Благоприличието, което търсех, не може да се види от смъртен, може само да се почувства.

Някой излезе през тълпата пред Ендест Силан и жрецът видя магията, извиваща се около него.

Продавачът на пойни птици видя новодошлия и се усмихна.

— Криба! Чу ли? Укорен съм от най-добрия ми клиент! Забраниха ми да продавам тук повече тези окаяни твари! Та ако не бяха тези негови ревностни следовници, щях да убия всяка птица тук, напук на него!

Криба се обърна към Ендест.

— Махай се оттук, глупако. Това е търговия, не вяра. Други закони има тук, друг кодекс.

— Несъмнено — отвърна Ендест Силан. — Откажете се от магията си, сър. Намерил съм своята сила, в името на благоприличието. Би било неразумно да я предизвиквате.

Мъжът въздъхна и поклати глава.

— Тъй да бъде.

Изпъна дясната си ръка. Зеленикава мълния изригна от нея и прониза Ендест Силан в гърдите.

Той усети как го разкъса, разтърси ръцете и краката му, завихри се в гърдите му и изчезна навътре, погълната сякаш от въртоп.

Криба зяпна невярващо.

— Е, сър, нима мислите, че гняв, агресия и гордост биха имали надмощие срещу благоприличието?

Криба вдигна двете си ръце…

Стотиците клетки се отвориха рязко. Птиците излетяха в кипнала маса и се струпаха над Криба, чийто писък бързо бе заглушен под пърхащите криле.

Послушниците зад Ендест Силан до един бяха паднали на колене. Тълпата пред него беше отстъпила пред яростния вихър на освободените същества, всяка птица — оскърбление на вярата им в превъзходство. Продавачът на пойните птици се беше свил на земята, покрил лицето си с ръце.

Малко след това роякът изригна изпод платнения навес и се понесе в небето над града. Ендест усети, че си отиват, на юг — ярки, ликуващи искри.

Там където беше стоял Криба, вече нямаше нищо, дори късче плат.

Продавачът вдигна глава.

— Къде е Криба?

— Даден му беше друг шанс — отвърна Ендест. — Неочакван дар. Магията ми, изглежда, таи непредвидими дълбини на опрощение. Вече отнасят душата му, вярвам. Е, късчета от нея, може би.

— Убит!?

— Честно казано, крайно съм изненадан, че не убиха теб вместо него — каза Ендест.

Продавачът на пойни птици — кожата му внезапно бе станала по-скоро сива, отколкото черна — се олюля, обърна се и побягна в гъстия лабиринт от тунели под навесите.

Ендест Силан се обърна към следовниците си.

— Как ще обясните това — каза на коленичилите все още фигури — е без значение. Магията в обхвата ми е неподвластна за вашите умове, и за моя също. Може като нищо да е изригнала от Терондай на Цитаделата или да се е надигнала от самата земя. Може да се носи на теченията на зимния дъх или да кръжи под леда на реката. Може би обхваща самите звезди или прекрачва пропастта между живо и мъртво. — Сви рамене. — Идва лишена от вкус и от цвят, открита толкова за злоупотреба, колкото за приложения, водени от морални съображения. Идва сурова като глина от яма. Очаква скърцането на нашите несъвършенства, хвърлящите ръце и въртящото се колело, глечта на нашата самонадеяност и яростта на пещите. Днес аз не действам в името на Майка Тъма. Действам в името на благоприличието. — Помълча малко и добави: — Тъй че, станете всички, и елате с мен. Едва съм започнал.

Ендест Силан се обърна рязко към недрата на Зимния пазар, с неговите тълпи и всичките лични нужди, скритите страхове и грижи, напреженията от едва поддържан поминък — всичко това кипна пред него. И през тази замайваща смес той видя също така болката от плена на животни, обречени на заколение; дори грудките, лежащи голи и наредени за продан, излъчваха смътен копнеж за сладка пръст.

„Клетки за живота ни. Просто поредният затвор от необходимост, трескаво ограден със стените на всякакво въобразимо оправдание — тези решетки, откъсващи от онова, което вярваме, че е възможно. Толкова много капани на мисълта.

Майко Тъма, не е ли това, което искаме всички ние от теб? Къде е обещаното ти облекчение? Защото радостите, в които се вкопчваме, са само острови в море от мъка и всеки миг на примиреност е безветрен миг, обзет от умора.

Гледай тогава, Майко Тъма, как нося ден на избавление.“

Усети я как се присви в ужас.

Но не отстъпи и погледът ѝ си остана, и видя всичко, което имаше да се види, щом той закрачи напред и се пресегна със силата си, за да донесе благослова на мир, от който никой не се спаси. Следовниците му ридаеха зад него, докато пред него настръхнали мъже и жени, с предпазливите им, но алчни лица, с острите им като нож погледи и белезите им от тежък труд — потръпваха преди да паднат на колене, преди да покрият лицата си, след като всяка борба, всяко вътрешно вълнение бяха, за кратко, облекчени. У мнозина, видя Ендест, докато крачеше по пътеките, това освобождение будеше сълзи — не на скръб, нито дори на нещо като щастие, а на просто облекчение.

Движеше се между тях като упойващ цяр и им поднасяше дара на безчувствието, поднасяше на всекиго поред благослова на вътрешната тишина.

Вързани кози, кокошки в кафези, малки елейнти във високите им, оградени с мрежи затвори. Прилепи, дращещи в малки дървени кутии, зайци, вързани за глезените — късаха сухожилията на крачетата си и скачаха, скачаха, мятаха се във въздуха — мучащи мириди, малки нежни кутрета, още пойни птици и скимтящите маймунки от Юга — Ендест Силан отвори всяка врата, скъса всяка връв, а след това, шепнейки им у дома, отпращаше съществата надалеч. „У дома, при майките ви. При вашите стада, рояци, вашите гори и джунгли. У дома, в името на някаква по-проста справедливост, някое по-просто обещание.“

Фигури изникваха пред него, връхлитаха с гняв, но спираха, щом яростта изчезнеше, щом неговият благослов ги погълнеше и превърнеше всяка ранена душа в нещо мъничко, което, стига човек да поискаше, можеше да бъде побрано в две любящи шепи.

Дори смъртта бе открита за отказ, щом се натъкна на дълги маси, отрупани с мъртва риба, която внезапно запляска, хриле се раздвижиха, очи заблестяха. И с един жест той ги отпрати надалеч. „Идете си във вашите реки и езера. Днес светът се връща в непокътнато състояние. Днес аз замразявам всичкото време и ви освобождавам всички, за да останете в мига, в нещото между два дъха. Тази прашинка мир.“

Майка Тъма наблюдаваше, докато той крачеше през хаоса, докато разнищваше пазара, крадеше храна, отказана на целия натиск на глада. Наблюдаваше, защото не можеше да направи нищо друго, защото очите ѝ бяха вътре в дланите му, а раните не мигаха.

Магията се оказа крадец на много неща. Ендест Силан се усети, че е застанал в центъра на един площад. Зад него имаше портал, водещ към Зимния пазар, и от онова обградено с платно гърло лъхаше ридание и скръб, само че вече заглъхваше, докато приглушената дневна светлина бързо отстъпваше на здрача.

На площада пред него клечеше дракон, толкова огромен и толкова близо, че умът му се замая. Люспите му бяха пурпур, с охра или злато по ръбовете, потъмняващи до бронз под челюстта му и по дължината на гърлото. Черни нокти бяха изровили дълбоко в каменната настилка. Крилете му бяха сгънати зад изгърбени рамене и съществото беше навело грамадната си клинообразна глава, впило златните си блещукащи очи в жреца.

Драконът заговори в ума му с женски глас.

— Върнат ли си при нас, смъртни?

Не можеше да проговори. Погледна надолу, видя, че държи ръцете си извърнати нагоре, дланите с плачещите рани срещу дракона. Тя гледаше. Присъстваше.

— Ти ѝ даде същия мир, смъртни. Същото проклятие и, с всички онези зад теб, сега тя понася загубата му. — Огромната глава леко се кривна настрани. — Но това не ти хрумна, нали? Дарът има… друга страна. След теб, смъртни, хиляда тайсти сега лежат поразени от отчаяние. Бях привлечена тук — сиянието ти беше маяк, магията ти бе ужасно разцъфване в тъмна и опасна гора. Ти се беше изгубил в нея, смъртни. Нямаше да се спреш. Щеше да завладееш целия град и може би, всъщност, цялата земя.

— И какво ако бях? — Ендест изрече въпроса кротко, ни най-малко предизвикателно, а искрено, в почуда и ужас.

— Твоят дар на мир, смъртни, не беше каквото си представяше, че е. Техният миг на блаженство не беше блаженство. Краят на житейското мъчение има само едно име и това име е смърт. Край на мъчение и, уви, също тъй край на радост, и любов, и на сладкия вкус от това да бъдеш.

— Не беше смърт! Аз върнах съществата!

— В излишеството на сила е налице инстинктът да се поправи неравновесието. За всеки миг на смърт, смъртни, ти събуди отново живот. Но магията изкушава, нали? Внимавай с обещанията ѝ. Твърде често в магията благословът се оказва проклятие.

Онемял, изтръпнал от изводите от тежките думи на дракона, Ендест Силан се взря в очите на съществото. След дълго мълчание каза:

— Тогава ти благодаря, Елейнт. Но все пак се чудя, защо си направи труда?

— Станала съм любопитна от актове на любов, все едно по каква пътека поемат — в края на краищата в такова състояние си сляп и можеш само да се препъваш неволно. Вашите тайсти ме интересуват. Груби, необуздани, сякаш драконова кръв се е задържала във вашата.

— Ако наистина е тъй — продължи драконът и бавно разпери криле, — то вашата гражданска война не е изненада.

— Чакай! — извика Ендест Силан. — Това ли е всичко, което ще ни дадеш? Къде отиваш? Какво е името ти?

— Въпроси! Няма да пътувам далеч, но не гледай към мен за помощ. Любовта е само вкус, не повече и не по-малко изкусителен от горчивата болка или киселото съжаление. Все пак тя… изкушава. — Драконовите криле бяха вече напълно изпънати, издути от недоловими ветрове, а ноктите се изтръгнаха от здравата хватка в камъните, сякаш единствено те бяха задържали съществото на земята. — Отдавам ти, Ендест Силан — чието сърце е твърде голямо, чиято душа започва да съзнава своята безграничност, — моята любов. Този път, за да сдържа екстаза ти, опирам пръст на устните ти. Следващия път може на теб да се падне да сториш същото… Името ми е Силана. Решиш ли да ме подириш, намери ме пред портата на страстта, където се знае, че обитавам. Любопитна и… както винаги… изкусена.

Драконът се надигна без усилие, а въздухът, който блъсна жреца, беше гъст и наситен с магия, остра и пареща като силна подправка на езика.

Щеше да е паднал на колене, но по някакъв начин Майка Тъма го спря. Той остана прав, загледан към небето, докато драконът чезнеше в ниските облаци, а тълпата негови следовници се втурна към него и заизсипва въпросите си в оглушителен хор. Но той ги пренебрегна. Разтреперан, затвори очи. Кръв закапа от ръцете му, щом Майка Тъма заплака с него, като жена с разбито сърце.

Нямаше много милост в сумрака, след като сетната светлина не можа да скрие огромното крилато влечуго, издигащо се от сърцето на Карканас. Като един, тримата пътници дръпнаха юздите, конете им изведнъж замятаха глави и затъпкаха по замръзналия черен път.

Финара Стоун посегна за меча си, после остави ръката си да се върне на юздите.

Драконът възви на юг и се скри в гъстите облаци.

Капло Дриим до нея тихо изсумтя.

— Меч, капитане? Толкова безсмислен жест, че…

— А ако се съди по миризмата, полепнала по теб — отвърна магьосник Реш в нейна защита, — беше на миг преди да се шмугнеш в дивата гора. Признай на капитана малко по-спокойното ѝ поведение, Капло, за да не издадеш нуждата да се самоизтъкнеш за сметка на други.

— Бързо жилиш, стари приятелю. Нищо жестоко нямах предвид.

— Нищо освен намека за превъзходството ти, имаш предвид.

Убиецът сви рамене.

— В този намек няма гордост, магьоснико. Все едно, звярът си отиде. Дали да не подновим пътуването си и така да постигнем незабелязаното си пристигане в Мъдрия град?

Потеглиха отново; конете бяха изнервени и тръгнаха с неохота.

— Според мен на градската порта ще има стража, убиецо — каза Финара. — Тъй че няма да останем незабелязани и вестта ще ни изпревари до Цитаделата посредством сигнал от кулата.

Капло сви рамене.

— Дори склонността ми към скромност не може да мине непредизвикана.

— Изнервени сме — изръмжа тихо Реш. — Да видиш дракон, издигащ се от Карканас.

— Достатъчно, за да ни унизи, да? — попита Капло.

Финара въздъхна.

— В такъв случай, прощавай за педантичността ми, убиецо.

— Предвиждам, че ще бъдем само добавка, предвид събитията в града този ден, но както казваш, капитане, Цитаделата наистина ще се подготви за нас.

— Ако знаех какво възнамерява всеки от двама ви — каза Финара, — нямаше да съм толкова загрижена. Трябва да влезем в Цитаделата и да застанем пред една нарисувана шарка на пода. Това ли е всичко? Няколко мига намръщено оглеждане, все едно сме поканени да разгледаме портрет на съмнителен талант.

— Съмнителен талант ли, капитане? Или съмнение в способността ни да разберем въпросния талант?

— Какъв смисъл има да обсъждаме тази разлика?

— Просто за да мине времето, капитане.

— Бих предпочела да знам намеренията ви. Твоите и на Реш.

— Нищо нередно, сигурен съм — измърмори Капло. — Ако шарката казва нещо, ще го прочетем. Ако поднася загадка, ще помислим над нея. Ако е главоблъсканица, ще си поиграем с нея.

— А ако не ви предлага нищо?

— Тогава ще приемем позата на глупаци.

— Говори за себе си — каза Реш. — Аз смятам да стоя в тази шарка Терондай, да видя пътя, който предлага, и ако мога, да тръгна по него.

— А ако си нежелан? — попита го Финара.

Реш ѝ се усмихна, белите му зъби блеснаха в тъмната брада.

— Ще имам майстор с меча до себе си.

Тя го зяпна.

— Очакваш да те придружа? В някое непознато магическо селение? — Поклати глава. — Не знам кое ме плаши повече, твоята самонадеяност или вярата ти, че мечът ми може да те защити.

— Не съм толкова склонен да рискувам с такова пътуване — каза Капло. — Но ако ме помолиш, приятелю, ще пазя другия ти фланг.

Тя кипна:

— Тогава какво търсиш, Капло Дриим? Изрече толкова дръзки думи преди, както си спомням.

— Не мога да ти отговоря, капитане — отвърна Капло. — Виждате перчене, но уверявам ви, объркан съм.

Признанието му изостри погледа ѝ, но лицето на убиеца остана скрито в грубата му вълнена качулка. Финара погледна Реш и видя, че се мръщи.

— Магьоснико, не е ли време шейките да изберат? Вашият бог е мъртъв. Заявявате своя неутралитет и истината за желанието ви прави самата ви кожа сива. Но дори и да не коленичите пред Майка Тъма, лорд Урусандер със сигурност ви е обявил за враг на владението — ако лиосаните спечелят тази война, няма да има място за шейките.

— Нека Урусандер се изправи срещу монасите, ако желае — изсумтя Капло.

— Тогава защо не ги съберете и да се съюзите с лорд Аномандър и неговите андии?

— И да се поставим в сянката на благородниците? — отвърна Капло. — Каква благодат са ни давали те изобщо някога? Кажете ми за Домашните мечове, които излязоха от замъците, за да помогнат в защитата на Отрицателите от леса! Не, те бяха напълно съгласни с онова избиване…

— Както и вие и вашите монаси!

— За наш срам — призна Реш. — Подчинени сме на заповедите на Върховните преосвещенства. Не изглежда вероятно да променят позицията си дори Аномандър да дойде с призив пред портите на Янис.

Финара изруга наум. „Всички са глупаци. Няма по-голям изменник на разума от неоправданата гордост!“

Отпред ги чакаше главната порта на града. Самотен страж стоеше отстрани на открития пасаж.

Щом стигнаха до входа, Реш извърна леко коня си. Наведе се леко от седлото, сякаш очакваше стражът да ги спре или най-малкото да ги попита за намерението им, но младият мъж просто им махна да минат.

Финара Стоун си пое дъх, готова да го нахока, но Капло се пресегна и я хвана точно под рамото. Предупредителното стискане я накара да замълчи, докато минат през прохода покрай стража, а след това убиецът я пусна.

Скритото под качулката лице се извърна към нея.

— Едва ли е имал възможност да спре идването на дракона, капитане. Да вдигне копие или да посегне за меча на колана си. — Махна пренебрежително с ръка. — Някои събития могат да направят всички ни нищожни, смирени в себе си. Освен това двама от нас сме жреци, дошли в град на жреци и жрици. И най-сетне, кожите ни не са бели.

— Немарливостта е това, което толкова ме обиди — отвърна тя и извърна коня си настрани, за да не може да ѝ посегне отново. Имало беше нещо странно в допира му, дори през грубата тъкан на униформата ѝ.

Излязоха на площада. Мракът се сгъстяваше, но никъде не горяха фенери. От една от улиците на Цитаделата закънтя камбана, глухо и бавно, като траурна песен.

— Най-сетне някакъв ритуал да съпровожда тази вяра — изсумтя Реш.

Улиците бяха почти пусти. Финара се зачуди дали вече не е започнало някакво изселване. Може би легионът на Урусандер вече идваше насам. Твърде малко знаеше за текущото състояние на нещата и незнанието, което доскоро ѝ беше добре дошло, сега я загложди.

— Хайде да не губим време — каза тя. — Да подкараме право към Цитаделата. Краят на деня поне би трябвало да е оживил Терондай.

— Проницателно наблюдение — каза Реш.

Скоро стигнаха до първия стражеви пост на северния бряг на Дорсан Рил и отново им махнаха да продължат по моста. От другата страна вратите на Цитаделата бяха широко отворени, а вътре цареше суматоха.

— Нещо се е случило — отбеляза Капло. — Жреци и жрици се трупат вътре…

— Терондай ли обслужват? — попита Реш.

— Не — отвърна убиецът. — Паднал другар, мисля.

Тримата слязоха от конете при сводестия вход и оставиха юздите невързани. Нямаше кой да ги прибере.

С нарастващо безпокойство Финара последва Реш и Капло през портика и влязоха в главната зала. Макар да не горяха факли и да не беше запален нито един фенер, тя откри, че очите ѝ лесно проникват през сумрака. Както Капло беше описал, над двайсет жреци се бяха събрали в кръг около един от техните — мъж, проснат на пода и оплискан с кръв. Около този груб кръг се движеха жрици, възбудени и изплашени. Малцина забелязаха тримата новодошли.

Магьосник Реш пристъпи напред и рече:

— Отворете път. Ако никой от вас не умее да изцерява, ще се погрижа за ранения…

— Няма нищо за изцеряване — отвърна му един от жреците, но все пак се отдръпна с другите и Реш стигна до тялото. Наведе се и го заоглежда мълчаливо.

Финара си проправи път, застана до него и погледна.

— Ръцете му са прободени — каза тя. — Раните не се затварят.

Реш изпъшка.

Жрецът, заговорил преди малко, каза:

— Това изобщо не е за вас. За никого от вас. Това е Ендест Силан, избран между всички жреци. Майка Тъма го е благословила, издигна го над всички нас. Той току-що извърши чудо. Бяхме свидетели как мъртви същества бяха върнати към живот. Стотици граждани коленичиха пред него. — Мъжът се поколеба и Финара видя в погледа му нещо диво и необуздано. — Той прогони дракон.

— Прогони го? — Капло изсумтя.

— Жрецът е прав — каза Реш и се изправи. — Не мога да изцеря тези рани. Магия кърви от тях. — Поклати глава и прокара длан пред очите си като в някакъв странен свят жест. — Нашият разумен и правилен свят се е изкривил.

Последните думи на мага пронизаха Финара и я оставиха смразена и разтреперана.

— Някога почитах и разума, и правилността — каза Капло. — Докато не бях принуден да видя колко са неустойчиви. Сега нито едно от двете не вдъхва вяра, която си струва да се спомене. Остави им този миг, братко. Виждам Терондай пред нас, оставен без грижи, драскулки свещени графити. Нека го разгледаме.

Реш кимна и се отдръпна от тълпата, вече нищожна и жалка в очите на Финара. „Чудесата си искат цена, изглежда. Няма нищо по-безкръвно от едно струпване на зяпачи.“ Тръгна след Реш и Капло.

След малко вече стояха пред Терондай, магическия дар на лорд Драконъс към неговата възлюбена Майка Тъма.

Изваяната в черно върху сивите каменни плочи огромна шарка лъщеше като мокра. Нещо в нея смути Финара, сякаш смисълът на фигурата — чак до прецизно оформените линии — ѝ убягваше. Уплаши я внезапно обзелият я копнеж да стъпи върху нея, да застане в центъра ѝ.

— Нищо не мога да разбера от това — каза Реш. — Не и докато стоя извън него. — Обърна се към Финара. — Капитане, ще ме придружиш ли?

— Да — отвърна тя, но думата излезе сухо и неуверено.

Капло изсъска, после каза:

— Предупреждава ме да стоя настрана. Тази злочеста сила не е за мен. Прощавай, братко. Не мога да тръгна с теб.

Реш кимна разбиращо.

— Какво ще направиш? — попита Финара убиеца.

— Ще хвана по-рутинния път към тази сила — отвърна той и придърпа коженото си наметало. — Ще отида до Залата на Нощта.

Тя повдигна вежди.

— Търсиш аудиенция с Майка Тъма?

— Не. С лорд Драконъс.

— С каква цел?

Той посочи Терондай с дългопръстата си ръка.

— Това не е направено от Тайст. Ще намеря миризмата му. Ще пронижа булото на очите му и ще погледна в душата му. Такива дарове са злощастни, като този, който го завеща. — Обърна се към двамата, смъкна качулката си и озверелите му очи блеснаха. — Имам подозрение.

— А ако се окаже вярно? — попита Реш. — Тогава какво, приятелю?

— Има истина тук, добре прикрита. Смятам да я изтръгна. Смятам да разкрия играта. Само тогава ще знаем коя стойка трябва да заемем.

— Ще решиш ли това за шейките? — попита тихо Реш.

Капло Дриим се усмихна с лека тъга.

— Ах, приятелю, изглежда достойна жертва.

Финара затаи дъх. Погледна назад към жреците и жриците, но никой не им обръщаше внимание. Мъжът на пода се беше размърдал. Погледна отново убиеца.

— Очакваш да умреш ли, Капло?

Той сви рамене.

Като че ли нямаше какво повече да си кажат. Реш се обърна отново към Терондай, стегна се и стъпи на шарката. Финара го последва след миг.

Стояха близо до центъра и оглеждаха драскотините под краката си.

Лек полъх погали лицето ѝ, с мирис на прах. Тя вдигна очи и ахна.

Голямата зала беше изчезнала. Стояха на застлана с каменни плочи поляна, заобиколена от високи дървета, под сиво като зацапан калай небе.

— Магьоснико…

Реш оглеждаше гората около тях. Въздъхна хрипливо.

— Не мислех, че ще бъдем поканени.

— Какво те прави толкова сигурен, че сме?

Той я погледна и се намръщи.

— Не е ли по-вероятно — настоя тя — да сме се промъкнали? Ако бяхме облагодетелствани от Светлината, щяхме да сме спрени, може би дори унищожени. Но от друга страна, ние не сме нейни деца. Вече не. Тъй като избягваме обвързване, дори самото селение не може да реши за нас.

— Интересна възможност — призна той след малко.

— Нещо в самата ни природа ни е поставило между светове — продължи тя. — Чудя се… дали това изобщо е Тъмнината?

— Трябва да е. Терондай си има аспект.

— Аспект?

— Магията идва в много оттенъци — отвърна той. — Терондай е врата, портал. Не може да ни отнесе никъде другаде, освен в ядрото на силата си, а тази сила е Тъмнина.

— Тогава… къде е тя?

— Представи си свят буквално без граници, капитане.

— Не виждам голяма стойност в един портал, който оставя хората изгубени, неспособни да се ориентират. — Тя махна с ръка. — Къде е нейната скъпа Зала на Нощта?

— На нашия свят — каза Реш — може да има само една порта, една възможност. Но ако съществуват безброй светове? Ако Терондай води до безброй други портали, всеки прикрепен към неговия собствен свят?

— Тогава наистина сме изгубени, магьоснико.

— Но Майка Тъма?

Тя се намръщи.

— Това ли е изворът на нейната сила? Така ли Драконъс я превърна в богиня?

— Не знам. Вероятно.

— Научи ли каквото ти трябваше, Реш? Можем ли сега да се опитаме да се върнем в нашия свят? Стига изобщо да е възможно. Ужасно съм притеснена от този.

Той я изгледа в сумрака.

— Всеки аспект на магията наистина ли е затворен от всички други? Дали това изобщо е логично? Ами ако самите тези аспекти са нещо като светове? Не би ли трябвало да има повече порти? Портали, които преминават между тях? От Тъмнина към Светлина, може би, или към Денъл дори? Ако е така, тогава кой е създал тези портали? Ами Драконъс, който имаше силата да сътвори такъв портал в самата Цитадела? Откъде е дошло това знание?

Тя поклати глава; знаеше, че той не очаква отговори от нея.

— Капитане — продължи Реш, — къде е портата за шейките?

— Какво?!

— Или може би тя все още не съществува? Може би на мен ще се падне да я създам. Или, всъщност, на двама ни.

— Аз? По-добре да беше взел Капло! Чужда ми е такава магия!

— Изобщо не сме приключили тук — каза Реш. — Направихме само първата стъпка от пътуването си. На нас се пада, Финара Стоун, да намерим портата на нашия аспект.

— Нашият аспект? Ние нямаме аспект!

— Вярвам, че имаме. Нито една от двете крайности не ни подхожда, само онази, която е между двете. — Той сви рамене. — Името е Сянка… като тена на кожата ни, нали?

— И ти вярваш, че ще намерим нашата порта от тук? От Тъмнината?

Той сви рамене.

— Или от Светлината. Има ли значение кое? И двете селения имат краища. Гранични земи. Места на преход. Трябва просто да намерим такова място и да го обявим за наше.

— А как ще създадеш тази порта?

— Нямам представа.

— Не се връщаме в Цитаделата, така ли?

— Да, капитане. Не се връщаме.

— Лагерните ни вещи и храната ни са на конете — етер ли ще ме накараш да ям?

Той я погледна някак странно. И отвърна:

— Може би вярата ще ни осигури храна.

В деня, в който капитан Келарас се раздели с Грип Галас и Хиш Тула малко на север от Карканас, утринният въздух беше влажен и почти топъл. Сипеха се снежинки, а навалялото през нощта бе улегнало по разровения път, запълнило дълбоките дупки, оставени от коне и волове, и на Келарас му се струваше, че светът се мъчи да заличи онова, което е бил, че търси по-чисто обещание за това, което предстои.

Заблудата беше мимолетна. Предстоеше война, напомни си той, докато проверяваше сбруята на коня си. Нетърпелива и безсърдечна, тя щеше да изпълзи от обичайното си гнездо при пролетното топене и в ума си той видя замръзнали трупове и зловещи червени рани по бялата земя. „Каквото е чисто, скоро си отива. Дори очите могат да омърсят една сцена.“

Когато се върна, завари Грип Галас яхнал коня си. Зад него, вече в далечината, Хиш Тула яздеше на запад от кръстопътя. Раздялата със съпруга ѝ вероятно беше кратка и тиха. Келарас се покашля.

— Все пак бих искал да ми позволиш да те придружа, Грип.

— Пелк е единствената компания, която ми трябва — отвърна старецът и сви извинително рамене. — Ще я отпратя за Карканас, щом приключим.

Келарас погледна Пелк, която също бе яхнала коня си. Лицето ѝ беше безизразно. Току-що отминалата нощ се бяха любили жарко, макар и съвсем мълчаливо. Жената, на която бе отдал сърцето си, имаше навика да изчезва от очите му.

— Щом такова е желанието ѝ…

Грип се усмихна.

— Пелк?

— Такова е — отвърна тя и присви очи към пътя на север, който я чакаше с Грип. — Ако капитанът бъде там.

Келарас поклати глава удивено.

— Ще бъда, освен ако силите ни не се срещнат на бойното поле.

— Ако се окаже така — каза Грип Галас и усмивката му угасна, — то усилията ни ще са били напразни.

— Побързайте тогава — каза Келарас.

Грип и Пелк поеха на север и потънаха в овъглената гора. Келарас изчака, докато се изгубиха от погледа му, преди да обърне коня си на юг…

След седмица Келарас ходеше в Цитаделата, наблюдаваше раждането на нови ритуали сред жречеството, процесиите привечер и посред нощ, а призори фигурите в халатите коленичеха с наведени глави, сякаш поздравяваха със скръб невидимото слънце. Беше гледал тържественото гасене на свещи, угасването на фенери, оставени да догорят последното масло. Виждал беше как Върховната жрица Емрал Ланеар надзирава ежедневните изрази на почитание и преклонение със стъклени очи.

Усилваща се параноя изпълваше Цитаделата и старият кралски замък придобиваше облика на затвор. Беше жалко, ако питаха Келарас. Особено след като вярата бе толкова просто и неопровержимо изразена от тъмното по кожата. Безкрайното шпиониране не можеше дори да мине покрай идеята за възможно богохулство сред вярващите. Беше груба игра на политика, боричкане за власт и влияние около един безразличен център. И през всичко това се долавяше зловонието на надвисваща паника.

Но днес бе пристигнала вест за чудо в Зимния пазар, неофициална процесия, водена от Ендест Силан — за чиито ръце се твърдеше, че кървят непрестанно. А след това, като доказателство за приказките, разправяни от оцелели Стражи, дракон се беше спуснал над един площад в града, за да бъде отпратен от същия пророк на мрака.

Келарас съжали, че не е пиян, та макар и само за да отслаби вярата, която заслужаваха такива приказки. Вместо това, в отговор на един призив, сега стоеше в наследствената фамилна зала на Пурейк, в очакване Силхас Руин да забележи пристигането му. Белокожият воин беше до една маса, надвесен над голяма пищно илюстрирана карта от велен, достатъчно подробна, за да покаже възвишенията, с изписани бележки относно лесното преминаване по различни пътеки и черни пътища. Беше дело на Кадаспала, изработена след войните срещу форулканите и джеларканите, закъснял дар, чиято стойност беше спорна, поне до този момент.

Най-сетне Силхас Руин седна на един стол с висок гръб и изгледа за миг Келарас, преди да заговори.

— Дракон — да се подиграе със стените ни. Пролет — да се подиграе с отдиха ни в мир. Виждал ли си Гризин Фарл?

— Не, милорд. От много дни.

Силхас въздъхна и махна към картата.

— Ще срещнем Легиона в долината Тарнс. Тя е плитка и просторна, старото речно корито е широко и не много каменисто. Има дефилета на изток от нея, останки от изгоряла гора на запад. Кажи ми, мислиш ли, че лорд Урусандер ще ни благодари?

— Има репутацията на самоуверен, милорд. — Келарас се поколеба, после добави: — Долината му е позната, тъй като там за първи път събра Легиона, преди да тръгне на юг, за да пресрещне форулканите.

— Ще оцени ли иронията?

— Не го познавам достатъчно добре, за да ви отговоря, милорд.

— На Хун Раал ще му хареса — предрече Силхас Руин. — Получих съобщение от капитан Празек…

— Капитан ли, милорд?

— Полево повишение, предполага се. Легионът Хуст скоро ще напусне тренировъчните полигони.

— Празек преценява, че са готови, значи?

— Разбира се, че не! Не бъди глупав, Келарас. Не… — Силхас се надигна, изведнъж обзет от нетърпение. — Просто нямаме време.

В предната стая дрънна звънец.

Гняв изкриви за миг лицето на Силхас.

— Влез!

Домашният меч — млада жена, — който пристъпи в залата, отдаде чест на двамата и заяви:

— Лорд Силхас, имало е… събитие, при Терондай. Един монах от шейките и един Страж са били отнесени.

— Отнесени къде?

— Милорд, стъпили са на шарката, а след това просто изчезнали. Друг монах в момента се приближава към Залата на Нощта…

— И не е спрян?

Младата жена примигна.

— Върховната жрица премахна охраната на подстъпа преди доста време, милорд. Изглежда… няма нищо за защитаване.

— Този монах — каза Келарас. — Познат ли е?

— Не, сър. С качулка, да скрива лицето му. Но онзи, който е изчезнал в Терондай, е магьосник Реш.

За миг тримата стояха като замръзнали, а след това Силхас посегна за оръжейния си колан.

— Пригответе оръжията си и ме придружете.

„Капло Дриим. Любимият убиец на Шеканто. И този път Аномандър не стои на пътя му.“

Един Домашен меч беше проследил Капло Дриим и го спря при входа на коридора, водещ към вратата на Залата на Нощта. Раздразнен и общо взето нехаен, убиецът беше оставил трупа му проснат върху напуканите каменни плочи и продължи, докато не се озова пред запотената черна преграда. Лъскавото дърво вече беше изпълнено с врязани руни, обкръжаващи изрисуваните панели. Капло спря и огледа образите. „Сцени на поднасяне на дар. Това тук трябва да е Драконъс, а тези най-смътни очертания… Майка Тъма. Или каквото е останало от нея. Странно, как тъкмо богинята приема дарове, нали? Какво да мислим за този, който ги носи?“

Но такива размишления бяха само разсейване. Дива треска пламна у Капло Дриим, жаждата да разгърне едното в много, все едно разчупва веригите на собствената си плът и кост. Оголил зъби в очакване, той изрита вратата на Залата на Нощта.

Силата му беше стъписваща дори за него. Ударът се оказа толкова свиреп, че разцепи дървото и изящните резби се напукаха, а железните панти се счупиха с пращене. Втори ритник събори вратата и тя падна с трясък.

Жесток студ връхлетя Капло и изтръгна от него животинско ръмжене. „Хайде вземи ме, Стара кръв. Сдържахме се твърде дълго.“

Тялото му затрептя, разрасна се и с дълбоки тласъци се разсипа и въплъти в дванайсет подвижни котешки тела, всяко — черно като мрака наоколо. Дрипите от разкъсаните дрехи, изтърканите ботуши, кожените колани и каишки с ножовете му, качулката и тежкото наметало от вълча кожа — всичко остана струпано в безреден куп зад него.

Земята под многото му меки стъпала беше замръзнала глина, хлъзгава и неподатлива. С дванайсет чифта очи той огледа пътя напред — закърнелите голи дървета, израснали от равнината, безредните ивици скали, очертали загадъчни шарки по смътните склонове пред него, а вдясно — многото очи се присвиха — гола като скелет рамка на фургон. Макар и недовършен, беше огромен, почти необятен. Гледката го замая със стъписващата невъзможност на мащаба си и той усети как ушите му настръхнаха в инстинктивен страх.

До огромния дървен фургон стоеше мъж. Беше се обърнал при идването на Капло.

— Виждам те, Драконъс! И все пак… все пак…

Пантерите пристъпиха напред, с потръпващи опашки, дванайсет чифта очи, впити в мъжа, който вече бавно се приближаваше. Заканата за насилие лумна в Капло. „Стара кръв, защо ти се опълчвах толкова дълго?“

— Вие шейките сте самонадеяна пасмина, нали?

„Той е слаб. По-слаб, отколкото очаквах. Сякаш някоя част от душата му липсва. Още по-хубавото, невъоръжен е.“

Драконъс поклати глава.

— Сега и Д’айвърс. Шейките общуват със сили, които не разбират. Не само прокълнатото наследство на отчаяните Ересал убягва на това разбиране, но и онзи, когото сега си готов да предизвикаш.

Докато се приближаваше, Капло видя вериги, пръснати по земята, грубите брънки се протягаха назад към фургона и изчезваха под огромната му долница. Бяха десетки, може би стотици; образуваха мрежа по замръзналата глина, тежките пранги в краищата им лъщяха от скреж. Щом ги видя, Капло изпита смътно безпокойство, пронизало дузината му тела.

— Искаш да я убиеш ли, Капло Дриим? Няма да успееш. Тя е недостижима за теб.

Капло съсредоточи мислите си и ги отпрати към Драконъс.

— Чуваш ли ме?

Драконъс изсумтя.

— Слушам те от мига на пристигането ти, Д’айвърс. Моята слабост, моята непълнота… тези ръце… — вдигна ги — не ги смяташ за оръжие.

— Не ме интересува тя. Силата тук е твоя и само твоя.

— Вече не. Такъв бе дарът ми към жената, която обичам.

— А кой си ти, че да го дадеш?

Драконъс сви рамене.

— Тук аз съм провъзгласен за Властелина на нощта.

— Домът Дракони на тайстите е заблуда. Стари миризми, познати на Старата кръв в мен. Ти си азатанай.

Драконъс се наведе и вдигна една верига.

— Ако мен искаш, убиецо, ела. Можеш да си вземеш парите от Урусандер по-късно — или е Хун Раал? Не бих и помислил, че Шеканто или дори Скеленал са дали благословията си за такова деяние.

— Вече говориш ясно, Драконъс. Без благородна поезия, понесена от сетния ти дъх.

Азатанаят сви рамене.

— Пръста си не мърдам.

Дванайсетте пантери обкръжиха Драконъс и дадоха на Капло гледка към огромния мъж от всеки ъгъл. Това някак си не го смути; а пороят от усещания бе като сладък рев в ума му, рев като на надигнали се пламъци.

Старата кръв не се интересуваше от тънкости. Капло нападна отведнъж, от всички страни. Дванайсет пантери, връхлитащи срещу един враг.

Веригата издрънча, уви се здраво около една скачаща пантера и Драконъс я дръпна рязко към себе си, когато останалите зверове се стовариха отгоре му. Капло усети как многото му зъби се забиха в плътта му. Усети как ноктите му раздраха дълбоки бразди в мускулите на широкия гръб на азатаная — застъргаха в ребра и плешки. Още нокти се впиха в корема му. Мускулите там внезапно се стегнаха и заклещиха ноктите, спряха ги да проникнат до вътрешностите, но Капло удържа. Челюстите на друг звяр захапаха врата на Драконъс.

Въпреки това азатанаят някак си успя да се задържи на крака. Докопа пантерата, която беше впримчил с веригата, и заби палци дълбоко в гърлото ѝ. Плисна кръв и котката изпищя.

Вълна от болка обля Капло при внезапната ѝ смърт.

Драконъс запокити трупа настрана, пресегна се назад и изтръгна животното, вкопчило се в гърба и врата му. Силата на азатаная беше ужасяваща. Забравил за собствената си раздрана плът, той издърпа гърчещия се звяр и му прекърши гръбнака.

Капло изрева.

Зъби и нокти деряха плътта на Драконъс на късове, и все пак той оставаше прав, широко разтворените му крака не поддадоха.

Трета пантера — ноктите на предните ѝ лапи бяха забити дълбоко в корема на азатаная — умря с разбит череп от удара на юмрука му.

Капло освободи сетивата си от всички същества освен едно — остави ги да се бият сами, по инстинкт — и хвърли силата си в онази единствена котка, която беше впила челюстите си в лявото бедро на Драконъс и сега, като дърпаше със свръхестествена сила, събори азатаная на земята. Останалите пантери се хвърлиха да го довършат.

Още една издъхна с прекършен врат — главата ѝ изведнъж се отпусна в ръцете му.

Но пантерите разкъсваха гърчещия се ритащ и плувнал в кръв азатанай.

Капло изкрещя, когато едната ръка се заби в корема на звяра, в който се беше вселил, и каша от кръв и слуз се изля, щом червата му бяха изтръгнати от кухината. Убиецът избяга от издъхващата котка и потърси друга.

Но Драконъс намери и нея мигновено, превъртя се и я затисна под себе си, след което започна да блъска — юмруците му трошаха ребра, смазваха дробовете под тях.

Смъртта на толкова много зверове прекърши нещо в Капло и той нададе отчаян вой и се изтръгна от азатаная. Шестте оцелели пантери се отдръпнаха замаяни, с треперещи хълбоци, присвити уши и оголени зъби. Спряха на няколко крачки от проснатия на земята мъж.

А той се изсмя, както лежеше на гръб.

— Хайде, ела да довършим битката.

— Защо не умираш!?

— Трябваше — отвърна Драконъс, извърна се настрани и изплю кръв. — Или ти щеше да си умрял, след като призовах моя Финнест. Но той, изглежда, се е залутал някъде… — Изпъшка и се надигна на четири крака. Кръв се изливаше от раните му и правеше гъсти локви под него. — А това не е добре. — Огледа се, очите му бяха кървясали. — Все пак ще оставя една от теб. За веригите. Макар да се съмнявам, че ще ги сметнеш за милост.

Капло изсъска и отстъпи назад.

— Всички ме смятахте за нехаен — каза Драконъс. — Досадна пречка за новооткритите ви сили. Ти, Синтара, Раал, дори моята възлюбена. Но някои неща са се развихрили. Всъщност… — замълча и закашля отново — всичко се превръща в една ужасна каша. Поне за това ми повярвай. Кажи на вашите високопреосвещенства следното: Ще провидя всичко това, и само от това вие един ден ще намерите трон, който ви чака.

— Нямаме нужда от трон! Нямаме владение, което да управляваме!

Драконъс показа зацапаните си с червено зъби в жестока усмивка.

— Вслушай се в шибаните си пантерски инстинкти, Капло, и прояви малко търпение. Сдържаност дори. Работя толкова бързо, колкото мога.

Капло присви ниско телата си и изгледа изтощения азатанай.

— Обещаваш ни владение?

— И трон. Приличат ли на дарове? Напомни си това в деня, в който ти се наложи да защитиш и двете.

— Къде ще намерим тези… дарове?

Драконъс се изсмя горчиво.

— Не в драгоценните ви манастири. — Изправи се и залитна. — Имаш избор. Върви и потърси онези, които вече са на брега. Или опитай пак. Но ако надделееш срещу мен, гибел ще връхлети всички ви — знай го от мен.

И се усмихна на Капло с нова кървава усмивка, този път малко тъжна.

Шестте пантери се обърнаха да си тръгнат.

Зад тях Драконъс повиши глас:

— Натам ли, Капло? Сигурен ли си?

Убиецът изръмжа и закрачи към портата. Миг преди да премине се вля отново в облика си на тайст и се олюля от дълбоките рани по голото си тяло.

„Трябваше да помисля за това.“

Задъхан, заслепен от болка, залитна през портала.

Откакто бе видял Върховната жрица Емрал Ланеар, Орфантал се бореше с непреодолимото желание да се свие в скута ѝ. Приличаше му на майка с лоши навици и това го интригуваше. Не държеше да го проумее — прекаленото мислене за разни неща не му бе донесло нищо добро досега. Имаше нещо бистро и чисто в усещането му за вълците пазители, които бе сътворявал понякога, и онова, което можеше да усети от умовете им, му говореше, че в света — във всички светове — има същества, които живеят по-прост живот. Искаше да уподоби такова живеене.

Тъй че я навестяваше и държеше очите си скрити във валмата дим, които я обгръщаха, докато седеше неподвижно, ако не се броеше отмереното сваляне и падане на мундщука на наргилето в едната ръка и издуването и отпускането на гърдите ѝ. Толкова много неща бяха възможни сега. Можеше да се рее невидим из Цитаделата, да странства из коридорите ѝ, да се плъзга под врати в стаи, които някога бяха забранени за него. Тялото му, колкото и малко да беше, не можеше, разбира се, да постигне нищо от това. Тъй че го беше оставил зад себе си, в килията, където спеше с легналия на прага Рибс.

Носеше се по теченията на Куралд Галайн, но въпреки всичките им изкушения, от омайващите фигури и коварни съблазни на Терондай до червените сълзи, очите на Майка Тъма — неспособни да извърнат поглед в дланите на жреца Ендест Силан — се усещаше притеглян към Върховната жрица, която все така седеше сама в стаята си, с вперен в открехнатата врата поглед, сякаш очакваше някого.

Но засега никой в Цитаделата не бе помислил да я потърси, въпреки двамата чужденци, които бяха отключили шарката на прехода в Терондай — един от многобройните му удивителни дарове — и бяха изчезнали. Откриването на убит страж в коридора, водещ към Залата на Нощта, бе разтревожило Домашните мечове и техните офицери, но някак си ловко бе отбягнало — дали случайно? — многото послушници на духовенството.

Тъй че тя седеше в неведение, преметнала десния си крак над левия, като кралица на трон.

Далечни вълнения в магическия мрак докоснаха съзнанието на Орфантал и мигновено съсредоточаване открои във вътрешния му взор фигурите на Силхас Руин, капитан Келарас и една жена Домашен меч, забързани към Залата на Нощта.

Орфантал се поколеба. Това, че виждаше твърде много, усложняваше нещата. Странстващият му дух не притежаваше глас, а онова, което чу, беше тънко и приглушено, сякаш всеки звук идваше през стени. Можеше да се доближи колкото поискаше до Емрал Ланеар, без нищо да издаде присъствието му.

И толкова по-добре може би. Някои неща имаха свойството да плашат хората. Въпреки това той затърси в ума си как да я предупреди, че стават някакви неща и че кръв е пролята пред Залата на Нощта.

Толкова беше напрегнат в съсредоточаването си върху нея, че внезапната поява на Ендест Силан го завари неподготвен.

Но тя вдигна очи и сякаш се отпусна в трона си.

— Да можехме само всички да намерим някой друг, който да понесе болката ни — каза Ланеар.

Жрецът, с пепеляво лице и изнурен, кимна и каза:

— Или да я прогони с бели облаци дим.

— Ако тя съжалява за неуспеха си, значи най-сетне намираме допирни точки — отвърна Ланеар.

— Имало е насилие в Залата на Нощта.

Върховната жрица дръпна силно от наргилето и заговори, задържала дъх:

— Светът отвъд онези врати е отчайващо място.

— Шейк убиец е стигнал до него.

Тя въздъхна и изпусна дълга ивица дим.

— Капло Дриим се е върнал значи. Да довърши каквото се канеше първия път.

— Не изглеждаш притеснена.

— Тя беше ли?

— Лорд Драконъс е надвил убиеца. Явно. Ужасно ранен и гол, Капло се появи отново, твърде слаб, за да се възпротиви на лорд Силхас Руин да го арестува. Само след няколко думи изпадна в безсъзнание. Говори се за незабавна екзекуция. И за обявяване на война на шейките.

— Кажи ми за нейното притеснение.

Силан наведе очи.

— Не мога. Но лорд Драконъс не се е измъкнал невредим от сблъсъка. Тя се грижи за него с… внимание.

— Къде е Седорпул?

— Върховна жрице, аз развихрих магия в града. Опитах се да благословя гражданите на Карканас, така, както тя може би го желае — стига да искаше да ни го каже. Вместо това… — Гласът му секна и той успя да продължи едва след малко. — Гневът се оказва лошо гориво за опрощението.

— Седорпул?

— Един Елейнт, спуснал се от небето, спря моята… моята щедрост.

— Всичко това в един ден? — Изведнъж Ланеар се изсмя, но потисна смеха си. — Прости ми, Ендест. От доста време съм тук, размишлявах за големината на насладата от една купа. Светът е място с много стаи, наистина, но в тази познах лукса на покоя. — Остави бавно мундщука на сребърния поднос. — Къде, питам за трети път, е Седорпул?

— Уведомен съм, Върховна жрице, че с мрачна решимост и възмущение той е поел по дирята на магьосник Реш и офицера Страж, която го придружи през Портата на Мрака.

— Сам?

— Така разбрах. Обзет бях от треска след срещата си с дракона. Мога само да докладвам каквото ми беше казано след това.

— Треска. Твоя или нейна?

Той сви рамене.

— Ще ме заведеш ли там, където Силхас Руин е отвел убиеца?

— Разбира се, Върховна жрице. Но има и един друг проблем.

— А той е?

— Детето в скута ви — отвърна Ендест.

Сепнат, Орфантал избяга от стаята.

Келарас не беше взел участие в грубото справяне с Капло Дриим. С другия Домашен меч — млада жена — само бяха последвали Силхас Руин, когато лордът повлече за глезена изпадналия в несвяст убиец надолу по стълбите и по коридорите към едно крило на стария дворец, където чакаха десетки празни килии. Въпреки целия гняв на Руин отвеждането бе изглеждало жестоко, но пък жестокостта се трупаше у този последен останал брат.

Силхас издърпа Капло в една килия и нареди на Домашния меч да му сложи пранги на глезените и китките. Действията ѝ свестиха Капло и той примига към нея, докато дебелите железни гривни изщракваха една по една. Очите му я проследиха, докато излизаше.

Силхас Руин понечи да заговори, но Капло вдигна ръка в немощен жест, при който веригите издрънчаха, и рече:

— Моите извинения, милорд, за убития пазач. Търпението е тръпнещо острие и никаква мисъл не забави ръката ми. Дори да не е важно, това е единственото престъпление, за което ще приема компетентната ви присъда.

— Нападение над светите покои на Майка Тъма? — изсумтя Силхас.

— Претенциите ѝ са по-малки, отколкото мислите.

— А Драконъс?

Капло извърна очи.

— Труден е за убиване. Не го ли казах вече, преди да припадна? Моето смънкано… признание. Нека да не се каже, че съм избегнал истината.

— Той няма ли да поиска главата ти?

— Съмнявам се.

— Защо не?

— Зает е.

Силхас се намръщи и скръсти ръце. След малко хвърли измъчен поглед към Келарас.

— Капитане, моля те, разубеди ме, че не губя времето на всички. Още по-добре, отдели главата на този мъж от останалото от него.

— Простете, милорд, но не разбирам нищо от това. Война ли са обявили шейките? Този мъж по заповед на Шеканто ли е тук? Вярно, един бог умря, но вината със сигурност трябва да е на онази Азатанай, Т’рис. — Келарас изгледа затворника. — Капло Дриим, кой те изпрати?

— Никой.

Келарас помисли над този отговор и намери в него лъжливост.

— Къде отиде магьосник Реш със Стража?

— Не знам.

— Значи никой от двамата не е знаел за намеренията ти?

Капло се ухили, надигна се и опря гръб на стената.

— Имах подозрение. Толкова знаеха.

— Подозрение? Във връзка с какво?

— Колкото и да е странно, въпреки че намерих истинност в него, не изпитвам желание да го изрека. — Затвори очи, отпуснал глава на стената, и добави: — Премислих.

— Моля обясни какво означава това — каза Келарас.

— Направих грешка. Не всяка истина е престъпление. Макар че… — Примига, отвори очи и се усмихна на Келарас — твърде много са. Глупаво от моя страна, но пък невежеството е лошо оправдание за каквото и да било, и няма да се крия зад него.

— Очакваш ли да живееш, Капло Дриим?

Мъжът сви рамене и изохка от болка.

Силхас Руин изръмжа тихо.

— Един Домашен меч на дома Пурейк. По дяволите другото, но това престъпление остава неоспоримо.

— За съжаление.

Лордът отпусна бялата си ръка на дръжката на меча си. В същия миг вратата зад тях се отвори.

— Задръжте, милорд — каза Емрал Ланеар и влезе. Зад нея Келарас видя жреца, Ендест Силан — ръцете му не бяха увити в бинтове и от раните капеше кръв и боядисваше пръстите му. Лицето му беше някак състарено.

— Дом Пурейк държи на правото на наказание — заяви Силхас Руин на Върховната жрица.

— Несъмнено — отвърна тя и изгледа Капло Дриим. — Но първо бих искала да го разпитам.

— Губите си времето — отвърна Силхас. — Той целият е загадка.

— Не ме интересува Майка Тъма — каза Капло Дриим на Ланеар. — Никога не съм представлявал заплаха за нея.

— И все пак нарушихте границата.

— Спорът ми беше с лорд Драконъс. Решихме го и вече сме приключили един с друг.

— С поне един труп след вас — изтъкна тя.

— Освободете го — каза Ендест Силан.

Всички се обърнаха към жреца. Заповедта сякаш бе оставила за миг Силхас Руин без думи. Емрал Ланеар погледна през рамо спътника си.

— По твоя заповед ли, Ендест?

— Не — отвърна той.

— Знаеш желанията ѝ? Накара ме да повярвам, че грижите на Майка Тъма над теб не са издали нищо от волята ѝ. Променило ли се е това?

— Драконъс е ранен, а това я ядосва — отвърна Ендест. — Все едно, Капло Дриим трябва да бъде изгонен от Карканас. Това е всичко.

— А справедливостта за дома Пурейк? — настоя Силхас Руин. — Не е ли това ценност, която трябва да бъде защитавана от нашата богиня? От нас, които сме се заклели да ѝ служим? И това ли ще ни откаже?

Ендест Силан не отговори. Обърна се да напусне и Келарас ясно чу как жрецът промърмори:

— Хайде, момче, това не е за теб.

Дори Върховната жрица изглеждаше объркана.

— Лорд Силхас, съжалявам — каза тя.

Той я погледна намръщено, после махна рязко с ръка.

— Все едно. — Поклати глава и добави: — Как приемате това, Върховна жрице? Да бъдете… излишна?

Лицето ѝ се напрегна, но тя не каза нищо.

— Добре, Келарас — въздъхна Силхас Руин. — Освободи го.

Райз Херат стоеше в неосветения коридор, загледан в един гоблен. Липсата на светлина не беше пречка да огледа добре драконите, изтъкани в сцената. Беше на върха на кулата, когато Елейнт изникна от тежките облаци и се понесе надолу на спирала, която го отнесе до центъра на Карканас. Добре беше, че не вярваше в поличби, помисли си той за кой ли път.

„Все пак дори аз трябва да призная, че в идеята за предвестници има нещо вярно. Живеем в трудни времена, несъмнено, но споровете ни изглеждат дребнави пред лицето на такива сили, развихрени отново на света. Сили далече извън крехките ни граници.

Но гневът и страхът са врагове на смирението и от всички достъпни чувства те се извисяват най-близо.

Само да не беше отчаянието напаст сред смъртните. Само да не похабявахме живота си в тичане от един пролом към следващия.“

Беше дошла вест за благослова за мир на Ендест Силан в Зимния пазар и за болката, останала след него. Но колко много отричаха вече простата истина за този резултат, за стряскащия му урок по отчаяние? „Мирът ни обсебва като сън, полузабравено ехо, но все още нашепващо съвършеното си обещание.“

Древният гоблен не предлагаше никакви лъжи, никакви игри на въображението. Драконите бяха изобразени точно. В сцената седем от тези същества кръжаха над горящ град. Липсваше описание на това произведение на изкуството — дори векът, в който попадаше, беше забравен и нищо от самия град не беше разпознаваемо. „Нищо освен реката, течаща през него, черна като цепнатина в скала.“

И да лежеше Карканас върху развалини, това все още не беше разкрито. Само храмът в центъра на Цитаделата намекваше за един вече изчезнал свят.

Но пък градът, пленен в нишка и багра, умираше под огнена буря. В такава буря дори камъните щяха да се натрошат и да се разпаднат на прах.

„Поличбите са за глупците, но всяка истина за бъдещето пребивава в настоящето, стига само да имаме волята да я видим.“

След малко осъзна, че вече не е сам. Обърна се и се намръщи на фигурата, застанала на стъпка зад него.

— Гризин Фарл, при цялата ти дебелина, движиш се съвсем безшумно.

Азатанаят въздъхна.

— Моите най-смирени извинения, историко.

— Мислех за теб.

— Нима?

— Могъщи сили действат, в подигравка с нашата самонадеяност. Беше ли всичко това започнато от жената, която наричаме Т’рис? Или, както подозирам, трябва да погледнем към лорд Драконъс? Или към теб може би, със странното ти присъствие тук, или по-скоро, настойчивостта ти?

— Готов си да виниш други за вашите злини?

— Хилаво извъртане, азатанай. Селението на Вечната нощ, или каквото там е наречено, е твърде огромно, за да го наречем ние, Тайст Андий, свой дом. И не ме обиждай с намека, че Майка Тъма претендира за него. Тя е само една натрапница. Доколкото знаем, скита като изгубена, или дори в страх, присвита до своя Консорт.

— Нито едно от двете според мен — отвърна Гризин Фарл.

— Дракони — каза Райз Херат, обърнат отново към гоблена. — Ще видим ли още от тях? Дали се събират като лешояди, дебнещи ранено същество? Дали чакат само неизбежната ни смърт?

Гризин Фарл се почеса по брадата, очите му лъснаха от някаква невидима светлина.

— Сега всъщност описваш една заблуда, историко. Същества като елейнтите са само щрих от съдбата на Куралд Галайн, а това, с което те се хранят, изобщо не е толкова просто като плът и кост. Макар че, трябва да се каже, те ще си угаждат от време на време. Важното е, Райз Херат, да разбереш нещо за тяхната природа.

— О? Така ли?

Без да обръща внимание на ироничния му тон, Гризин Фарл пристъпи до историка и присви очи към гоблена.

— Склонни са към лешоядство. Тъй че са по-малко ловци, отколкото мародери. Не обичат взаимната си компания, дори се боят от нея…

— Това изображение предполага обратното.

— Не, не предполага.

— Обясни.

— Те се превръщат в Буря. Буря от дракони, а това е ужасно нещо. Нито един Елейнт не може да се възпротиви, щом бъде прекрачен определен праг. Съберат ли се достатъчно зверове — създаде ли се достатъчно голяма Буря, — те се сливат. Превръщат се в един звяр, притежаващ много глави, много крайници, но една, неопровержима самоличност. Такава Буря си има име сред азатанаите. Тиамата. Богиня на унищожението. Тиам сред Тел Акаи. Кралицата на кипежа. — Замълча, после кимна към гоблена. — Тук имаме Буря. Виждаш унищожителната ѝ сила.

— Тоест пожарът… е нещо странично?

Гризин Фарл сви рамене.

— Нещо ги е привлякло. Това ще да е, предполагам.

— Нещо? Какво нещо, азатанай?

— Неизвестно. Може би… наранен портал?

— Бездната да те вземе, Фарл! Как може портал да е наранен?

— Небрежно използване, предполагам. Това, или някаква форма на основна опозиция.

„Основна опозиция?“

— Например Светлина срещу Мрак?

— Не непременно, историко. Извини ме, ако небрежно подбраните ми думи са те разтревожили. Сега се боиш от някакъв вид насилие, който би нарушил съюза на Майка Тъма и Баща Светлина, но това изобщо не е задължително.

— Боя се от насилието, водещо до този съюз!

Мигновена тъга смекчи чертите на грамадния мъж.

— Да, очаква ви необходимостта от деликатен баланс. Сега го разбирам. Но все пак бъди спокоен. Драконите наистина са се върнали на света, но те са разпръснати и така ще си останат, ако им се остави избор. Бурята е неприятно проявление дори за елейнтите, пленени в нея.

— Ами порталът? А този проклет брак?

— Ако нито едно от двете не окаже съпротива, всичко ще бъде добре.

— А ако едното се окаже… несклонно?

— Самото разпознаване на необходимостта придава мъдрост, не мислиш ли? Достатъчно, за да облекчи болката от такава несклонност. — Замълча, после добави: — Най-сетне нещо ясно проявено, за да придаде размах на молитвите ти?

— Ами да — отсече Райз Херат. — Колко проницателно от твоя страна.

— Този гоблен случайно да си има име?

— Извезано е на гърба. „Сетният ден“.

— Аха. Нищо друго, значи?

— Не мисля — отвърна горчиво Райз, — че нещо повече е било необходимо.

Усети допира ѝ на рамото си, а после тя проговори:

— Изцеряваш се бързо, обич моя.

— Веднъж бях обсаден по подобен начин — каза Драконъс. — Тогава бяха хрътки. — Поколеба се, усетил естеството ѝ, загърнато нежно около него. — Кучетата са по-умни от пантерите. Убиецът беше нов за проклятието си. Остави твърде много на инстинктите им. Котките се хвърлят върху жертвата си, вкопчват се здраво, челюстите около гръкляна, докато жертвата се задуши. Но кучетата… е, както казах, те са по-умни.

— Все пак преживя и двете.

Той помълча дълго, след това тежко въздъхна.

— Моя любов, какво би искала да направя?

Прегръдката на Майка Тъма бе всепоглъщаща, невъзможно нежна и с пълното му поглъщане тя отнемаше света: гората и изправените камъни, недовършения фургон и веригите му, локвите кръв по земята.

— Възлюбени, сърцето ми е за теб. Както беше, както е, и както винаги ще бъде.

Той кимна.

— Вярвам в това.

— Ти трепериш. Допирът ми наранява ли те?

— Не.

— Тогава… какво?

Той мислеше за хрътките Д’айвърс преди толкова столетия. Как го нападнаха от всички страни. Дори с пълната му мощ, почти го бяха разкъсали.

— Нищо важно — каза след малко. — Просто спомени.

— Нека не те терзае миналото, моя любов. В онова селение всички сме призраци.

— Вярвам ти.

Тя задържа дълго света надалече и той бе доволен от това.

— Не приличат много на вълци — каза сержант Саваро на съпруга си.

Грамадният мъж подръпна брадата си.

— Изненадан съм, че не са изяли ония дечурлига, дето ги доведохме.

— Да. Изглежда, че харесват други деца. Играят си с тях все едно са кутрета или нещо такова.

Превъплътени в кучешките си форми, десетина заложници джеларкани се боричкаха с децата на бежанските семейства от укреплението на Стражите. Новият нападал в двора сняг беше разровен от лудориите им, а пискливите врясъци и викове се сливаха с хора от насмешливо ръмжене. Гледката беше изумително пасторална.

— Не е толкова зле — продължи Саваро.

— Престараваш се — каза с гримаса Ристанд. — Трябваше да ми позволиш да си променя гласа. Трябваше да останем за нощ-две и тогава да ни изведеш оттук. Сега наричат това Хоулс по шибано добра причина. Мулетата са толкова наплашени, че престанаха да ядат.

Тя въздъхна.

— Точно затова ми призлява от теб, знаеш ли го? Непрекъснато променяш случилото се така, че да съвпада с това, което мислиш в момента. Шибани мъже.

— Не съм променил нищо. Ти просто помниш погрешно, като типична жена.

— Видях те как поглеждаш онази Насарас.

— Престани вече с това!

— Хайде, давай! Домъкни я в плевника, разкъсай ѝ дрехите и я начукай като проклета зайкиня. Дебела проклета зайкиня! Пляскай с лапи по големите ѝ цици. Хапи я по шията. Накарай я да стене, докато се опитваш да се напъхаш в нея…

— Бездната да ни вземе, жено, хайде да тръгваме!

Двамата станаха и тръгнаха към замъка.

Лорд Кагамандра трябваше бързо да се отдръпне настрани, за да пусне двамата Стражи да минат. Спря и се загледа след тях, когато профучаха през трапезарията и след това затупаха бързо нагоре по стълбите.

— Не пак — измърмори Трут.

Кагамандра отвори предната врата и надникна навън, после я затръшна и се върна в трапезарията.

— Няма кръв. Погрешно разбрах онези писъци.

— Бройките спаднаха бързо — каза Трут и дръпна разсеяно обраслите си с четина бузи, така че червеното под тъмните му ириси лъсна. — Може би не се чувстват толкова натясно вече. Минаха няколко дни, откакто за последен път се натъкнахме на сдъвкан труп.

— Сляпото още е живо, а това е изненадващо — каза замислено Кагамандра, щом седна на масата.

— Още вино, милорд?

— Още е сутрин.

— Да де. Още вино?

Кагамандра изгледа накриво грозния капитан.

— Искаш да ми притъпиш ума, да ме направиш на малоумен, да отнемеш жилото от плановете ми за отмъщение. Откога съдбата на Скара Бандарис и Силхас Руин започна да те засяга?

— Не тяхната, милорд. Вашата. Едва-що дойдохте тук и говорите само за напускане отново. Със Силхас в Карканас, несъмнено, и Скара вероятно тръгнал с Урусандер, ще се окажете заклещен между две проклети от Бездната армии. Прост факт е, сър, че те трябваше да пратят заложниците някъде. Някъде далече, настрана от пътя им, мирно дори.

— Благодаря ти, Трут. Винаги си намирал начин да ме озаптиш.

— Сарказмът не ви подхожда, милорд. Освен това съвестта обикновено има грозно лице. — И се усмихна, за да направи лицето си още по-грозно.

— Все пак — каза Кагамандра, — ако предстои война, какво правим тук?

Трут примижа към пламъците в камината. Някъде откъм кухнята се разнесе вик и издрънчаха тигани — явно новите помощници на Игур Лут пак му пречеха.

— Аха — каза Трут. — И Брафен го каза. Онзи проклет сърбеж, нали? Всички ни хваща. Яхвай коня и навън, майната ѝ и на зимата, и на всичко. Просто навън, на война.

— Стар ли се чувстваш, Трут? — попита тихо Кагамандра.

— Всички сме така, бас слагам, сър. И все пак… — Поклати глава и половината му лице се изкриви в усмивка. — Бихме могли доста да им навредим, нали? Никога не съм си падал по мрънканията на Урусандер, а Хун Раал е свиня и не очаквам това изобщо да се е променило. Но се чудя, сър, какво става, когато се озовете срещу Скара Бандарис? Ще продължат ли лудориите, когато живот и смърт са на проклетата черта?

— Мислил съм за това — отвърна Кагамандра. — Не мога да кажа какво влияние има Скара във висшето командване на легиона. Ако съм в състояние, ще говоря с него и ще се опитам да го разубедя. Тази гражданска война е горчиво наследство от миналите ни триумфи.

— Скара ще е самотен глас — каза Трут.

— Не. Има друг фактор. Капитан Шаренас.

Трут присви очи към лорда си, а после кимна и вниманието му отново се върна към камината.

— Още дърва трябват. — Надигна се с пъшкане. — Студ в кокалите няма да е добре, ако ще яздим.

Кагамандра се усмихна на стария си приятел.

Трут спря и попита:

— А Стражите?

— Ако трябва да съм честен, Трут, мисля, че бойната стръв е напуснала тая пасмина.

— Отново започвате да говорите като войник, милорд. Липсваше ми това. Ще ида да донеса дърва.

Кагамандра го загледа, докато излизаше.

Точно над главата му се разнесе ритмично тропане, а дрънченето и словоизлиянията на Лут в кухнята продължаваха. Навън деца и зверове лудуваха в снега.

Той потърка лице. „Ах, Шаренас. Не мога да остана на едно място, изглежда. Челюсти хапят хълбоците ми, склонен съм да хукна.

Моя годеница? Не знам. Заедно и разделени, пътуваме изгубени един за друг, както съдбите ни повеляват.

Това укрепление е жалко и малко. Не е място, което тя би могла да нарече дом, и няма да я оскърбя с това предложение.“

Дете навън изпищя и заложниците му отвърнаха.

Кагамандра потръпна и погледна гаснещия огън. Щеше да е добре Трут да побърза с дървата.

19.

— Възмездието — каза Вата Урусандер — изглежда толкова просто понятие. Минало прегрешение поправено, дори несправедливостта да обхваща поколения. Дори въпроси за лична вина вече да не съществуват, щетите от престъплението трябва да се отчетат.

Погледът на Ренар се плъзна от настойника ѝ, застанал до прозореца, към младата Шелтата Лор, която умееше да превръща самата младост в триумф. Дългите ѝ ръце и крака, нежно сгънати на дивана, тънката ѝ фигура, деликатно извита в котешко изящество — сякаш само чакаше скулптора и длетото, немигащото око, намиращо своите неизброими обсебености. „Изкуството — бе казал веднъж Галан — е сладкият език на обсебеността.“ Ренар помисли, че бе започнала да разбира твърдението на поета, щом се отдаде небрежно на окото на художника, докато гледаше своята не толкова невинна подопечна.

Междувременно Урусандер продължи:

— Едно понятие би могло да изглежда просто, докато грижливото му обмисляне не разбули безкрайни усложнения. Как човек измерва такива щети, когато причина и следствие се трупат едно върху друго в безкрайно повторение, като седименти в камък? Издигни първата причина като стръмен връх — годините след това ще се погрижат тя да се изрони до основи, плътността ѝ да се разпадне на пясък, височината ѝ да се сравни сред грамадите от собствените ѝ отломки. Дори тогава, как човек приписва стойност на всичко, което е било спечелено, над всичко, което потенциално е било загубено? Е ли невинността по-ценна от разбирането? По-стойностна ли е свободата от привидната необходимост? А привилегията и алчността? А властта и силата? Равна ли е цената им, в монети или в златно тегло, на нищета и загуба? Безпомощност и безсилие?

Шелтата Лор щипна някаква нишка или пухче и въздъхна.

— Олеле, милорд, вие, разбира се, съзнавате, че „възмездие“ съдържа хиляда значения. Десет хиляди… неизброимо много всъщност. — Гъвкавата ѝ ръка се пресегна да вдигне бокала с вино и тя го поднесе към устните си. Небрежна глътка и: — Какво да кажем за жертвата, безразлична към злато? Презрителна към парите? Или за онези, чиито убеждения отхвърлят отмъщението? Какво да кажем за Отрицателите в леса, които могат само да плачат за загубата на дърветата и за смъртта на любимите си? Колко фургона, пълни с плячка, ще ги удовлетворят? Колко новопосадени дървета или вдигнати отново колиби? Колко паметници в чест на техните мъртви? Възмездието — рече тя след нова глътка вино — може да живее в настоящето, обещавайки справедливо бъдеще, но обитава в злочестото минало. Самата дума пренебрегва урока за неговата необходимост и така ще отгледа своите поколения. Но накрая, милорд, единственото възмездие, спечелено в окончателната сделка, ще бъде това на връщането на дивото, на всичко, което цивилизацията унищожава и поробва. Възмездието не се съдържа в думите за компенсация, вина и жалко спазаряване. То е в мълчанието на изцелението, а това мълчание идва само когато престъпниците и цялата им пасмина, самата им цивилизация, ги няма.

В очите на Урусандер блесна нещо като радост.

— Здрав аргумент, Шелтата Лор. Ще помисля над думите ти. — Обърна се към Ренар. — Твоя ученичка ли е? Наистина имаш много таланти, Ренар, да разбудиш такъв жив ум.

Шелтата изсумтя.

— Този жив ум, милорд, беше изкован в пренебрежение и насилие много преди пътищата ни с Ренар да се пресекат. Не е ли така винаги? Самотата изостря вътрешния глас, неизречения диалог между различните „аз“ — а със сигурност има много „аз“ във всеки от нас. Някои — по-гадни от други.

Имаше нещо предизвикателно в тона на Шелтата.

— Малко виждам от това „гадно“ в теб — каза тихо Урусандер.

— Младостта е маската на душата, милорд. Служи, докато се похаби. Засега, сър, вие сте съблазнен от това, което виждате. А ако ви кажа, че в мен се крие един покварен и користен демон? Същество от белези, помнещо всяка рана?

— Тогава, може би — каза Урусандер и се обърна отново към прозореца, — бих те приел с радост в компанията ни.

Ренар въздъхна и се отпусна в стола си.

— Войниците ти не искат възмездие, татко. Това, което са загубили, няма да им се върне. Не, те искат богатство и земя. Искат да си разделят владенията на благородниците. Искат титли. Виждам как, при цялата им проста алчност, вече са боядисани в бяло, сякаш всяко тяхно презряно искане е било благословено. Чудно ли е, че стават дръзки?

— Подложен съм на настояванията им ежедневно, Ренар — отвърна Урусандер. — Ако не приема това бреме, ще го направи някой друг.

— Хун Раал — каза Шелтата Лор и се наведе да напълни отново бокала си. — Виж, това е гаден човек.

— Легионът се подготвя за поход — каза Урусандер, все още съсредоточен върху онова, което бе привлякло вниманието му през прозореца. — Забавянето на Халид Бахан няма да ни задържи повече.

Ренар изгледа за миг осиновителя си и каза:

— Не по твоя заповед? Не в отговор на волята ти? Просто ще бъдеш повлечен, пометен от този порой на самообслужващо се възмущение?

— Съветваш да отхвърля желанията на войниците си ли?

— Не съветвам нищо — отвърна тя.

— Ама разбира се — измърмори Шелтата Лор. — Тя е твърде изтънчена за това.

— В ранното утро — заговори Урусандер — мога да погледна към постовете. Охраната на лагера, стояща толкова неподвижно в бялото. Като изсечени от мрамор. Стоя тук, скулптор на тези творения, създател на армия от камък. Три хиляди каменни сърца в три хиляди каменни гърди. И тръпна — винаги тръпна, когато ми предстои да дам заповед за поход, да намеря битка, да видя своите творения ранени, осакатени, унищожени. — Вдигна ръка и я опря на студеното стъкло. — Това е ужасна истина: колкото и да би ми се искало да си представя толкова съвършена армия, че да не ѝ се наложи изобщо да извади меч, да не ѝ се наложи изобщо да нанася смърт и да ѝ се нанася смърт, признавам бруталната истина. Плътта на всеки войник там навън е издялана, всичко меко е махнато. Останал е само камък, студен и твърд. Готов да не изпитва нищо. Съществуващ само за да унищожава.

Възцари се мълчание. А после Шелтата се протегна на дивана и заговори небрежно.

— По-вероятно е благородниците да се предадат, милорд. Няма да има никаква битка. Просто показвате меча и волята зад него, и враговете ви ще коленичат.

— Направят ли го — отвърна Урусандер, — ще напуснат полето със своите Домашни мечове непокътнати. Само отлагаме сблъсъка. — Извърна се и погледна двете жени. — Това е, което Хун Раал не разбира. Нито Върховната жрица. Бракът не ни печели нищо освен едно несигурно отлагане. Коя от благородните фамилии първа ще отстъпи част от земите си? — Махна с ръка. — Двата трона са безсмислени. Тези сплетени ръце, тъмна и светла, няма да ни спечелят мир.

Шелтата се надигна бавно. Очите ѝ блеснаха към Урусандер.

— Смятате да ги предадете. Собствените си войници.

— Искам мир. Винаги съм искал само това.

— Хун Раал ще ви убие. Върховна жрица Синтара ще му връчи камата, с всеки благослов на Светлината, който може да сътвори.

— Тръгваме на битка — каза ѝ хладно Урусандер. — Ще принудим благородниците да се бият с нас. Ще разбием Домашните мечове и ще оставим знатните без никакъв друг избор, освен да преговарят. И тогава ще има възмездие.

— Всичко това, за да се отървете от Хун Раал.

— Ще се погрижа да се изкове мир.

— Хун Раал…

— … е престъпник и убиец. Ще го предам на легиона Хуст, с моята благословия.

Шелтата се подсмихна.

— Първият жест на помирение.

Ренар ги гледаше и не можеше да реши кой от двамата я ужасява повече. След малко изключи всички тези чувства и мислено им обърна гръб. Нищо от това нямаше значение. Нищо от това не беше важно. „Зимата отпуска хватката си над легиона. Лагерните курви, мъже и жени, ахват от внезапния дъжд от пари, от жадните да се търкалят тела. От това узнават. Разбират. Тръгваме на поход. Има възбуда в това да яхнеш похотта, защото похотта идва с толкова много вкусове. Време е да се опита всеки.

Нищо от това не ме засяга. Вече не.

Моят осиновител е стигнал до чувството си за дълг. Ще вземе ръката на Майка Тъма. Не е толкова голямо отклонение за Вата Урусандер. Винаги е бил готов да прегърне саможертвата, да остави настрана собствените си желания и нужди. Всъщност той копнее за такива моменти, за такива жестове. Те са онова, което е готов да използва, за да се отдели от останалите от нас.

Благородни актове, като разперване опашката на паун. Нищо за него самия, всичко за онези, които гледат. В края на краищата нека да няма неразбиране. Самата му неохота е това, което ражда добродетелта, а със силата на добродетелта той ще наложи над този свят всичката справедливост, която светът може да преглътне.

Но дори тогава той ще отхвърли най-крайните искания на своите войници, тъй че те ще го видят като изменник. Това също ще изглежда като саможертва. Това също ще има вкус на добродетел.

Но всичко това е без значение.

Скоро ще застана с Урусандер в Цитаделата. Ще го видя станал съпруг отново. Ще видя бракосъчетанието. Ще видя началото на опитите му за преговори. Първите му жестове към помирение, възмездие, сигурната пътека към някакъв вид справедливост — онази, която никой не харесва, но всички могат да понесат.

Прахта ще започне да се сляга. Ще има облекчение. Въодушевление. Бурята е отминала. И няма да се върне.“

Тя се изправи.

— Ще си тръгвам, милорд. Уроците на Шелтата приключиха за днес.

Но Урусандер отново бе до прозореца и чак сега Ренар чу шумотевицата от вдигащия лагера легион. На думите ѝ той само кимна, а след това, сякаш току-що му е хрумнало, добави:

— Приготовленията ще отнемат известно време. Тръгваме утре, или може би вдругиден.

— Шеметни времена — каза тихо Шелтата Лор и се усмихна на виното в бокала си. А по-високо добави: — Милорд, моля ви, в деня на вашето правосъдие не пощадявайте майка ми.

След като Урусандер не отвърна, Ренар бързо напусна стаята.

— Процесия ще е нужна — каза Върховната жрица Синтара, застанала до олтара. — Запалени свещени факли може би, да придадат блясък на утрото. Аз ще водя. С разбудената Светлина, заляла особата ми, ярка като слънцето, но още по-чиста. Трябва да превърнем утрото в нашия първи благослов, всеки един ден, дори докато сме в поход.

Седнал на каменната пейка, Сагандер я изгледа изпод натежалите си клепачи. Пищност, която да сплаши тълпите — всичко това беше много добре, но суетата на тази жена беше твърде прозрачна. Липсваше ѝ финес.

— Говорех за Шелтата Лор — каза той. — Под опеката на една курва е неприемливо. Една курва прави и другите курви, дори да са деца. Навиците на възрастната изкушават, а срещу такива неща никое дете не може да се възпротиви.

— Доколкото разбирам, дъщерята на Тейт Лорат никога не е била дете — отвърна Синтара. — Казах ти, тя е твърде увредена за храма ми. Чудо е, че моята благодат на бялото все още остава на такава покварена плът.

„Ти беше една от курвите на храма на Емрал Ланеар, жено — а твоята покварена плът?“ Разбира се, не смееше да изтъкне такива подробности, за да не опетнят отчаяните нововъведения на тази жена. „Освен това нововъведения са нужни колкото да тласнат историята към някакво подобие на предопределеност, когато всичко свърши.

Ще запиша новите истини за всичко това. Очите и ръката на свидетел, тук, в светая светих на едно новосътворено владение. Сагандер ще бъде име, почитано в грядущите векове.“

— Освен това — продължи Синтара — твоята обсебеност към това дете е непристойна.

— Необосновани лъжи!

Върховната жрица сви рамене.

— Едва ли има значение. Тейт Лорат надари щедро дъщеря си и не се притесняваше много от нощното разбулване на ужаси. Ако уроците на Шелтата Лор с теб включваха изкуството да смуче члена ти, какво от това?

Ръцете на Сагандер в скута му се свиха в юмруци.

— Търсех спасението ѝ — прошепна той.

Синтара му се усмихна.

— Много са пътищата към спасението. Или тя остана… неубедена?

— Провокирате ме.

— Предлагам ти всяко дете в моя храм, историко.

Той я погледна с гняв.

— Върховна жрице, аз бях учител. Достойна професия, която никога — нито веднъж — не съм опетнил с онова, за което намеквате. Всъщност намирам поканата ви за осъдителна.

Тя го изгледа малко по-продължително.

— Добре. Колкото по-малко от слабостите ти могат да използват, толкова по-добре.

„Онези, които те биха използвали, или ти?“

— Армията се подготвя — каза той, притеснен от твърдия ѝ поглед. — Но Хун Раал се крие в палатката си, не приема никакви вестоносци.

— Смъртният меч няма време за такива рутинни баналности — каза Синтара, докато заобикаляше олтара и импровизирания трон, поставен на подиума зад олтарния камък. В залата горяха факли, във всяка налична и по всяка плоска повърхност бяха поставени свещници. Всяка сянка беше прогонена, всяко тъмно петно — заличено. Тронът очакваше позлатяване и изглеждаше, че този поне щеше да остане тук, в храма.

— Изненадан съм, че решихте да тръгнете с нас — каза Сагандер.

— Върховната жрица трябва да посрещне. Двамата с теб трябва да присъстваме на святото бракосъчетание.

— И този храм да остане буквално празен.

Тя спря, с ръка на гърба на трона.

— Никакъв риск няма, Сагандер. Какво толкова те притеснява?

Той понечи да посегне към крака, който го нямаше, но се овладя навреме.

— Ще ми трябва кола, и прислужници.

— Несъмнено.

— Вярвате ли, че ще има сражение?

— Помисли за пролятата кръв като за необходима жертва. Всъщност като за извор на сила. Притеснява ли те това, историко? Мислех, че ще си доволен.

— Войната никога не ме е радвала, Върховна жрице. Тя е глупава, признание за провал. Тя е, уви, триумфът на глупави умове. — Изгледа я. — Но сега вие намеквате, че Лиосан е една жадна вяра.

— Има нещо сурово в силата ѝ, да — отвърна тя. — Но на едно бойно поле, Сагандер, ще умрат мъже и жени. Трябва ли да похабим такова разхищение? Трябва ли да го сметнем за безполезно?

Сагандер махна с ръка.

— Имате един олтар. Не е ли това достатъчно?

— Не е ли всяко бойно поле осветено? Не са ли поднесени безброй жертви на тази свята земя?

— Боговете на войната са варварски творения, Върховна жрице. Да общуваме с тях би трябвало да е под достойнството ни.

— Така или иначе ще се съберат.

— Тогава да ги отхвърлим! Да ги прогоним!

Синтара се изсмя.

— Ти наистина си стар човек, историко. Някои неща са неизбежни. Но също като теб, очаквам тази война да е кратка. Единствен ден, единствена битка. Освен това лорд Драконъс ще бъде между жертвите на този ден. Като за жертва, той изпъква между всички останали.

— Според мен Майка Тъма ще откаже да го предаде. — Сагандер се размърда на пейката, с гръб към голата каменна стена. — Още по-малко да го види убит.

Синтара примига лениво и отново го изгледа замислено.

— Това е предвидено.

Той присви очи към нея. „Проклет да е този ужасен блясък!“

— Какво имате предвид?

— Драконъс няма да напусне бойното поле. Или, по-скоро, ще го напусне. Положен изстинал на носилка.

— Да паднеше от моята ръка — каза Сагандер с въздишка и ръцете му отново се свиха в юмруци.

Синтара се засмя.

— Ами тогава, историко, излез на бойното поле и атакувай, нападни го с меч. Само от омраза би трябвало да блестиш с непроницаема броня. Възпламенен от праведен фанатизъм, как би могъл твоят меч да не замахва сигурно и вярно? Как би могъл да не посече всеки, който би застанал на пътя ти?

Той наведе очи.

— Аз воювам с думи.

— Но явно водиш всяка битка в последствията ѝ, историко, за да пригодиш един ум, недостатъчно бърз за остроумието. Ами че дори онази курва Ренар може да те обезоръжи с едно перване на острия си ум.

Той трепна, после се намръщи към плочките на пода.

— Този вид остроумие е плитко нещо, скалъпено в общество на ревностна злоба.

— Училище имаш предвид.

— Точно така — отвърна той, подразнен от изблика на Синтара.

„Тя злорадства. Това я прави грозна, въпреки ореола от светлина, въпреки естествената красота на лицето ѝ, лъскавината на вечна младост, предложена от тази адска магия.“ Вяра, която заслепяваше за един от естествените недостатъци, превръщаше съвършенството в лъжлива самонадеяност, отхвърляща едно твърде грижливо наблюдение. Трябваше да отбягва сложността, като обещава вместо нея простота. Подозираше, че такава вяра наистина ще се окаже популярна.

— Разрешавам ти да плюеш на трупа му — каза Синтара. — Ако това те задоволява.

— Това е процесия, в която ще се включа с радост — отвърна той.

Денят наближаваше края си и от кулата на крепостта се разнесе смътно ридание, щом жриците възвестиха умирането на Светлината с ритуална скръб. Капитан Инфайен Менанд смяташе това за подобаващ жест, въпреки че гласовете звучаха напрегнато и фалшиво. Но не беше готова да направи повече усилия в размишляването над хилядите сложности на вярата, тъй като вниманието ѝ бе приковано в далечната фигура на Хун Раал, когато Смъртният меч закрачи самотен по пътя надолу към град Нерет Сор.

До нея стоеше Тейт Лорат, а зад двете в сумрака се трудеха войници, подготвяха се за похода. Въздухът беше жестоко студен, с вятър, който метеше от равнините на север, и най-вероятно щяха да препускат в този вятър чак до портите на Карканас.

— Замръзнала земя — каза тя. — Здрава опора, докато горещата кръв не я направи цялата на кал.

— Бялото сияние гасне — отвърна Тейт Лорат. — А с него всички страхове се пробуждат в ума. Копнея да открия магия за самата себе си, макар и само за да ми вдъхне илюзията за вярност.

— С всички ни е така — изсумтя в отговор Инфайен. — Не харесвам вяра, която познава разума.

— Значи сме малко различни — отвърна Тейт. — Хун Раал…

— … е опасен — прекъсна я Инфайен. — Когато не излива члена си в огъня, тоест.

— Усетих гнева му, Инфайен. Усетих неговата капризност. Нехаен, убийствен. Можеше да е счупил всеки кокал в тялото ми само заради престъплението наглост.

— И по-малко капитан с всеки отминаващ ден.

— Апетитите ми никога не са будели дисциплина.

Инфайен я погледна накриво.

— Добре известно е, че не играеш на фаворити, Тейт Лорат. Ако можеш да направиш някого влажен или твърд, имаш го в леглото си.

— Когато имам титла и богатство, ще си взема поне двайсет любовници. Ще чукам всеки Домашен меч, когото наема. За да си гарантирам абсолютната им вярност.

— Това е един начин, предполагам. А съпругът ти?

— Какво съпругът ми? Той не може дори да проследи един самотен ренегат капитан. Ще се върне тук в Нерет Сор с подвита опашка и ще открие, че отдавна сме заминали. Не. Това, което трябва да спечелим за себе си, ще трябва да бъде от моята ръка, не от неговата, а това е дълг, от който той никога няма да се съвземе.

— Преценката ти е свидлива, Тейт Лорат.

— Нямам геройската ти кръв, Инфайен, за да придам власт на претенциите си.

Хун Раал се скри от погледа им между паянтовите сгради.

— Не отива към крепостта.

— Да.

— Някоя друга задача го командва.

— Хун Раал няма да ни протежира в двора, Инфайен.

— Да. Ще се обърне срещу всички ни.

— Трябва да обсъдим… възможностите си.

— Това е твоя нужда, Тейт Лорат, не моя. Родът Инфайен намира гроб във всяка битка. Тъй че може би ще вземеш дъщеря ми под опеката си, когато дойде това време.

— Доверяваш ми се в това? Ще се погрижа да бъде омърсена. Светлината в младите ѝ очи — помръкнала от употреба. Децата са като кукли, а аз играя грубо.

Инфайен се обърна към нея с усмивка.

— Все още не си срещала дъщеря ми, нали?

Тейт Лорат сви рамене.

— Ти срещала ли си моята?

— Менандори не е глупава.

— Нито Шелтата Лор, уверявам те.

Инфайен се намръщи.

— И все пак…

Тейт Лорат сви рамене, придърпа наметалото около раменете си и се обърна отново към лагера.

— Прекърши ги млади и всичко, което правят от себе си след това, е само мазило върху белезите.

Инфайен въздъхна.

— Някои майки не би трябвало изобщо да стават майки.

— Мисля, че двете ни дъщери биха се съгласили с теб, Инфайен Менанд.

Майсторът ковач на легиона на Урусандер беше нисък и широкоплещест, с нашарено с белези лице, на средна възраст. Стоеше с гръб към ковачницата си, очертан в огненото ѝ сияние, малките му очи бяха присвити към Хун Раал.

— Сега какво?

Смъртният меч на Светлината го изгледа свирепо.

— Може би не е достатъчно голям.

— Достатъчно голям за какво?

— Май не си усвоил дисциплината на легиона, Билик.

— Командирът ме прати да работя на мястото на Гурен. Ковач съм на града толкова, колкото и на Легиона. Освен това — добави той, — разправят, че не си приел повече титлата капитан. Смъртен меч? Какво по дяволите е това? Не е легионерско звание, за което да съм чувал. Поклонници ли си търсиш сега? Майната му на това.

Вратата на старата къща на Гурен изскърца и вещицата Хейл излезе, заметнала опърпан шал на тесните си рамене.

— Хун Раал — заговори му с присмех. — Това, за което си дошъл, не е работа на Легиона. Чух, че си застанал в един огън. Половината ти дрехи изгорил, но те е оставил непокътнат. Това е гадна магия, Раал. Стой далече от огнената кучка, тя има апетити, които не би искал да знаеш. — Кривна глава и го изгледа. — Или може би е твърде късно. Нали?

— Не съм те викал — каза Хун Раал. — Не изпитвай търпението ми. Махай се.

— Двамата с Билик сме заедно — отвърна Хейл. — Където отиде той, отивам и аз.

— Това е работа на Лиосан.

— И всички бяхме оцапани, нали? Само че когато умът ти реши, че не е сигурен, блясъкът гасне. — Вдигна ръка, остави широкия ръкав да се смъкне и да оголи мършавата ѝ посивяла китка. — Странна е тази чистота, която се отмива, не мислиш ли?

— Петната на греховете ти не ме изненадват, вещице. Твоята магия е мръсна. Нежелана на тази осветена земя. И не помисляй дори за миг, че целият Нерет Сор не е осветен в името на Тайст Лиосан.

— Усещам го — каза тя. — Но не се боя от него. Огнената кучка също.

— Мислиш, че можеш да ми се изпречиш?

— Не ме е грижа за теб, Раал. Билик смятам да опазя тази нощ.

— А на мен ми е нужен — мислиш ли, че няма да го защитя?

— Щом стане ненужен, няма. Изобщо няма да помислиш за него.

Той я изгледа с любопитство.

— Какво смяташ, че предстои да се случи тук, вещице?

— Какво ти предложи тя?

Тази нощ не вървеше по плана. Беше казала да ѝ напали огън и че ще го отведе до Първата ковачница. И че трябва да се направи скиптър. И корона… „Опи ме. Не с вино, не с ейл, а със здравото стискане на проклетия ми член.

Богиня някаква. Демон на огъня. Огнена кучка? Ще свърши работа, предполагам.

Паметта ми е прецакана, определено. Скиптър, корона… трон?“

— Умът ти е размътен — каза Хейл. — Вече си се изгубил в неестествената горещина на пещта на Билик — виждаш ли как нищо не изгаря? Как пламъците се усилват, макар и неподклаждани? Тя иде…

Ковашката пещ зад Билик изведнъж изригна. Огнен език се изви на дъга от нея като бич, удари вещицата и тя изпищя, щом я запокити назад през входа на къщата; рухна на дървения под и тялото ѝ пламна като смолисто дърво. За няколко мига подът и една от стените на къщата вече горяха.

Стъписан, ужасѐн, Хун Раал се опита да отстъпи.

Невероятно бързо цялата къща беше обгърната в пламъци. От втория етаж се чуха писъци.

„Чираците му.“

Пламъците се заиздигаха по ниските стени на ковачницата, обкръжиха Раал и Билик. Купищата въглища запращяха, ведрата с вода кипнаха, дървеният навес изчезна сред огнената вихрушка.

Дрехите им горяха и въпреки това никой от двамата не бе пострадал, докато зноят ги поглъщаше и самият въздух бе изгълтан от потопа от пламъци.

Тогава тя заговори.

— Това ще стигне. Два млади живота в стаите горе. Братовчеди на убит мъж, и двамата изпълнени със скръб. Пречистила съм мъчението им, отнела съм усещането от юмруците на горкия Милик. Виж, това беше безсмислено, нали? Но всичко вече е пепел, всичко е загърнато в мир… И вещицата! Възхитителна жертва!

Билик извика нещо, но думите му се изгубиха в рева на пожара.

Пипала пламъци впримчиха ковача, повлякоха го навътре в пещта и той изчезна в нажежения до бяло огън.

— Хайде ела, Хун Раал. Призована бях в сътворяването на един скиптър, а сега друг. Обслужвам пламъците. Захранвам Първата ковачница с всичко, от което се нуждае. Кръвта в утробата ми, страстта, която разпалваме помежду си, семето, което ти и цялата ви раса изливате в мен. Пристъпи напред, време е. Очакваме те.

Беше безпомощен пред поканата ѝ. Без нужда да си поеме дъх, с кожата му — непокътната от зноя и пламъците, Хун Раал пристъпи напред.

Там, където доскоро беше ковашката пещ, сега беше само нажежена до бяло жар — и все пак в ядрото ѝ чакаше нещо като портал, обрамчен от мъждукащи пламъци.

Смъртният меч прекрачи през него.

Светът отвъд бе само пепел и изгоряла земя, небето — ослепително бяло.

Тя заговори в главата му, съществото ѝ го изпълни, като гънки плът, затварящи се около душата му като пародия на прегръдка.

— Любов има в сърцевината на това, Хун Раал. Безформена е тя в началото, само усещания. Топлина, утеха, сигурност. Така пребивава в новороденото дете, разпалено за живот от онази, която го ражда. Тази връзка отнема време, но веднъж създадена е ненарушима и оспориш ли я, събуждаш огъня.

— Ти си богиня на огнището — каза Хун Раал. Бушуващи пламъци зацапваха хоризонта, сякаш се бяха озовали на остров сред море от огън. Пепелта, изпълнила въздуха, се носеше по лениви течения. — Поглъщаш, а зад теб е обещанието за болка. — Видя Билик, паднал на колене недалече пред него. Отвъд ковача земята се издигаше в груб конус, а от раздраното гърло на върха му се издигаше пушек на виещи се кълба, блещукаше сред силния зной. — Богиньо — продължи Хун Раал, — ти нищо не знаеш за любовта.

— Всеки дар на топлина събужда спомен за утробата, Смъртен меч. Но ти отдавна си удавил във вино детето в теб. Да вдигна ли трупчето му? Ето, погледни какво си убил.

И той видя пред себе си тялото на малко дете. За миг си помисли, че е плувнало в кръв, а после осъзна, че течността, капеща от ръцете и краката му, стичаща се лениво от кръглото му лице, не е кръв, а вино. Хун Раал залитна назад.

— Върви в Бездната!

— Мога да го върна в живота, Хун Раал. Това мъртво дете в теб. Мъртво и умъртвено. Опетнено отвъд всяка невинност.

Докато гледаше с ужас, съществото отвори очи и откри съвършеното синьо на новороденото.

— Спри това! Защо ме изтезаваш? Това не говори за любов, проклета кучко!

— О, всички ние сме майки на онова, което се ражда в нас, да го отгледаме или занемарим, да го обичаме или отхвърлим, да го утешим или насилим, да го отхраним или да го оставим да умре от глад. Да го почитаме като живот или да го пожертваме със смърт. Не съществува душа, Хун Раал, която да не коленичи пред личен олтар, благодат в едната ръка и кама в другата. Какъв избор правиш за своя живот? Бележиш ли всяка сутрин с благодарност или със смърт?

— Камата може да бъде много неща — продължи тя неумолимо, — тя служи като инструмент за убиване и колкото и притъпено да е острието, всеки път пуска кръв. Примигай сънено с отворени очи, Хун Раал, и посегни към бокала — да притъпи всяка рана, която си нанесъл на собствената си душа.

— Стига, моля те…

— Кой ще благослови твоя възлюбен олтар? Този въпрос се задава отново и отново, ден след ден, година след година. Цял живот с този един въпрос. Постави дара на благодатта извън границите на своята плът или го приеми като свой — изборът няма значение. Но ако прокълнеш, наместо да благословиш, Хун Раал, а, това е само твое дело. И наранявайки себе си, добиваш навика да нараняваш други. Житейски навик.

— И все пак — добави тя със злобно презрение — вашият Урусандер смее да говори за справедливост. Получи ли я, кой би останал жив?

Детето, зареяно във въздуха, зацапано с пепел, примигна лениво.

— Махни го — прошепна той.

Привидението изчезна.

— Баланс. Благодатта и ножът. Дошло е времето, Смъртен меч, да изковем символите, които ще ти трябват.

Сякаш нещо го притегли и Хун Раал залитна напред и след миг се озова застанал до Билик. Ковачът плачеше, но сълзи не се задържаха в парещия зной.

— Първата ковачница. О, тя се проявява по безброй начини. Едва ли Драконъс я е намерил под бяло небе. В неговото място на намиране би било тъмно, с небето обгърнато в непроницаем дим. Само сиянието от жадната уста на ковашката пещ, което да го води. Хун Раал, донесе ли каквото поисках?

Смъртният меч посегна към увитото в кожа нещо, което бе затъкнал под колана си. Извади го и го разви. Беше дълга кост, избеляла от слънцето.

— Куче — каза той. — Или вълк, ако е важно.

— Едното е по-изящно в иронията си от другото, Хун Раал. Кучетата на моите деца, или техните диви събратя. Намерена в равнината, нали?

— Поредната ми заповед, която озадачи съгледвачите, но намериха каквото поиска, богиньо. Но това ли е всичко, което ни трябва? Бедрена кост за Скиптъра на Светлината? Защо ни трябва ковачница?

— Естеството на Светлината обитава в огън. — Той долови насмешката ѝ. — Възвърнал си наглостта си, Хун Раал. Лукавото си превъзходство — пиянския юмрук, и всичко е само игра. Но си оставаш пълен невежа. Той задържа всичките ви деца и това беше грешка. И в самотата ви… когато най-сетне предложи на всички ви майка, беше твърде късно.

— Достатъчно обиди. Билик чака — въведи го в това, което трябва да се направи.

— Не съм аз тази, която да води твоя ковач — отвърна тя. — Тук властва волята на Първата ковачница. Тя избира кого да използва. Ако беше дошъл сам, липсата ти на талант, недостигът на знание и умение, щеше да доведе до слаб резултат. Но този, мисля, ще се окаже добър извор.

Билик беше на колене, неподвижен, навел глава, брадичката му опираше в гърдите му.

Хун Раал подаде бедрената кост и каза:

— Ето, вземи това.

Но Билик не реагира.

Хун Раал го потупа по рамото с костта, но и това не предизвика нищо. Той се наведе и погледна лицето на Билик.

— Бездната да ни вземе, глупакът е мъртъв!

— Е, да. Имаш нужда от неговите умения и опит. Мисля, че сме готови…

Сякаш го шибнаха с юмрук. Главата му се отплесна назад и в замаяното му объркване внезапно го заля порой от спомени, които не бяха негови. Късове, разбъркани и отначало безсмислени, образи, проблясващи в мислите му, пламващи зад очите му… в селото всички бяха роднини. Познаваше ги всичките и имаше топлина, и всяко дете — всяко дете — беше в безопасност. В онези години, знаеше го, беше живял в рай, в свят, където любовта изобилстваше и дори обичайните дребнави съперничества и спорове, които можеха да тормозят всяко голямо семейство, се оказваха редки и бързо изсъхваха на лозата.

Имаше нещо там. Ежедневието бе станало някак свещено. Нямаше никаква причина за това, нищо, което да може да посочи, и пребиваването в него бе напълно естествено, и в онези години той нямаше усет, че светът извън селото е по-различен. Той… аз…

Живеехме така, както бяхме създадени да живеем. Живеехме така, открих скоро за свой ужас, както други само се домогваха да живеят, или мечтаеха, или цинично пренебрегваха като възможно.

Бях дете там, а после чирак при Кейдж, учех изкуството на ковачеството. Кейдж правеше всичките трудни за изработка сечива на земеделците и бъчварите, и майсторите колари, но най-много обичаше да прави играчки. От изхвърлени парчетии, от шлака, от каквото можеше да намери. И не прости играчки за селските деца при това! Не, приятели, Кейдж майстореше малки механизми, метални главоблъсканици, които и объркваха, и забавляваха всички.

Колкото и да беше едър, Кейдж беше кротък човек. До деня, в който напусна ковачницата и отиде до другия край на селото, влезе в къщата на Харок Кожаря и му счупи врата.

Раят е нещо живо, като дърво, и понякога, между многото му корени, затънали дълбоко в тучната пръст, един корен се оказва гноясал и забрал, и накрая изгнил.

Изневяра. Дума, която дори не бях разбирал дотогава. Престъпление в измяна. Жертвата беше доверието и смъртта ѝ стъписа цялото село.

Горкият Кейдж[6]. Толкова горчиво на място се оказа името му — научаването се оказа неговият затвор, онова, което не можеше да пренебрегне.

А след това имаше две вдовици, не само една, а на селото му трябваше ковач.

Докато на мен, жалкия чирак, все още неготов, все още несъвзел се, ми трябваше ново село.

Има всякакви видове предателства. В името на Бездната, онова ококорено момче, което бях, научи това много бързо. Прецакай едно нещо и то прецаква всичко останало.

Легионът ме намери и ме принуди да му служа. Война трябваше да се води. Сякаш ме интересуваше. Помня кога за първи път те видях, Хун Раал…

Хун Раал изръмжа и задави гласа на Билик — окаяните спомени, трупащи се един над друг и бележещи тъжните уроци на един тъжен живот. Не го интересуваха такива неща, но вече имаше ново знание в мускулите и костите му, умение зад преценяващото му око, острота в сетивата му. Знаеше вече изкуството на ковача.

Откраднат талант, откраднато умение.

Полезно би било да знам как стана това…

Грубият смях на огнената кучка отекна в черепа му.

— Въздигни се тогава до божественост, Хун Раал! Но не, не божественост дори. Стани първична сила, безтелесна воля, мирис във въздуха, петно върху земята. Дарът на Първата ковачница към теб няма да се задържи дълго, тъй или инак. Щом напуснем това селение, призракът на твоя ковач ще избяга от злочестото ти смъртно тяло. Не можеш да задържиш онова, което не иска да те има. Всичко друго е притежание, а те уверявам, Хун Раал, не би ти харесало притежанието.

— Значи губим време тук — каза Хун Раал. — Имам скиптър да изкова.

— Тогава се спусни в огньовете, Смъртен меч. Ще чакам завръщането ти.

Внезапно подозрение го обзе и той погледна намръщено бедрената кост в ръката си.

— Куче или вълк. Това творение няма да принадлежи на Светлината — не изцяло.

— Моята отплата за тази сделка, Хун Раал. Чрез вашата благословена Светлина аз ще виждам. Привилегия, с която не смятам да злоупотребя, уверявам те.

— Подробност, за която би предпочела Върховната жрица да не знае нищо, разбирам.

— Съвсем вярно. Само ти.

— Тогава аз на свой ред бих могъл да се възползвам от твоето… зрение.

— Очаквам да го направиш. Сега върви.

Той погледна коленичилия труп. „Толкова по-добре. Спестява ми необходимостта да го убия по-късно.“

Стари неща, върнати към живот, излъчваха усещането за крехкост и никаква лъскавина, боя или позлата не можеха да скрият това. Възкресението беше илюзия, след като върнатото никога не беше същото като онова, което си е отишло, макар че един небрежен поглед можеше да внуши обратното. Това, или съзнателната слепота на вярата.

Лорд Урусандер гледаше бронята си. Прясно смазана, лъсната и с нови каишки. Подлакътниците, които да загръщат китките му, бяха боядисани наново и инкрустирани със златен слънчев изгрев. Нагръдник от бяло лакирано дърво, обрамчено със златен филигран. Обшито с козина пурпурно наметало, извезано със златна нишка. Само оръжейният колан и мечът в ножницата бяха без нова украса.

След като слугите го облякоха, Урусандер застана неподвижно. Набръчканото му лице не издаваше никакво чувство. След това той заговори.

— В ума си виждам Кадаспала. Четка между зъбите, още три в едната ръка. Поглежда с досада тези одежди, но кимва на политическата им необходимост. Готов е да играе тази роля. Доставчик на легенда. Издигането на баналното в мит.

Ренар, седнала в обичайния си стол, кривна глава и рече:

— В такава поза, татко, подканваш по-скоро твореца, който работи с камък или бронз.

— Те воюват помежду си за трайност, сигурен съм — отвърна Урусандер. — Но мисълта ми е за Кадаспала. Някои го сметнаха за заклет недоволник, вечно оплакващ се и въргалящ се в мизерията. Други изразиха пренебрежението си към него с безгрижна лекота, като от позицията на интелектуално превъзходство или най-малкото сух прагматизъм. Как винаги ме е ядосвало това.

— Той беше напълно способен да води своите битки — изтъкна Ренар, докато гледаше как слугите пристягат ремъци, закопчават токи и се суетят да нагласят гънките на наметалото.

— Срещу такива глупаци, каквото и да им каже, не би могло да разколебае преценката им.

— Да, не би могло — съгласи се тя.

Долу на двора офицерите се бяха събрали, подхвърляха си шеги и смях, докато подготвяха конете и проверяваха оръжията. Капитан Тейт Лорат беше взела дъщеря си, под бдителното око на Инфайен Менанд, а според всички донесения Хун Раал все още го нямаше.

— Така че се пада на мен — продължи Урусандер. — Не съм склонен да пренебрегна глупостта, колкото и пристойно да е облеклото ѝ. О, не укорявам самия акт на преценка, нито дори идеята за праведно мнение. По-скоро тонът е това, което толкова презирам. Не, отхвърлянето им не заявява нищо, което да е интелектуално превъзхождащо. А обидата зад преценката им не може да скрие користната им оскъдност на благоразумие. Всеки глупак, жаден да изкаже мнение, предизвиква същите оръжия за преценка срещу тях. Като на бойно поле, всичко е честно. Не би ли… не, дай ми го този колан, сам ще си наглася меча, проклет да си… не би ли се съгласила, Ренар?

— Закърнелите интелекти рядко се засягат от такава преценка, татко.

— Тогава нека ги издърпаме на открито, на светло. Аз не съм художник. Аз съм просто войник. Ще ги извикам и ще ги предизвикам да се защитават.

— Нямаш публиката — отвърна Ренар.

Урусандер въздъхна.

— Да. Нямам.

— Във всеки случай — продължи тя, — аз не съм толкова снизходителна към идеята, че всички мнения са еднакво валидни. Някои са просто невежествени.

Урусандер изсумтя.

— Хайде оставете ме — каза на слугите и изчака, докато се изнижат от стаята. Обърна се към Ренар. — Умът ми е закърнял с възрастта. Липсва ми правдоподобието отпреди години. Още по-лошо, огньовете ми са загаснали. Това, което ме очаква, Ренар, е желанието да се освободя от всякаква разсъдливост. Дотук с размишленията, които така измъчват художника, който вижда твърде много, който разбира твърде добре, който е готов да се опълчи на напора на низки страсти. Битка ни чака. Да препуснем и да я започнем.

А тя стана и взе наметалото си.

— Настроил си ума си, както си нагласил и меча си.

Урусандер въздъхна.

— Какъвто и да е изходът, тази битка ще е последната ми.

Тя го изгледа мълчаливо.

Той стоеше изправен, все още с цялото си излъчване на власт, с изяществото на компетентността, но под цялата тази позлата, под повърхностната благопристойност, нещо разбито криеше подпухналото си лице.

„Дългът, изглежда, е жестока любовница на този мъж. Приканени сме към съчувствие.

Но виж как тръгва към реката от кръв.“

— Ще яздиш ли до мен? — попита той.

— Татко, от този миг насетне никога няма да те оставя.

И тогава подпухналото лице се вдигна, разкри се пред нея и тя го видя ясно.

„Е, не е никаква изненада, нали? Крием лицата си, всички до един. Лица насинени от несправедливост.“

И в това детско лице, така подпухнало от сълзи, тя видя надежда.

„О, как бързо се забравят уроците за измяната.“

От високата стена на крепостта Върховната жрица Синтара беше гледала навитата змия на легиона на Урусандер, видяла бе как сякаш се беше разгънала на вълна с утрото. Пара се вдигаше от нея, сякаш цялото онова същество току-що бе изпълзяло от земята, смесваше се с пушека от градската ковачница, където пожар беше изгорил сградата и склада ѝ до основи, отнасяйки с нея поне четирима души, включително ковача на Легиона. Хората на градчето се бяха борили с пожара през нощта и го загасиха чак малко преди разсъмване.

Опашката на Легиона обикаляше града в полукръг, а тъпата глава на влечугото беше извърната на юг. Образът остана в ума ѝ, когато поведе процесията в двора на крепостта, врязвайки се през струпаните офицери, чакащи идването на Урусандер.

Не искаше да остане при тях. Макар войниците на Легиона все още да разчитаха на командирите си за всичко, вярата и нейните свещенослужители не се прекланяха пред тази вече недостатъчна военна структура. Докато Урусандер не станеше Баща Светлина, не беше нищо повече от командващ армия.

„Това влечуго е мое и ние, светите служители на Светлината, ще поведем авангарда. Със заслепяваща злост ще бъдем неговите зъби. Най-добре Урусандер да разбере това незабавно. Най-добре този урок да бъде даден на всеки офицер тук и на всеки войник долу.

Дребнавата им жажда за богатство и земя е твърде низка за праведността, която ни очаква.“

Хун Раал все още го нямаше никакъв.

„Ако не е първият, със сигурност ще е последният. Смъртният меч желае огромна публика, предполагам. Или може би лежи в несвяст в някоя задна уличка… макар че не бива да се надявам на такова малко вероятно унижение.

Ще си намеря дестраянт на вярата. Трябва да си намеря своя защитник, достоен контраст за нашия Смъртен меч. Може би сред благородниците или в самата Цитадела.“

Върховната жрица и свитата ѝ, всички до един в бял брокат, минаха през портата в тържествено мълчание и поеха надолу по каменния път.

— Курвата има излъчване — промърмори Тейт Лорат, загледана в минаващата процесия. Факли и фенери, широки халати от избелена вълна, обшити със звезди, мъртвешки бледа кожа. Тейт изсумтя. — Виж колко безкръвни изглеждаме.

Инфайен Менанд опря ръка на муцуната на кобилата си, та тя да вдиша миризмата ѝ. Отдавна не беше яздила за битка. Кобилата остаряваше. „Може дори да грохне под мен. Подходяща кончина и за двете ни. Но ще усети нетърпението ми да убия Домашни мечове — онези привилегировани изменници, толкова бързо продали мечовете си на знатните. Ще ми се отзове още веднъж.“

— Не придавам много тежест на тази вяра — продължи тихо Тейт Лорат. — Не достатъчно, за да видя този порцелан помътнял, за щастие. Изглежда ми добра до безразличие.

— Ако Светлината благославя, прави го безразборно — каза Инфайен. — Ще докосне всяка сцена, от сладко блаженство до сладък ужас. Съгледвачите не докладват за скорошно завръщане на съпруга ти. Притеснена ли си?

— И още как. Некомпетентността няма да ни спечели благоразположение.

— А ако беше тръгнала ти да заловиш Шаренас Анкаду?

Тейт Лорат се озъби.

— Нейната глава щеше да язди знамето на частта ми и тази сутрин изгнилото ѝ лице щеше да е само дрипи плът върху кокал.

Инфайен се намръщи.

— Халид има качества за командир, Тейт Лорат. Омаловажаваш го по причини, добре скрити зад флага, който развяваш сега. Презрението заслепява двупосочно.

Тейт Лорат хвърли поглед към дъщеря си, застанала недалече от тях, гъвкава и отпусната, опряла гръб на стената.

Щом видя това, Инфайен се намръщи още повече. „Да беше намерила Шаренас първо твоята палатка онази нощ, Тейт Лорат. Но все едно. Няма да вземеш отново дъщеря си под крилото си.“

Жадна беше за предстоящата битка. Първото проливане на знатна кръв беше от нейната ръка в края на краищата, подробност, която никой не можеше да ѝ отнеме. „Въпреки че войниците ми загубиха дисциплината си. Кланът Инис се би твърде добре. Кръвта потече обилно, особено когато се появи Крил Дурав. Изнасилването беше престъплението, което премина границите. Е, дори и във война може да има съжаления.

Но ще положим в редици много трупове на знатни, преди да свърши това, да правят компания на клана Инис. Понякога привилегията има нужда от сериозно прецакване, за да се изпрати посланието. А засега, да, възмущението служи като знаме и за двете страни. Боят ще е свиреп.

Само се моля да мога да кръстосам меч с Андарист, ако не със Силхас Руин. Може би дори с Аномандър.“ Малцина можеха да стигнат до единодушие по това кой от тримата е най-добрият с меча. Но Аномандър все пак изглеждаше най-трудно преодолимият. „Ако го намеря ранен на бойното поле, или изтощен. Ако го хвана неподготвен. Ако се препъне, ако се подхлъзне в кървавата кал.“

Подробностите щяха да се изгубят с времето. Истината щеше да стане проста. „Денят, в който Домашните мечове на знатните паднаха, Инфайен Менанд уби лорд Аномандър Пурейк на бойното поле и така умря Първият син на Тъмата. Така че не бе изненадващо, че оцелелите братя след това я убиха. Освен това родословната линия Менанд бездруго беше обречена…“

— Усмивката ти е студена, Инфайен Менанд.

Тя погледна Тейт Лорат.

— Къде ще е според теб?

— Какво къде?

— Битката, какво друго?

— Тарнс.

Инфайен кимна.

— Да. Тарнс. Урусандер ще се погрижи за това.

— Няма да рискуват самият Карканас да пострада. Градът е наградата в края на краищата.

„Този град не означава нищо за мен. Също толкова бих се радвала да го видя, че гори.“

— Където Урусандер ще бъде направен крал.

— Баща Светлина.

Инфайен сви рамене. „Единствената титла, която ме интересува, е моята. Инфайен Менанд, Убийцата на Първия син на Тъмата.“ Случайно изместване на погледа ѝ засече очите на Шелтата Лор, впити в нея. След дълга пауза дъщерята на Тейт се усмихна.

Притеснението на Инфайен бе мигновено и бързо забравено, понеже лорд Урусандер дойде.

Командирът им не беше по речите, но Инфайен изпита внезапна възбуда и потръпна в очакване. Най-после щеше да стане. „Тръгваме на поход към Карканас. И ще има справедливост.“

Бяха успели да оплетат само сто и петдесет щита, тъй че капитан Халид Бахан раздели своите триста войници на двойки — един да носи щита, а другият да борави с оръжията. Линията на дърветата напред беше накъсана от капризите на огъня и останали от стара сеч пънове. Снегът по земята беше мръсен, покрит с кора и още неомекнал от утринната светлина.

„Утринната светлина. Такава, каквато е. Що за богиня е тя, че привлича сумрак? Това помрачава владението ѝ, все едно всички сме на ръба да изгубим съзнание?“

Все още беше въодушевен от триумфа си в манастира, макар победата да се беше оказала по-кървава от очакваното. Отпращането на децата навън по южния път, да вървят пеш до Йедан, донякъде будеше угризения. Зимата с неохота отстъпваше горчивата си жътва на студ и сняг. Но бяха облечени топло и теглеха шейни, натоварени с провизии. Ако не бяха изгубили пътя, вече трябваше да са в манастира, на топло и в безопасност.

„Неизбежностите във война често са жестоки. Не можех да ги взема с нас, не и при предстоящо сериозно сражение.

Тези страхливи Отрицатели с техните лъкове и засади — ще се справим с тях.

И ако късметът ни се задържи, можем като нищо да намерим Шаренас Анкаду сред тях, привлечена в компанията им от общи престъпления. Предателите се събират.“

Лейтенант Аркандас дойде при него и отдаде чест.

— Сър, забелязаха ни.

— Добре — отсече Халид. — Ако се наложи, ще ги изтласкаме до речния бряг.

Щяха да оставят конете с петима-шестима войници. Той очакваше бърза битка на неравния терен, в дълбокия сняг и останките от почти унищожената гора.

Вонята от стария пожар се бе утаила над земята и дори времето едва смогваше да я заличи — някаква пареща сетивата утайка, може би от изгоряла мъзга или просто миризмата, родена от унищожението. Насилието беше петно по земята. „И все пак — Халид погледна белите си ръце, докато ги пъхаше в ръкавиците, — престъпленията не оставят никакво петно по кожата, нито белег на лицето. От това трябва да извлечем смисъл. Оправдани, престъпленията престават да съществуват. Благословено, лицето отново става невинно.“

— Лейтенант.

— Сър?

— Подготви бойния ред. Ще настъпим към дърветата.

— Съгледвачите донасят за много Отрицатели, които ни очакват, сър.

— Надявам се да е така! Вярно, това е рядка смелост. Нека се възползваме от нея, нали?

— Да, сър.

Той я изгледа.

— Съмнения ли имаш, Аркандас?

— Че ще се окажат сериозен противник ли? Не, сър. Но не ми харесва използването на стрели. При това положение може би ще трябва да атакуваме на бегом и да ги доближим, в който момент лъковете им няма да им помогнат много срещу мечовете ни.

— Точно така — съгласи се Халид. — Посичаме ги, докато побегнат, и после ги подгонваме.

Тя го изгледа за миг и рече:

— Сър, напълно възможно е лорд Урусандер вече да е повел Легиона по пътя на юг.

Халид Бахан кимна навъсено.

— Щом приключим тук, ще тръгнем на юг.

— Да, сър. Войниците ще са доволни.

— Нима? Напомни им, лейтенант, че днес ние сами ще си доставим удоволствие.

Щом Аркандас тръгна да предаде заповедите му, Халид извади меча си и махна на мъжа с щита до него.

— Стой плътно до мен и си отваряй очите, Сарторил. Тези кучи синове нямат никаква чест.

От прикритието на гората Глиф гледаше как войниците на Легиона се строяват в боен ред за близък бой — плътна челна редица, подкрепена от още три рехави реда зад нея. До Глиф се беше присвила Лаханис, стиснала ножове в посивелите си като пепел ръце. Той видя тръпнещото ѝ нетърпение и промърмори:

— Търпение, моля те. Трябва да ги привлечем навътре. Щом навлязат между дърветата, редът им ще се обърка. Щитовете ще им пречат. Ще мислят, че най-лошото от заплахата със стрелите е минало.

— Ще ни видят, че отстъпваме. Отново. Ще викат презрително. А когато стрелите най-после полетят, ще ни обявят за страхливци.

— Ти и другите Касапи ще имате колкото искаш ранени за довършване — напомни ѝ Глиф. — Просто стойте назад, докато останат малко да се бият.

— Вашият жрец нищо не разбира от битки.

— Това не е битка, Лаханис. Това е лов. Това е примамване на стадо и след това избиването му. Те са просто дивеч.

— Рано или късно вие шейките трябва да се научите да се биете, да стоите на място и да не отстъпвате нито крачка.

— Ще ни трябват брони и оръжия за това. — Той кимна към вече настъпващите редици на Легиона. — А днес е първата ни жътва.

Тя се чукна по челото с плоското на единия си нож.

— Когато разберат грешката си, Глиф, те ще се опитат да се изтеглят обратно на равнината. Нека да взема Касапите си зад тях, да изчакаме отстъпването им.

— Лаханис…

— Те вече гледат към мен, за да ги водя! Видели са радостта на истинския бой! Сами дойдоха при мен! Вашите ловци! Не им отказвай, Глиф!

Той погледна назад. Знаеше, че Нарад е сред дърветата по-навътре в леса. Вече не войник, не да стои вече сред неговите ловци, неговите воини. Не, също както лорд Урусандер той нямаше да влезе в битката — освен ако всичко останало не бъдеше изгубено, — но пък цената на Нарад беше твърде голям залог, за да бъде изложен на риск. „Вещици са го намерили — и сега са с него. Шамани го наричат своя принц. Говорят за стари богове, останали без вяра в тях, лишени от поклонници богове, които са по-малко от сенки. И въпреки това обитават по ръба на този свят. Като изхвърлен от бурята плавей на морски бряг.

Изгубените ще се съберат, за да изградят мечтан дом. Стражът ги приветства всички.“

— Глиф!

Той кимна.

— Добре. Но се постарай да изчакате, докато всички подминат, и убийте всички ранени.

— Никой няма да оцелее — обеща Лаханис и се върна при двайсетината си съратници.

„Нейните Касапи. Сред нас в гората рязането на месо е обичайно умение. Тя взима името и го превръща в ужас.

Такива са децата на войната.“

Утрото беше мразовито, но дланите на Глиф бяха хлъзгави от пот и той отново намести хватката си на лъка. „Излязох от водата, като бленувах за смърт. Напуснах езерото, след като бях изплакал във водите сетната си скръб. Боядисах лицето си с пепел, за да направя маска, но пепелта вече не е нужна, а маската се превърна в мен.

Нарад говори за битка. Но не тази битка. Говори за война. Но не тази война. Говори за бряг, но не бряг, който можем да видим.

Все едно. Сега е това.“

— Стой по-близо, проклета да си! — изръмжа Аркандас.

Телра надигна отново щита си и догони лейтенанта си.

— Защо просто не се напъхам в туниката ви, сър!

— Отваряй си очите за първите стрели!

— Те все така отстъпват — каза Телра и изруга, щом стъпи в дупка, скрита от дълбокия сняг. Дъхът ѝ беше хриплив, гърлото стегнато от жестокия студ. Изпъшка, измъкна се и залитна напред.

Аркандас спря, за да я изчака.

— Но не бягат, нали?

— Да, не бягат. Когато залагаш капан като този, не искаш да се отдалечиш много от плячката си.

— Виждаш ли Халид?

— Не.

— Трябва да подаде сигнал за оттегляне. А ние трябва да стегнем редиците.

— Да, сър.

— Мисля, че е вдясно от нас. Да завием натам.

— Ще ни издебнат от засада.

— Затваряй си устата, Телра. И стой плътно до мен.

Аркандас спря, махна на войниците зад тях и поведе Телра надясно, пряко на настъпващата линия. А Телра разбра какво предстои. Капитан Халид Бахан, изглежда, не схващаше тактиката, която им прилагаха. В душата ѝ се надигна страх и прерасна в ужас. Някой беше организирал кучите синове. Нечий ум действаше срещу тях. „И ние влизаме право в капана.“

— Лейтенант…

— Млъкни, Телра! Ще го хванем — виждаш ли? Ето го. Ще…

Стрелата, която заби обсидиановия си връх в шията на Аркандас, беше намазана с катран и гореше. Още няколко запалени стрели се забиха в плетения щит и Телра се присви зад него, а лейтенантът падна до нея и ботушите ѝ заритаха в снега, сякаш се опитваше да побегне.

Пламъците по щита на Телра се разгоряха.

Войниците наоколо крещяха. Горящите стрели хвърчаха като мълнии в сумрака и нямаше спасение от тях.

Телра заотстъпва. Огледа се да намери Халид Бахан и видя щитоносеца му Сарторил — наметалото му гореше, три стрели стърчаха от гърба му.

— Дай сигнал за отстъпление! — извика Телра.

Някой залитна до нея, тя се обърна и видя ефрейтор Параландас.

— Телра! Къде е лейтенантът?

— Мъртва е — отвърна Телра. — Къде са Фараб и Прил? Трябва да съберем отделението и да се измъкнем!

— А Халид?

— Сарторил е убит, а капитанът не се вижда никакъв. Сигурно и той е убит.

— Телра, срещу нас има поне хиляда!

— Значи бягаме — каза Телра.

— Бягаме?!

— Именно! Бягаме.

Лаханис се наведе над издъхващия войник, заби кървавото острие отстрани в снега и с другата си ръка бръкна в широката рана в гърлото на мъжа. Гребна гореща кръв и намаза лицето си. Облиза устни и се усмихна на войника. Раната се разпени, докато той се мъчеше да вдиша, но тя виждаше, че се дави. „Бавно, нали? Добре. Разбери, че краят ти идва. Разбери го в душата си. Виж добре убиеца си.

Понякога, когато подгониш момичето, то се обръща срещу теб.“

Войниците се бяха втурнали назад, макар само малцина да бяха ранени. Някой най-сетне бе заповядал отстъпление. Някои бяха пробили през засадата им, но Глиф и стрелците му бяха плътно по петите на Легиона. Стрели се забиваха в незащитените гърбове като градушка. А тя бе тичала след войниците, които бяха захвърлили мечовете и щитовете си и смъкваха шлемовете си, за да виждат по-добре, и ги беше посичала в гръб, един подир друг, а Касапите с нея правеха същото, със секири и брадви — разбиваха черепи и съсичаха рамене.

Клане. Истинско клане, щом отстъплението премина в бягство, а бягството — в касапница.

Лаханис се изсмя, отдръпна се от давещия се в предсмъртни хрипове мъж и тръгна да търси следващата жертва.

Глиф посегна за нова стрела, но коженият колчан беше празен. Той пусна лъка, извади ловния си нож и тръгна от едно тяло към друго да търси признаци на живот. Където ги намереше, острието ги погасяваше.

Никога не беше виждал толкова много трупове, никога не си беше представял какво е да се движи през бойно поле, да вижда кръвта и изпражненията, изтекли от изкормени мъже и жени. Не би могъл и да си представи лица, способни да намерят толкова много различни изражения за смърт, сякаш някой художник бе полудял в тази гора и извайваше един бял лик след друг, оформени с длетото от самия замръзнал сняг, но и оплискани с кръв.

Усети се, че залита между труповете и че вече не оглежда телата; вече му беше все едно дали ще види смътното облаче пара от човешки дъх.

Денят ставаше все по-студен. Той потрепери, спря и се подпря на ствола на едно овъглено дърво. Един ловец стоеше пред него и говореше, но Глиф не можеше да намери смисъл в думите, които чуваше — сякаш някой друг език се говореше в това ужасно място.

Но бавно, като от необятно разстояние, съзнанието му се върна.

— … диша още, бойни главатарю. Моли за живота си.

— Кой?

— Водачът им — каза ловецът. — Капитан Халид Бахан. Беше се сврял в едно прогнило паднало дърво.

— Вържете го. Пратете го на Стражата. Започнете да смъквате броня и да прибирате оръжие. И стрелите също.

— Това е велика победа, бойни главатарю!

— Да. — „Сега намери онзи скулптор. Подгони го. Тръшни го на земята. Смири червените му ръце. Да не твори повече този ден. Край на това. Стига.“ — Да. Велика победа.

Нарад стоеше и гледаше как влачат към него вражеския командир. Чаталът на капитан Халид Бахан беше оцапан. Сълзи бяха омацали бузите му. Вонеше с всичките животински миризми на паника. Достойнството идва трудно, както много добре знаеше Нарад, особено в битка и всичко след нея. Самото оцеляване може да накара човек да се чувства опозорен.

„По-добре да го бяха убили. Не искам да имам нищо общо с това.“

Ловците на Глиф, вече воини, се връщаха в лагера на малки групи, носеха брони, оръжия и шлемове. Лицата им бяха зачервени въпреки сивия цвят на кожата им, но нещо безжизнено се криеше зад всичко това, нещо изтръгнато, което едва ли някога щеше да се върне. Това мъртвило придружаваше връщащите се воини като мъгла над голи хълмове, гъста и студена. Нарад я усещаше как се завихря около него, как се мъчи да проникне в него.

„Вече воини, но това не е никакво издигане в статут или ранг, никаква спечелена награда. Това е пропадане, усетено дълбоко в душата, сякаш едно новооткрито умение току-що е осъзнато като проклятие. Това е вещина охулена, гордост опетнена. Вървим в един оголен свят.“

— Ще платят откуп за мен. Голям!

Нарад се намръщи на капитана, хвърлен по очи в краката му. Помъчи се да намери смисъл в отчаяните му думи.

— Откуп? За какво са ни на нас пари?

— Аз имам цена! Аз съм офицер на Легиона!

„Да. Помня как получавах заповеди от един като теб. Помня също докъде доведе това.“

— Всички войници — заговори той — вярват. Че онези, които ги командват, са доблестни, че необходимостта е свързана с праведност. Това измива петната от съвестта. Представете си разочарованието, когато войникът не намери нито чест, нито праведност в тези командири.

— Каузата на лорд Урусандер е достатъчно праведна, глупако. Бездната да ме вземе — изръмжа Халид, — че трябва да обсъждам моралност със сврял се в горите убиец.

Нарад го погледна.

— Беше ли по заповед на лорд Урусандер едно семейство да бъде избито на сватба? Назовете ми, сър, моралното оправдание за това. Какво да кажем за невястата — горката невяста, — изнасилена до смърт върху домашното огнище? Къде, моля ви, ще се намери честта в такова отвратително зверство?

— Жестокостта в онова… събитие е на капитана, командващ онази рота. Тя надвиши заповедите си…

— Инфайен Менанд, да. Но съм любопитен — къде започнаха проявите на зверство? Изнасилването на невястата или първият меч, излязъл от ножницата? Някои пътища придобиват инерция от само себе си, сигурен съм, че разбирате. Едно нещо неизбежно води до следващото. Тъй че — от благородни подбуди — води до пълен ужас.

— Обсъдете го с Инфайен — озъби се Халид.

— Може би ще го направим.

— Те ще ви хванат! — извика вбесено Халид Бахан. — Ще ви съдерат проклетите кожи! На всички до един!

Нарад се обърна към трите приближили се фигури. Шаман и две вещици. Бяха дошли от северозапад, от земите на дома Дракони. „Торбите им са пълни с кости и нокти, със зъби и жълъди, с пера и мъниста. Магията около тях е като пушек. Не ми говорете за древни духове и забравени богове и аз няма да говоря за моите спомени за вашите родственици, пищящи в горящата къща.“

Шаманът — с еленови рога на главата — заговори:

— Йедан Нарад, ние ще го вземем, ако искаш.

— Ще го вземете? — Огледа ги. Равнодушните им погледи не издаваха нищо.

— На поляната — продължи шаманът. — Поляната с наострените колове.

— За какво говори? — попита Халид Бахан, докато се мъчеше да се извърти в усилие да види шамана.

— Искат да удължат смъртта ти — отвърна Нарад и въздъхна.

— Изтезание? В името на Бездната, имайте милост! Това не се прави на войници — хората ви не разбират ли това? Кога паднаха тайстите до нивото на диваци?

— О, диваци сме, несъмнено — отвърна Нарад. — Изобщо не сме войници. Трябваше да помислите за това, преди да пратите войниците си в горите да избиват невинни. Преди войниците ви да изнасилят безпомощните. Във вашия свят, сър, вие нарекохте жертвите си Отрицатели. Какъв дар на вашата цивилизованост отрекоха те толкова глупаво? Все едно. Вече напълно сме приели вашите порядки, сър.

— Ти си проклет дезертьор! Личи си по меча на колана ти!

Нарад сви рамене.

— Но се чудя, сър. Колко струва тази цивилизация, когато дивачеството процъфтява вътре в нея? Когато престъпници живеят в безопасност зад стените ѝ? И не, не говоря за Отрицателите, а за вас и вашите войници.

— С нищо не съм по-различен от теб! От коя част си? Кажи!

— Ами, от частта на капитан Инфайен Менанд.

Очите на Халид се присвиха.

— Аа, а не виждам ли кръв на невяста по ръцете ти?

— Да — каза Нарад. — Мисля, че да.

— Тогава…

— Тогава да, сър. Изпълнявах заповеди. Това беше мое престъпление и остава завинаги мое престъпление.

— Ще ти дам Инфайен Менанд — викна Халид. — Пусни ме. Заклевам се, ще я доведа тук, в засада.

— Защо, капитане, всяка армия убива дезертьорите си? Възможно ли е всъщност такова възражение от страна на обикновените войници да застрашава цялата фасада? Онази деликатна кула от клонки и пръчки, от изпъната паяжина и капчици роса, тази клатушкаща се постройка на институционално безумие, която прави клетка от всяка добродетел само за да шепне след това за необходимост?

— Дезертьорите са страхливци! — изръмжа Халид Бахан.

— Някои са, сигурен съм — съгласи се Нарад. — Но други, ами, подозирам, че са просто обект. И отказват, отричат. Правят онова, което всеки, който е предаден, би могъл да направи, нали? А ако е така, не трябва ли да търсим предателите?

— Оправдавай каквото си направил колкото искаш.

— Току-що се опитах, но явно без много успех. Всъщност не можах дори да мина покрай причините, хилави и презрителни, както се оказаха, още по-малко — оправданията. И това беше откритието ми, капитане. Пътуването от причини до оправдания би трябвало да е дълго и трудно и всъщност малцина от нас наистина заслужават края на пътуването. Но ние знаем това, нали? Тъй че просто… мамим.

Докато говореше, се приближиха Глиф и цялата в кръв Лаханис. „Дали сме загубили и един воин?“

Вързаният Халид в краката му започна да се върти отново.

— Йедан Нарад? — каза шаманът.

Нарад се обърна към шамана и каза:

— Той няма да умре бавно. Нито той, нито никой друг от пленените. Прережи му гърлото като на всеки друг дивеч, донесен при теб. Това, което имаме и в което вярваме, ни различава от зверовете, тъй че нека да не го правим жестоко.

Двете вещици и шаманът му се поклониха и едната клекна до Халид Бахан. Сграбчи потната му коса и издърпа главата му назад. Желязото блесна и кръвта рукна на земята. Хриптенето на капитана беше единственият звук, който издаде преди да умре.

Шаманът каза:

— Искаме да отнесем това тяло на поляната с коловете. За гората, Страж. За плачещите дървета. За изгорената земя под снега и спящите корени.

Нарад кимна.

— Както желаете.

Шаманът и двете вещици извлякоха трупа на Халид Бахан, а Глиф се приближи до Нарад и каза:

— Някои се спасиха. Добраха се до конете.

— Колко?

Глиф погледна Лаханис, а тя сви рамене.

— Двайсетина, не повече. Половината ранени. Пленихме повечето им коне. — Усмивката ѝ бе червена. — Няма да умрем от глад, жрецо. — Помълча, после добави: — Няма да се наложи да ядем убитите си.

При тези думи Нарад извърна лице. Двама ловци бяха намерили бивак недалече оттук. Някой беше ял от бедрото на мъртъв войник. Нарад се молеше този някой да не е сега тук, в този разраснал се лагер.

От друга страна, Лаханис беше права. Храната беше оскъдна и гладът стискаше за гърлото опърпаната им армия. Жалка съдба очакваше добре обучените коне, но неизбежна.

— Йедан Нарад.

— Да, Глиф?

— Планът ти подейства, но никой командир в бъдеще няма да е толкова глупав да повтори днешната глупост на Бахан.

— Прав си.

— Урусандер ще дойде.

— Вероятно.

— Ще му се опълчим ли?

— Глиф, същият отговор. Винаги същият отговор.

— Йедан, с право си станал боен главатар.

Но Нарад поклати глава.

— Не аз. А онзи, който говори чрез мен. Глиф… Той… Студена, необичана душа. Има хора, за които съмнението не отслабва, в които неувереността само подсилва решимостта. Казах „студена“, нали? Неправилно избрана дума. Всъщност няма дума за онзи мъж. В сънищата ми аз се превръщам в него. В сънищата ми той живее в мен.

— Не загубихме нито един — каза Глиф.

Нарад затвори очи.

— Не е вярно.

— Йедан?

— Преди тази битка загубихме всички.

След дълго мълчание Глиф изхлипа, обърна се и се отдалечи.

А Лаханис погледна сърдито Нарад и попита:

— Така ли празнуваш победата ни?

— Когато няма нищо за празнуване, Лаханис, отговорът ми трябва да е: да, така трябва да празнуваме победите си.

Момичето изръмжа, обърна се и закрачи към Касапите си.

Нарад се загледа след нея.

Загубата на деца е ужасно нещо.

20.

Ветровете виеха около каменните стени на крепостта Тула, фучаха покрай конусите на покривите на кулите, вдигнати за да пазят от зимата, измитаха снега по пътеките, зъберите и черните амбразури във външните стени на порталната вишка. Гранитът, сив като лед, бе толкова студен, че пареше.

Укреплението бе издигнато на каменен зъбер, но разядените скали на околния хребет се издигаха още по-високо, като корените на изгнили зъби, и там снегът се таеше в падините, лед оформяше реки в пукнатините и цепнатините. Сукул Анкаду толкова мразеше този сезон, със студа, подложил на обсада крепостта и дървата за огрев във фургоните, които намаляваха, докато месеците се точеха. Повече от половината стаи и цяло крило от главното здание бяха празни заради студа и това изстудяваше и останалите стаи, макар че в тях непрекъснато горяха мангали или огньове пращяха в камините нощ и ден.

Въпреки неодобрителните погледи на кастелан Рансепт беше започнала да пие повече от обичайното — неподобаващо за момиче — и да обикаля загърната в кожен халат, чиито влачещи се по земята поли бяха бели някога.

Безпокойството бе тъмна сила в душата, понесена на течения от копнеж за нещо, което не можеше да бъде намерено, още по-малко — разпознато. Стаи се свиваха, коридори се стесняваха и светлината от фенери и светилници сякаш се отдръпваше, за да остави света на сенките и сумрака.

Сега стоеше сама в една неизползвана стая, претъпкана със сандъци и зимна покъщнина, събрани тук заради гостите на цитаделата, каквито имаше много — и още пристигаха всеки ден. Тънките дъски на пода бяха покрити с изтъркана черга и топлината и гласовете от стаята долу се носеха нагоре към нея.

Завръщането на лейди Хиш Тула не беше особено приятно. Жената, откъсната от новия си съпруг, беше вечно недоволна и Сукул вече копнееше за дните, когато тя и Рансепт бяха буквално сами сред слуги, коняри и слугини, докато Домашните мечове си стояха в казармените помещения и играеха по цял ден на ашици или на Кеф Танар.

Но дори Сукул беше съгласна, че отдавна беше време за среща на знатните. Интересът ѝ към това все повече губеше интригуващата си и забавна неуместност — онова усещане, че е игра, странен свят на машинации и амбиции — и я привличаше в света на големите, където можеше да пребивава незабелязвана, пренебрегвана и невидима.

Гласовете, идващи отдолу, бяха на трима от гостите. Сукул беше видяла лорд Ванут Дегала и противната му жена Сил Лебанас веднъж преди, на някакво събитие в цитаделата, макар споменът ѝ за подробностите да беше смътен — много малка беше тогава, ококорено момиченце, което едва ли можеше да разбере много повече от няколко имена и лицата, с които бяха свързани. Сестра ѝ Шаренас бе изразила неприязън към двамата, макар Сукул да не можеше да си спомни добре защо. Третата гостенка в стаята долу беше лейди Егис, от дома Харан, далечно затънтено имение. Висока, привлекателна и с величествена осанка, смалена донякъде от усилието да я поддържа, Егис вече се беше поставила в опозиция на Хиш Тула по причини, които Сукул все още не разбираше.

Седна на един сандък, придърпа кожения халат около раменете си и заслуша.

Говореше Сил Лебанас.

— Вината е на Аномандър — натърти тя. — Мисля, че всички можем да се съгласим за това. От поведението на защитника на Майка Тъма зависи постигането на подобаващо единство сред благородниците. В края на краищата лицето на нашия враг едва ли е неясно…

— О, стига с това, Сил — прекъсна я Егис, хапливият ѝ тон издаваше нетърпение и пренебрежение. — Настоявай за простота, щом смяташ, че трябва, но тя носи само фалшива утеха в овладяването на ситуацията. Истината по проблема е… много по-сложна. Несигурни зависимости. Съмнителна вярност. Онова, което надвисва пред нас, не е нищо друго освен фундаментално преподреждане на властта. Като такова… обещава да бъде ожесточено.

— Срещу което — промърмори Ванут Дегала — дори и ти трябва да признаеш, Егис, лорд Аномандър не успя и продължава да не успява да наложи помирение. Кръв ще се пролее в самата Цитадела, преди да е свършило това.

— Нека двете жрици да се издерат с нокти една друга — отвърна Егис язвително. — Всички тези приказки за Баща Светлина и Майка Тъма. Откога проблеми на религията изискват вадене на ками, да не говорим на мечове? Преди този погром — преди зверството… явното избиване на невинни — ние, тайстите, живеехме много добре сред множество вери.

— Скъпа моя Егис, колко Отрицатели се струпаха в далечните ти владения? — изсумтя Дегала. — На пръсти се броят, предполагам. Не, червеят на неприязънта плъзна сред нас в деня, в който Драконъс издигна кралицата ни до богиня. Докато дори ти си склонна да видиш в Аномандър подстрекателя на настоящото ни безредие. Не е той.

— Все пак — настоя Сил — той наистина не успя да се справи с предизвикателството.

— Провалът не е негов — каза Дегала.

— Достатъчно доволна съм да го видя понижен — заяви Егис.

— Сигурен съм.

— Какво искаш да кажеш с това, Ванут?

— Прибери си ножовете, Егис. Твоето отхвърляне на избора на Андарист на жена, за която да се ожени, беше лишено от деликатност. Какво бъдеще си представяш? Ами, ако вече съществува разцепление между Аномандър и Андарист, със сигурност ще предложиш съчувствие, за да облекчиш определена скръб и болката от загубата. Но все едно. Бихме искали да видим Легиона отслабен, но не непременно унищожен.

— Предизвикателството е в постигането на това — добави Сил Лебанас.

— Значи вие двамата сте склонни да вземете страната на Хиш Тула — каза Егис.

Дегала отвърна:

— Смаляването на власт и влияние и от двете страни би било идеалното, Егис. Аномандър се отдава на лични проблеми — неподходящо за командира на армиите на Майка Тъма. Всички сме съгласни по това, нали?

— А ако бъде лишен от такава отговорност?

— Тогава някой по-скромен брат би могъл да заеме неговото място.

— Но не и онзи техен безкръвен брат — каза Сил. — Ако между тримата има някой, от когото наистина трябва да се боим, това е Силхас Руин.

— Защо? — попита Егис.

Ванут Дегала отвърна:

— Силхас Руин не разбира от преданост.

— Което значи, че не може да бъде купен — изсумтя Егис. — Но смяташ, че Андарист може?

— Оставям подкупването му на съчувствените ти ръце.

— Значи сме съгласни?

— Ще присъстваме на битката и ще видим как ще се разиграе — каза Ванут.

— Хиш ще вярва, че сме с нея, значи?

— Може да вярва каквото си иска. В това едва ли сме единствените, които не желаят да се посветят. Сестра ми е напълно съгласна с тази позиция, както и домът Маналет.

Егис заговори отново, вече грубо:

— Знаете нещо, Дегала.

— Да кажем, че сме уверени в някои неща, до степен, че всичко може да бъде предсказано. Всъщност по-скоро е въпрос на очакване.

— Просвети ме още.

— Имай вяра, Егис.

— Вяра?

— Точно така. — И Сукул долови лукавата усмивка в гласа на Сил Лебанас. — Вяра.

— Трябва да се върнем в трапезарията — каза Ванут Дегала. — Сестра ми няма да присъства, предпочита да остави тази нощ на мен. Мисля, че чух сигнала на камбаната за пристигането на поредния благородник.

Егис изсумтя.

— Би трябвало да е достатъчно, за да започнем някои неща.

— Хиш Тула ще реши.

Сил се изсмя.

— Е, можем да бъдем и щедри понякога.

— Когато не ни струва нищо.

— Доволен съм, че се разбираме взаимно, лейди Егис.

Сукул чу как излязоха, изчака няколко мига и стана от сандъка. Играта на измяна наистина беше изтънчена, станеше ли дума за възрастните и порядките им. И все пак оставаше едно детинско ликуване, кръжащо под повърхността. Осъзнаването на това я стъписа. „Момчета и момичета са в края на краищата. А аз вярвах, че политиката е нещо извисено, умно и мъдро. Но не е нищо такова.“

„Желанието е користно. Нуждата отстъпва на глад, подхранва илюзията за глад — бе казал Галан — и светът се превръща във вълча яма. В жестоката игра на политика ние сме смалени от детето във всеки у нас, докато всеки вой не стане оглушителен в жалката си глупост и никой не може да чуе риданията на страдащите.“

Усети, че ѝ призлява. Стомахът ѝ — не, умът ѝ — се нуждаеше от още вино.

„Безпокойство, нека притъпя жилото ти.“

Дъхът на Рансепт хъхреше в душната потилня на кухнята. Готвачът беше натирил помощниците си в миялнята с железните умивалници, откъдето се носеше дрънчене на тенджери, блюда и прибори, и беше оставил кастелана и двамата му неофициални гости сами при масата за рязане. Секароу носеше униформата на Домашен меч на дом Дретденан, макар че дългите ѝ деликатни пръсти явно бяха по-пригодени за четириструнното илтри, което подръпваше небрежно, отколкото за меча на колана ѝ. Излъчваше нежност, която повечето мъже биха намерили за привлекателна, а очите ѝ бяха големи и светли, лицето — детинско. Брат ѝ, Хорулт Чив, беше в рязък контраст с нея, с ръбатото си лице, груба и здрава фигура, а ръцете му, които бе опрял на масата, бяха мазолести. Хорулт беше капитан на Домашните мечове и също така дългогодишен любовник на Дретденан. Такъв съюз, разбира се, не можеше да произведе наследници, но във всяко друго отношение двамата мъже всъщност бяха женени и ги приемаха за такива.

През дългите си години живот Рансепт неведнъж беше размишлявал над удивителното многообразие на любовта, както би могъл да размишлява всеки, останал в периферията ѝ, твърде невзрачен, за да привлече окото на друг. Не беше скептик, когато наблюдаваше чуждата нежност, но копнежът в душата му не будеше горчивина. Някои бяха осъдени от съдбата да вървят сами през живота, други — не. Обожанието, което Дретденан показваше към Хорулт Чив, беше като балсам за всички, които го виждаха.

Благородниците се събираха в трапезарията и макар Хорулт да можеше да седне до лорд Дретденан, каквото бе правото на всеки съпруг, вместо това бе дошъл със сестра си при Рансепт в кухнята.

Държането на Хорулт Чив издаваше известна нервност, ако не и безсилие, но тъй като не познаваше добре никого от двамата, Рансепт запази мълчание, докато топеше последните остатъци мазнина от яхнията със залък хляб.

Най-сетне Секароу отпусна пръстите си от струните, изгледа брат си и каза:

— Предпазливостта не е недостатък.

Хорулт чукна по масата с кокалчетата на пръстите си, рязък звук, който почти накара Рансепт да подскочи.

— Има си мястото, признавам ти. Но не и в тази работа.

— Бои се от това, което би могъл да изгуби — каза тя.

— Толкова много, че това, от което се бои, като нищо може да се случи.

Тя повдигна вежди.

— Ще изгуби теб ли?

Хорулт трепна и извърна очи.

— Не. Разбира се, че не. Имали сме разногласия и преди.

— Грешно ме разбираш, братко.

— В какъв смисъл?

Секароу въздъхна и се обърна към Рансепт.

— Кастелан, моля ви, угодете на тъпоумния ми брат с обяснение.

Рансепт изсумтя и отвърна:

— Не ми е работа да се меся, освен ако не ме поканят.

Хорулт махна с ръка.

— Смятайте, че е направено. Кажете, какво толкова е затъпило ума ми, че нищо не разбирам от предупреждението на сестра ми?

— Вие командвате неговите Домашни мечове, сър. На едно бойно поле умират войници. Умират офицери.

Кокалчетата на пръстите изтропаха отново, толкова силно, че за миг миячите на съдове в другата стая се смълчаха.

— Това е… егоистично. Каква полза от тази презумпция за отговорност, когато бяга пред първата заплаха? Аз съм войник. Това включва рискове. Ние сме в гражданска война. Претендент се стреми да вземе трон.

— Не съвсем точно — каза Секароу и занастройва илтрито си. — Той просто се домогва до втори трон до първия и от двата поне неговият трон ще се вижда. Казват, че ничие зрение не е достатъчно остро, за да проникне през булото на мрак, с което възлюбената ни Майка вече се загръща. Всъщност някои твърдят, че тя вече не е нищо повече от въплътена тъмнина, толкова дълбоко отсъствие, че създава илюзията за присъствие.

— Поетите могат да си играят с такива идеи колкото си искат — отвърна Хорулт. — Един трон, два трона, пет пари не струва това. Мечтая за деня, когато педантизмът престане да съществува.

Секароу се усмихна.

— А аз мечтая за деня, в който вече няма да е нужен. Точността на езика трябва да се цени. Не сте ли съгласен, кастелан? Колко войни и трагедии биха могли да се избегнат, ако смисълът не само е ясен, но и възприет от всички? Всъщност бих рискувала с предположението, че езикът е коренът на всеки конфликт. Неразбиране като прелюдия към насилие.

Рансепт избута блюдото настрани, отпусна се и вдигна халбата ейл.

— Сръндакът, повален от вълци, би могъл да не се съгласи.

— Ха! — изсумтя Хорулт Чив.

Но Секароу поклати глава.

— Има необходимост в глада, за който не говорим тук, кастелане. Изобщо не говорим за ловец или плячка, поне в най-простия смисъл на значението им. Вместо това ние взимаме тези естествени наклонности и ги изопачаваме в своя по-цивилизован начин на съществуване. Врагът на нашия начин на мислене се превръща в плячката, стига да е достатъчно слаб, за да добие друго название, а ние — в ловеца. Но такива думи сами по себе си, „ловец“ и „плячка“, търсят някакъв вид синонимност с природата, докато реалността всъщност е убийството. — Забърса кожените раменни предпазители на униформата си. — Убийството след това бива прикрито зад водопад от думи, предназначени да отклонят жестоката истина. Война, войници, битки — самият речник на битието ни, толкова обикновен като дишането или яденето и пиенето. И, разбира се, също толкова необходим. — Завъртя един ключ, дръпна струните и те звъннаха несъгласувано. — Униформи, обучение, дисциплина. Чест, дълг, кураж. Принципи, цялост, възмездие. Замъгляването дава власт на лъжата.

— И що за лъжа би могло да е това? — попита Хорулт.

— Ами, че да си войник ни извинява от убийството, което извършваме. Запитвал ли си се някога, скъпи ми братко, какво стои в сърцевината на настояването на Легиона за справедливост?

— Алчност.

Тя отново повдигна вежди. Завъртя друг ключ, дръпна отново и звукът беше още по-дразнещ.

— Кастелане?

Рансепт сви рамене.

— Както казва брат ви. Земя, богатство.

— За да компенсира жертвата им, така ли?

Двамата мъже кимнаха.

— Но… каква жертва имат те предвид?

Хорулт вдигна ръце.

— Ами, онази, която правят, разбира се!

— А тя е?

Брат ѝ се намръщи.

— Кастелане?

Рансепт се почеса по носа, после го избърса.

— Воюването. Убиването. Падналите другари.

— Тогава според мен в някой момент човек трябва да се запита: каква компенсация би трябвало да даде едно гражданско състояние на онези, които убиват в негово име?

— Тук има нещо повече — възрази Хорулт. — Те спасяват живота на близките и любимите си, на невинните. Застават между безпомощните и онези, които искат да им навредят.

— А този акт изисква ли компенсиране? И по-важното: не е ли този акт на защита на слабите и безпомощните нещо, което би трябвало да се очаква от всеки способен възрастен? Всъщност не описваме ли ние нещо, което споделяме с всеки звяр и същество на този свят? Няма ли една мечка да защити своите мечета? Няма ли мравките войници да защитят своя мравуняк и царица?

— Тогава, според собствените ти думи, сестро, войната всъщност е нещо естествено!

— Кога за последен път си видял хиляди мравки работници да приветстват парад на своите победоносни войници? Или царицата да излезе от недрата на мравуняка, за да накичи с медали и почести своите храбри поданици?

— Сама се вкарваш в капан — отвърна Хорулт и изпъна пръст към нея. — Някои са родени слаби и безпомощни, но други са родени да бъдат войници. Всеки намира място във всяко общество.

Тя се усмихна.

— Работници и войници, кралици и крале, богове и богини — всички надзирават бдително своето чудесно подредено творение. Работникът — поробен да работи, войникът — поробен за каузата да защитава и убива. Безпомощните обречени да останат безпомощни. Невинните прокълнати на живот в наивност…

— А децата? А тяхната защита?

— Ах, да, децата, които трябва да пораснат, за да има още работници и още войници.

— Виждаш, че собствените ти аргументи те вкарват в тресавище, скъпа сестро.

Тя дръпна отново струните и звукът накара Рансепт да потръпне.

— Езикът ни държи на мястото ни. И, когато е необходимо, ни поставя на мястото ни. Хайде да се върнем на въпроса за компенсирането. Горкият легион там навън, който и в този момент настъпва към безпомощния Карканас. Земя. Богатство. В отговор на направените жертви. Кастеланът говори за тази жертва: убиването, раните, изгубените приятели. Назовете ми броя монети, достатъчни да компенсират това, че си превърнат в убиец. Колко висока е купчината, равна на един отсечен крайник или извадено око? Колко широка е ивицата земя, нужна да задържи надалече призраците на падналите приятели? Покажете ми, моля, парите и земята, достатъчни да облекчат болката и загубата на един войник.

Хорулт Чив бавно се отпусна назад.

Усмивката на Секароу беше нежна.

— Братко, мъжът, който те обича, се страхува да не те наранят. Да не те убият. Спрямо това земята не струва нищо, парите са оскърбление за душата. Той се колебае, защото разбира ясно какво би могъл да загуби. Именно от любов няма да направи нищо. И може би любовта е единствената валидна причина да не прави нищо. — Погледна Рансепт. — Какво мислите вие за това, кастелане?

Той пак си избърса носа.

— Бих искал да чуя как свирите.

Хорулт Чив изсумтя и стана.

— Не може — каза и отиде да вземе нова кана с ейл и две халби.

Секароу сви рамене извинително.

— Нямам талант.

— Споровете в залата вече почват — каза Хорулт, щом седна и наля ейл в трите халби. — Да пием и в мълчание — доколкото е постижимо — да оплачем жестокото малтретиране на хора, коне и оръжия.

Рансепт присви очи към брата и сестрата и реши, че харесва и двамата.

„Роднините са гадна работа“, помисли лейди Хиш Тула, загледана в чичо си, когото не бе виждала от десетилетия. Проклятието на отчуждението пареше като дамга, когато обектът му превърнеше в игра внезапните си неочаквани появявания, с изражение на веселие и очакване, сякаш миналите престъпления може да се утаят като пясък. В мига, в който видя високата слаба фигура на Венес Турайд обаче, докато той изтупваше снега от кожите си на входа, бурята в нея се разгоря с цялата ярост на стъписващото си раждане.

Едно несигурно примирие бе постигнато в продължителния им танц на отбягване в ръководенето на фамилните земи и интереси. Въпреки че, като помисли сега, Хиш Тула осъзна, че тази среща беше била неизбежна. Венес командваше значителна част от нейните Домашни мечове, а те щяха да са ѝ нужни за предстоящото сражение. Призивът ѝ не съдържаше изрична уговорка той да не присъства.

Укори се наум и пристъпи към него.

— Венес, доведе ли частта си?

— Настанени са наблизо, милейди. На високото лятно пасище на склоновете на връх Истан. — Замълча, после добави: — Ако не бяха шпионите ми, щях да се надявам да те заваря с новия ти съпруг до теб. Грип Галас, който стоеше някога на единия фланг на Първия син на Тъмата, по-малко меч, отколкото кама, мисля. Но пък дворът на Цитаделата винаги е бил блудкаво и користно място. Далече стигна, скъпа племеннице, да спечелиш благоразположението на Аномандър.

— О, чичо Венес, колко те огорчава да завариш отново мъж между нас. Как е старата рана в тази дълга зима? Будиш ли се всяка сутрин с дълбока болка под онзи белег? Вярвам, че все още те пари.

— Както и трайното ви съжаление, милейди, че острието ви пропусна онова, което търсеше. — Смъкна ръкавиците си и се огледа. — Другите?

— В трапезарията са. Ще сметнем, че си последният, и започваме веднага.

Усмивката му бе корава и жестока.

— Ако се гласува, ще ти се противопоставя.

— Заради принципа.

Той кимна.

— Точно така.

— Все едно, ще разполагам с частта ти, както е в правото ми.

— Кучетата ми вече са вълци, милейди. Смятайте се за предупредена. По-важното, ще изкривявам всяка твоя заповед.

— Ела в стаята ми тази нощ, чичо, и мога да довърша каквото започнах, а за да оповестя удовлетворението си, ще закова отрязания ти член над вратата.

Той се изсмя и затъкна ръкавиците си в оръжейния си колан.

— Пиянски апетити ме обземаха на младини, но вече не. Колкото до миналите съжаления, вярвам, че мога да продължа да разчитам на дискретността ти.

— О?

— Ако не беше дискретна, Грип Галас със сигурност щеше вече да ме е намерил. Кама или меч? Първото, мисля, тъй като силата ми с второто не е намаляла с годините.

— Нито неговата.

Венес сви рамене и мина покрай нея.

— Тази къща… студена както винаги.

Тя последва чичо си в трапезарията.

Под убийствения поглед на Рансепт Сукул Анкаду взе бокал и си наля вино. После кимна на двамата събеседници на кастелана на кухненската маса и тръгна към трапезарията.

Огромната камина пращеше и мяташе искри, пламъците гълтаха свирепо боровите цепеници. В ъглите и от двете страни на всеки вход имаше мангали. Светилници висяха от куки на стените и от таванските греди и хвърляха кехлибарени багри в душния въздух. За миг Сукул потърси с поглед между двайсетината кучета, щъкащи насам-натам, Рибс, но после си спомни с болка, че го няма.

„Не е мъртъв, за щастие. Момчето, Орфантал. Те са в Цитаделата сега. Щеше да ми хареса да е под крилото ми това момче. Да научи изкуството да бъде невидим. А и явното му обожание към мен не беше толкова неприятно. Толкова много бих могла да направя с това.

И все още бих могла. Ние сме се заклели един на друг и Орфантал няма да отхвърли такова обещание. Бъдещи съюзи ще донесат сладък плод, когато се промъкнем в коридорите на властта.“

Пълни с благовония мангали придаваха ухание на лютивия пушек и киселия вкус на вино, разлято по масата. Сукул бавно се приближи, без да откъсва поглед от една ловна хрътка, която бе придружила лорд Баеск от дома Хелад. Кучето беше старо и побеляло като господаря си, но очите му бяха остри, когато я проследиха.

Говореше лейди Манале, с оправдателен и някак отчаян тон.

— Измяната на Инфайен е фамилен проблем и не бива да мислим нещо по-добро за дъщеря ѝ — никой от нас не е виждал Менандори след инвеститурата на Майка Тъма.

— Инфайен ще ти отнеме владенията, ако Легионът победи — каза с дрезгавия си глас лорд Тревок от дома Мишарн. Белегът на врата му, минаващ под лявото ухо и надолу до гръдната кост, беше синкав и правеше бразда за потта, която, изглежда, го мъчеше дори и в студа. — Урусандер ще се погрижи всички да бъдем заменени, от по-дребни братовчеди и подобни — всички недоволни от собствената ни класа, които толкова жадно се стекоха към знамената му във войните…

— Защото — намеси се лейди Раел от дома Сенгара — тези води далеч не са чисти. Трябва просто да приемем, че в тази битка родственици ще се изправят срещу близки. Какъвто и да е изходът, благородниците ще загубят членове на фамилии и така ще бъдем отслабени за поколения напред.

Сукул се доближи до хрътката. Усмихна се, щом тя бавно ѝ махна с опашка.

Ванут Дегала се извърна към жената до него.

— Твоите съображения, Раел?

— … са следните. Щом ще бъдем отслабени, нашите врагове трябва да бъдат отслабени още повече. Урусандер и неговият легион трябва да бъдат прекършени. Това означава да се осигури смъртта на Хун Раал, Тейт Лорат и Халид Бахан. И на Инфайен Менанд също. — Отметна дългата си коса от раменете си. — В такова събрание, скъпа Манале, нелоялни благородници престават да бъдат фамилни въпроси.

Дегала остави мундщука на наргилето си и отпусна длан на ръката на Раел.

— Скъпа, знаем как скърбиш за убийството на твоя съпруг и че това подхранва натрапчивата идея да видиш Хун Раал мъртъв. На твое място бих изпитвал същото, уверявам те. Но твърде много объркване обкръжава Илгаст Ренд — какво правеше там той, как стана командващ в отсъствието на Калат или дори защо реши да предизвика Легиона без никаква поддръжка. Дори един командир може да умре в битка…

— Но той не — отвърна Раел и изгледа с премрежени очи мъжката ръка на китката си. — Той не умря в бой. Раал заповяда да го обезглавят.

Сукул погледна жената на Ванут Дегала, Сил Лебанас, и видя бледнината на тъмното ѝ лице: устните ѝ бяха присвити на тънка резка.

Дегала отдръпна ръката си, превръщайки жеста просто в приятелски, и взе отново мундщука.

— Чух същите слухове, Раел.

— Не просто слухове, Ванут. Казвам ти какво се случи. Всичкото това кършене на ръце заради Урусандер, след като Хун Раал е този, който трябва да ни безпокои. Вече се говори, че е навлязъл в магията…

— Тези приказки за магия са разсейване — изхриптя Тревок. — Оставете Хун Раал с неговите фокуси и лудории. Не може да се позволи Урусандер да се качи на трона. Отсечеш ли главата, звярът умира. Смъртта на Урусандер ще накара Хун Раал да побегне от Карканас, с всичките му убийствени слуги, подвили опашки с него.

— Не мисля — вряза се тихият глас на Дретденан през разгорещените думи на другите и всички се обърнаха към него. Слабият мъж се покашля и продължи: — Хун Раал е от родословната линия на Исгин. Ако Урусандер умре, ще предяви своята претенция. За трона. Всъщност като нищо би могъл да се зарадва, ако чуе за кръвожадността на някои от нас тук спрямо Урусандер. — Дретденан се усмихна тъжно на лорд Тревок. — Ти, стари приятелю, така и не си забравил неуспеха на Урусандер да защити теб и фамилията ти в Лятото на набезите. Хун Раал знае това толкова добре, колкото всеки от нас, и несъмнено очаква, и може би дори разчита на такива чувства между нас. Не само ти, Тревок, но също и Манале и Хедег Младши, след като и двамата обвиняват Урусандер за измяната на Инфайен към дома. — Махна с ръка. — Докато Раел се оказва буквално единствената в разпознаването на Хун Раал като реалната заплаха тук.

— Едва ли — отсече Манале. — Хун Раал е изкусител и на мъже, и на жени, с неговите нашепвания за угаждане, влажните му усмивки и безумни обещания. Лорд Дретденан добре вижда заплахата, която представлява Раал.

— Осмелявам се — подхвърли Хиш Тула от мястото си в челото на масата — да допусна, че никой от нас не е толкова глупав да пренебрегне Хун Раал. По същия начин трябва да признаем заплахата, която представлява Върховна жрица Синтара, която би искала да сложи край на превъзходството на Майка Тъма. Който вярва, че две страни в опозиция постигат траен баланс, който е по-превъзходен от единична, неразделна вярност, не разбира нищо от история.

Дегала изсъска гъст облак дим.

— Лейди Хиш Тула, това, което търсим тук, е единството на благородническата класа. Оставете Майка Тъма на нейните грижи, а с тях и драгоценния ѝ Първи син и дома Пурейк.

Венес Турайд тупна бокала си на масата, след като току-що го бе пресушил, и рече:

— Моята племенница се опитва да направи една тетива от тези драгоценни нишки тук, за да прати стрели в сърцата на повече врагове, отколкото смеем да преброим. Каква полза от привилегированите ни позиции, когато са останали малцина, готови да коленичат пред нас?

Хиш Тула се отпусна в стола си, впила очи във Ванут Дегала — бе решила да не обръща внимание на думите на чичо си.

— Ванут, проблемът пред нас най-определено засяга позицията ни по отношение на дома Пурейк и неговата централна роля в защитата не само на Майка Тъма, но и на самия Карканас. Урусандер ще се погрижи знатните да бъдат принизени, владенията ни орязани. Собствената ни кръв в редиците му ще бъде издигната на нашите места, начело на всяка фамилия.

— Тогава къде в тази зала е домът Пурейк?

— Той е където трябва да бъде. В Цитаделата!

Ванут се усмихна мрачно и рече:

— Не е съвсем точно, Хиш Тула, както добре знаете. Първият син? Скита из горите. Братът Андарист? Крие се в пещера със скръбта си. Не, само Силхас Руин остава в Цитаделата, белокож и зает с разформироването на офицерския корпус на брат му. Кой е останал на Домашните мечове освен самия Силхас? Келарас? Чудесен воин, наистина, но сега той ходи с насинен гръб от непрекъснатия бой на Руин. — Дръпна силно от наргилето. — Всички имаме своите шпиони в Цитаделата в края на краищата. Нищо от това не би трябвало да е изненадващо.

— Белокож? — каза Хиш Тула с измамно спокоен тон.

Венес Турайд изсумтя и се пресегна за най-близката кана вино.

Ванут Дегала сви рамене и извърна поглед.

— Най-малкото, неподатлив на благослова на Майка Тъма. Всъщност човек вероятно би могъл да постави под въпрос самия Аномандър, с неговата бяла коса. Само третият и най-малкият от братята, изглежда, остава външно чист. — Повдигна вежди. — Как да си обясним това?

Последва дълго мълчание, прекъснато едва когато Баеск се размърда в стола си и каза:

— Въпросът остава пред нас. Събираме ли се, за да защитим Карканас и всичко, което ни е скъпо, или отстъпваме на Урусандер, Хун Раал, Върховните жрици и три хиляди алчни войници?

— Твърде просто е — промърмори Ванут. — Има друга възможност.

— О?

— Всъщност, Баеск, такава, каквато ти като нищо би приел, предвид двете ти деца и неясното им бъдеще. Имаме избора да… не бързаме. Колко време ще мине, преди тези алчни войници да започнат да се дърлят помежду си? Преди да се потърсят определени съюзи, за да наклонят везните на една междуособица? Колко, преди Хун Раал да отправи петицията си за славното възраждане на дома Исгин? — Изправи се рязко и се обърна към Хиш Тула. — Не ме разбирайте погрешно, почитаема домакиньо. Аз също вярвам, че трябва наистина да съберем нашите Домашни мечове в деня на битката, да участваме в защитата на Карканас, ако е необходимо. Не, това, което съветвам тук, е да съставим план за действие при непредвидени обстоятелства. Да установим място и да разполагаме с време, в което да се прегрупираме, да съберем отново ресурсите си и да започнем много по-дълга, много по-умела кампания.

— Да приемем втори трон само за да започнем веднага след това да дъвчем хилавите му крака — каза Егис.

Ванут Дегала сви рамене.

— Урусандер очаква тази битка да реши нещата. Предлагам, стигне ли се до това, да сключим мира, следващ едно кръвопролитие.

Застанала наблизо, в полумрака между два светилника, Сукул Анкаду видя ужаса, спуснал се бавно по лицето на Хиш Тула.

Ванут продължи безмилостно:

— Ще откаже ли някой дом тук да участва в сражението?

Никой не проговори.

— Ще ангажират ли всички своите Домашни мечове в боя? — попита Дретденан, присвил кротките си очи към Ванут, сякаш се мъчеше да отгатне какво се крие зад добродушното му изражение. — И смятам, че в този случай мълчанието не е отговор.

Тревок попита:

— Кой ще командва Домашните мечове на дома Пурейк — на самата Майка Тъма?

— Има ли значение? — отвърна Ванут. — Традиция е всеки от нас да командва своите, нали? Колкото до полевото разположение, долината Тарнс предлага малко възможности за сложна тактика. Не, боят, който може би предстои, ще бъде открит.

— Лорд Аномандър ще командва — каза Хиш Тула.

— С благослова на Майка Тъма ли? — попита Манале.

— Тя изобщо не благославя това.

— Нито предложения брак — добави с ръмжене Хедег Младши.

— Оставете този проблем настрана — каза Ванут Дегала. — Той не влияе на самата битка — не сте ли съгласна, Хиш Тула? Ако Аномандър командва, ще се посвети на битката.

— Разбира се. — Устните на Хиш Тула бяха странно пребледнели.

— Сееш объркване, Ванут — каза намръщено лейди Егис. — За да отметеш привидно след това всичко настрана.

Ванут се пресегна за бокала си и въздъхна.

— Много свързващи точки трябваше да се… проветрят.

Сукул забеляза как лейди Манале внезапно се намръщи и в очите ѝ, впити във Ванут Дегала, блесна неприкрита омраза.

„Никой тук не би могъл да нарече друг свой приятел.

А това, което са готови толкова отчаяно да защитят и съхранят, е низко и примитивно. Собствените си позиции, йерархията на лична привилегия. Водят собствената си постоянна война, тук между своите, и биха искали така да остане — неопетнено от новодошлите с всичките техни глупави навици и безхитростни думи.

Не е чудно, че Майка Тъма изобщо не благославя това.“

Беше забравила бокала в ръката си и чак сега отпи, и видя, че другите на масата правят същото, със същата жажда. „Стигнало се е до решение. Не единодушие, само илюзията за него. Точно така играят тези хора.“ Ловната хрътка се отпусна в краката ѝ, с брадичката на пода.

„Мечтая за магия в моите ръце. Мечтая да разчистя целия свят.

Гъмжи от гадини, и, ох, как бих искала да ги смачкам. Нито един ъгъл, в който да се скрият, нито една дупка, достатъчно дълбока.“

Пресуши бокала си, опря се на стената и очите ѝ се притвориха, докато си представяше пожарищата в някое непознато, но вечно обещаващо бъдеще. В краката ѝ свирепата хрътка вече спеше.

— Ще отида в любимата си стая — каза Сандалат Друкорлат, със странно блеснали очи в сумрака на впряга. — В най-високата кула в Цитаделата.

Седнал срещу майката и гушнал тежкото ѝ бебе в ръцете си, Вренек кимна и се усмихна. Отчаяните и сломените хора толкова често бяха не по-различни от деца, което го караше да се чуди какво точно става в главите им. Да се втурваш назад към детството бе все едно да се опитваш да намериш нещо просто в миналото, сигурно, но пък той беше по-близо до такива спомени и там, в миналото, нямаше много неща, които да изглеждат прости.

— Познавах един мъж само с една ръка — продължи Сандалат. — Оставяше ми камъчета, в едно тайно място. Оставяше ми камъчета и ми остави момче. Но ти знаеш това, Вренек. Познаваш Орфантал. Изхвърлих го, цялото загърнато в една история, за която не исках никой да знае. Не че ми помогна много. Защото това правят мъжете и жените във високите треви.

Седнала до Вренек, архиварят, Сорка, се покашля и посегна за лулата си.

— Спомени, които е най-добре да запазите за себе си, мисля, милейди, предвид настоящата компания. — Извади топче ръждивец, разтроши го и го натъпка в почернялата чашка на лулата.

Отвън грубият дъх на Домашните мечове обкръжаваше друсащия впряг — мъже и жени го бутаха през дълбокия сняг, покрил разкаляния път. Бойните коне се бореха с неудобните яреми и всички спорове отпреди две нощи, когато воловете бяха заклани, за да се нахранят всички, сега се върнаха в ума на Вренек, докато слушаше как Сетил придумва с плачлив глас обидените животни.

— Тя ме нарече дете, когато родих Орфантал — каза Сандалат на Сорка. — Дете да роди дете.

— Все пак. — Блеснаха искри, блъвна дим, издигна се, а след това се отнесе навън между капаците на прозореца.

— Капитан Айвис ме разсъблече.

Сорка се закашля.

— Моля?

Вренек погледна лицето на бебето, сгушено толкова сладко в кожената си завивка. Толкова малко време беше минало, толкова редки бяха случаите, когато майката му предлагаше гръдта си, и въпреки това момиченцето, Корлат, беше наддало двойно — или така поне твърдеше хирургът Прок. Сега Корлат спеше, както обикновено, кръглото ѝ личице черно като мастило, косата ѝ — вече гъста и дълга.

— Беше горещо — продължи Сандалат. — Ръцете му по мен… толкова нежни…

— Милейди, умолявам ви, някоя друга тема.

— Нищо не можеше да се направи. Това трябва да бъде разбрано от всеки заинтересован. Стаята е безопасна, единственото безопасно място на света, горе по стълбите — шляп шляп шляп, вървят босите крака! Нагоре и нагоре до черната врата и месинговата брава, и после вътре! Плъзгаш резето, тичаш до прозореца! Надолу и надолу пада погледът, до всички хора долу, към моста и онази черна черна черна вода!

Корлат се размърда неспокойно и отново се отпусна.

— Лорд Аномандър беше по-храбър тогава — каза Сандалат, по-грубо.

Сорка изсумтя.

— Магията може да лиши от мъжество и най-добрите от тях, милейди. Не вдигна ли азатанаят възпираща ръка? Неправилно укорявате Първия син.

— Горе в кулата, там ще сме в безопасност, където пламъците не могат да стигнат до нас.

Корлат отвори очи, взря се в очите на Вренек и той усети горещина на лицето си. Тези очи, толкова големи, толкова тъмни, толкова вещи, го потресоха, както правеха винаги.

— Милейди, тя е будна. Няма ли да я вземете?

Погледът на Сандалат помръкна.

— Още не е готова.

— Милейди?

— Да вземе меч в ръка. Да се закълне да го брани. Моя син, единствения ми син. Аз я оковавам, с вериги, които не могат никога да бъдат счупени. Никога.

Яростта в погледа ѝ накара Вренек да извърне очи. Сорка запуска нови облачета дим и един капризен полъх ги отпрати към Вренек.

Главата му се замая и щом очите на Корлат се скриха зад булата дим, той видя как тя изведнъж се усмихна.

Домакинският персонал и отрядът Домашни мечове оформяха жалка и опърпана свита на Сина на Тъмата и неговия спътник на юг по пътя за Карканас. Капитан Айвис се бореше с усещането за срам, сякаш личните неща, негови и на родствениците му, внезапно и жестоко бяха измъкнати на светло. Самотният впряг и пътниците в него, следван от два прибрани по пътя фургона, натоварени с храна и лагерно оборудване, му приличаха на бежански керван. Конете се напъваха със сетни сили, Домашните мечове ругаеха и се препъваха, докато бутаха колите през мокрия сняг и вече кал, а гласовете говореха — когато изобщо говореха — с груби думи, горчиви и войнствени.

Сред тези гадни настроения Айвис усети как неговото рязко спадна, докато продължаваха да се тътрят в усилващия се сумрак. Прегръдката на огъня се задържа като зной под кожата му, ужасяващо изкусителна, плашеща със силата си. „Тя беше азатанай, каза Каладън Бруд. Негова родственичка, сестра и майка на Бягащите псета. Олар Етил. Какво ми направи?“

Погледна напред и присви очи към гърбовете на лорд Аномандър и грамадния му приятел. Говореха, но твърде тихо, та вятърът да донесе гласовете им до него. „Милорд, залети сме с чужденци и тези надигащи се води са студени. Гражданската покана се оказва покана за тях и вече сме заразени от користните домогвания на външни. Отнасят се към нас с презрение, рушат онова, на което имаме основания да държим, за да наложат след това себе си и своето. Докато тяхната миризма се наложи. Докато всяко наше желание добие грешен вкус, развалено в горещината.

Бих те изплюл, Олар Етил. И теб, Каладън Бруд. Бих искал да се върна в миналото и да предотвратя идването на Т’рис и нейните отровни дарове. Никой от вас не е добре дошъл. И всички вие, богове на горите, на потоците и скалите, на дърво и небе, махайте се от нас!

Няма да позволя да сочим с пръсти другаде за престъпленията, които вършим тук. И все пак ще се случи. Сигурен съм в това. Лицето на вината никога не е нашето.“

— Капитане.

Беше Портален сержант Ялад, загърнат в опърлено наметало, с лице обгорено от стари пламъци.

— Какво?

Младият мъж извърна очи.

— Сър. Вие… вие мислите ли, че са мъртви?

Айвис не каза нищо.

Ялад се покашля и продължи:

— Домашните мечове се боят от… отмъщение.

— Няма да се върнат — отсече Айвис. — А дори и да се върнат, Каладън Бруд беше този, който ги нападна, не ти, не аз. Дори там, какъв избор имаше който и да било от нас? Щяха да избият всички ни. — Но още докато го казваше, си спомни за тайното си желание отпреди месеци — да види крепостта изгоряла, с двете дъщери вътре.

„Бездната да ме вземе, сигурно е докоснала душата ми много преди онази нощ. Огънят ѝ, пламнал неусетно за мен, тлееше и е подклаждал най-лошото в мен.

Всички ли сме били манипулирани? Цялата тази гражданска война? Може би наистина вината е някъде другаде.“

— Сър, имах предвид отмъщение от лорд Драконъс.

Айвис се сепна. Намръщи се.

— Нищо срещу теб или тях, Ялад. Разбери го ясно. Аз ще се изправя сам пред лорд Драконъс. Аз ще поема отговорността за случилото се.

— С цялото ми уважение, сър, но не съм съгласен с това. Никой от нас не е.

— Значи сте глупаци.

— Сър, какво се е случило с лейди Сандалат?

— Беше… прекършена.

— Но… другото нещо? Детето…

Айвис поклати глава.

— Спри. Няма да говоря за това.

Ялад кимна и изостана няколко крачки, оставяйки Айвис отново сам с мислите му, което се оказа нежелано връщане. „Детето не заслужава осъждане. От всички неща, раждането трябва да се смята за най-невинното. Няма виновност в зачеването, нищо, което би трябвало да опетни детето. Нито всъщност нещастната му майка.

Ах, Сандалат, ти се превърна в най-онеправдана заложница, съдбата ти е пред нас в укор на обещанията ни да те защитим. Вината е моя, когато застанах на мястото на лорд Драконъс и толкова пъти те провалих.

И ето, че идва магията, с пениса на насилник, с грубата настойчивост, отхвърляща всякаква милост. Короновай нуждата в пищното ѝ одеяние и блясъка на облекчаването, и цялата сила, която тя възвестява с плача на едно нежелано дете.

Кой дух, освободен от веригите си, докато пламъците се издигаха, те положи върху каменния под? Каладън Бруд мълчи. Но нещо свирепо и яростно гори в този азатанай. Бих искал да видя лицето му. Бих искал да науча името му.“

Сполетялото Сандалат в Крепостта на Драконите беше много по-жестока прегръдка от онази, която Олар Етил беше дала на Айвис. Той знаеше със сигурност, че огненият дух, богинята на Бягащите псета, не бе приела за себе си действена роля в съдбата на Сандалат. И все пак… „Усетих ликуването ѝ. И когато превърна болката в мъст, говореше за престъпления, които не можех да откроя — може би дори престъплението на съдбата на Сандалат. Имаше нещо старо във всичко това, нещо пълно с древни рани и минали предателства.

Всички ние бяхме жестоко използвани.“

И тъй, с гнетяща неумолимост, мислите му се върнаха към онова усещане за безпомощност и погледът му отново се впи в широкия гръб на Каладън Бруд. „Глупави азатанаи. Играете си с нас и ние усещаме презрението ви. Но в деня, в който ни дойде до гуша от мъчението ви, ще познаете яростта на тайстите. Както джеларканите и форулканите.

Лорд Аномандър, не позволявайте на тези глупци да ви съблазнят.“

Вече бяха в тъмнина, погълнати от влиянието на Майка Тъма. Сляпа като безразличие беше тази странна вяра. Смътното, ефирно синкаво сияние на снега очертаваше призрачна пътека, приканваща ги в последната ивица гора преди околностите на Мъдрия град. Два, може би три дни до северната порта.

Ялад се върна.

— Сър, съгледвачите ни по фланговете докладват за птици.

— Птици?

— Много, много птици.

— Разстояние?

— Може би една трета левга, сър. Казват също, че в снега под дърветата има следи от преминаване на хора.

— В коя посока?

— Във всички посоки, сър.

— Вземи едно отделение и отбий встрани. Ще говоря с лорд Аномандър и ще дойда при вас.

Ялад кимна и се отдалечи. Айвис забърза напред.

— Милорд.

Аномандър и Каладън спряха и се обърнаха.

— Имало е убийство, лорд Аномандър — каза Айвис. — На изток, на една трета левга.

— Искаш да разследваш?

— Да, милорд.

— Ще дойда с теб.

Айвис се поколеба, после погледна назад към впряга.

— Нареди на останалите Домашни мечове да приготвят лагер, капитане — каза Аномандър, разгърна наметалото си и намести оръжейния си колан. — Защитен периметър и постове.

— Да, сър.

— Възможно е части на Легиона да събират храна, или може би гонят още Отрицатели — каза Аномандър и изгледа намръщено овъглените от пожар дървета от източната страна на пътя. Поколеба се, после се обърна към азатаная. — Бих предпочел да останеш тук, Висши зидарю.

— Както желаеш — отвърна с пръхтене Каладън. — Но кръвта по земята е замръзнала, а от телата, които ще намерите, нито едно не е останало живо.

— От колко време? — попита Аномандър.

— Дни вероятно.

— Наблюдавани ли сме?

— Интересен въпрос. Непосредствено не — никой не наблюдава от ония дървета.

— А иначе?

— Първи сине, ако усещаме немигащ поглед, отправен към нас във всеки от моментите ни, от началото до края, какво тогава бихме могли да променим?

Аномандър се намръщи.

— Най-добре ще е да имаме предвид такава публика, все едно дали съществува, или не.

— Защо?

— Твърдя, че такова наблюдение наистина съществува, нетрепващо и отвъд механизмите на заблудата, и че в усилието си да се преструваме ние му отдаваме уважение.

— И що за наблюдател би могло да е това?

— Самата история, Висши зидарю.

— Назоваваш един безразличен арбитър, подложен на злосторство по пътя му.

Аномандър не отвърна. Махна на Айвис и каза:

— Да вървим, капитане.

Тръгнаха към Ялад и чакащото отделение. Бойците бяха извадили оръжията си. В сумрака Айвис трудно можеше да различи лицата им.

— Сержант. Останете тук и се погрижете за лагера. Азатанаят предполага, че не сме в опасност, но все пак искам да сте бдителни. Постове и периметър.

— Слушам, сър. — Ялад махна на един Домашен меч да излезе пред строя. — Газан беше съгледвачът, който забеляза птиците, сър.

— Добри очи в тази вечна тъмнина — похвали Айвис младежа.

— Чух ги първо, сър. Но е странно как летят, без да се съобразяват с нощта.

— Имаш предвид, че се държат все едно, че е ден? — каза лорд Аномандър.

— Както е всъщност, милорд. Късен следобед.

— Може би Майка Тъма е благословила целия живот в своето царство с този съмнителен дар — подхвърли Айвис.

Газан ги поведе към гората.

„Очи, вперени в нас, наречени история или другояче, все пак могат да накарат кожата на човек да настръхне.“

— Милорд.

— Казвай, капитане. Виждам тревогата ти.

— Тези азатанаи сред нас… безпокоят ме.

— Моето подозрение, Айвис — заговори тихо Аномандър, — е, че винаги са били между нас. Невидими повечето пъти. Но в машинациите им сме подмятани и обръщани като заслепени глупци.

Тази идея потресе Айвис. Той се почеса по брадата, напипа ледени кристали под ноктите на пръстите си и плю на земята.

— Ще ми се да им го върнем, милорд, ако това, което казвате, е вярно.

— Е, ти ще им го върнеш, така или иначе — отвърна Аномандър с лека насмешка.

— Крепостта на господаря ми е в развалини — изръмжа Айвис. — Древно здание и наследствен дом, рухнал за една нощ. Нямаше ли друг начин да се справим с дъщерите? Огън и дим, събарянето на стени и такъв ураган от магия, че ми призлява от страх за бъдещето.

Аномандър въздъхна.

— Точно така, Айвис. Но не го ли провокирах аз? Вината е моя, капитане, и ще го заявя ясно на господаря ти.

— Пренебрегнахте заплахата, която представляваха Енви и Спайт.

— Както щеше да ни накара да направим всяка трезва преценка, Айвис. Каквато и да бе силата им, умовете им си останаха детски. Магията всъщност е придала нокти на импулсите им, урок, в който всички сме длъжни да се вслушаме, предвид детето у всеки от нас. Но честно казано, приятелю, очаквах обезсилване, смаляване на заплахата по по-цивилизован начин от това, което видяхме. — Поклати глава. — Беше жестока нощ и шокът от нея все още отеква.

— Магията, милорд, е лишена от всякаква изтънченост.

— Като всяка сила, владяна без задръжка. И тук, Айвис, ти забиваш ножа си право в сърцето на страха ми. Презирам използването на юмрук, когато милувка би послужила по-добре.

— Азатанаите го виждат другояче, милорд.

— Така изглежда. И все пак Т’рис само докосна, а виждаш сега последствията.

— Имаше дух, милорд, в огъня…

— Бруд ми каза за нея, да. Олар Етил, господарка на Бягащите псета.

— Азатанай.

— Да, азатанай.

— Тя предложи екстаза на унищожението, милорд.

— Като всяко същество от пламъци.

— И страст — добави Айвис. — Говорите за милувки, но ви казвам, вече живея с проклятието на една такава милувка.

Излязоха на поляна. Тихият грак на гарвани се спускаше от голите клони отвсякъде, а по разровения замръзнал сняг между тъмни купчини подскачаха тъмни петна. Студеният въздух вонеше на изпражнения.

Спряха в края на поляната и загледаха десетките трупове, почти всички разсъблечени до голо, замръзналата им плът почерняла, раните и зейналите по телата дупки накълвани и лъснали от скреж.

— Кожата им подвежда — каза Айвис. — Тези мъртъвци са лиосани.

— Бягащи лиосани, сър — добави Газан. — Ударени отзад, докато са бягали. Брадви и копия, и стрели.

— Отрицателите — промърмори някой от отделението. — Намерили са зъбите си.

— Или монасите най-сетне са се притекли на помощ на стадото си — каза Айвис. — И все пак… стрели. Нищо благородно в това.

Аномандър издиша на съсък облак пара, който се понесе като призрак над поляната.

— А благородниците, на които Легионът е верен, благородниците, избиващи селяни в горите, капитане?

— Престъпление, искащо…

— Престъпление ли? Така ли да разделим кръвта на ръцете си? Едната страна справедлива, другата — престъпна? Защо не вземем нож, с който да разграничим, и да срежем до причината с уверено око? Но ви казвам: няма да се позволи на неканения взор на историята да се отвърне, не и с думи на оправдание или с цинични увъртания. Запомнете това, което виждате тук, капитане, и се откажете от всякакви извинения. Един живот, защитаващ себе си, има право на всякакво средство, било то зъби или нокти, или стрели.

— Значи зверството ще бъде посрещнато със зверство ли, милорд? Колко бързо е пропадането ни до дивака!

Аномандър махна пренебрежително с ръка.

— По-добре погледнете с ясно око тази истина, сър, и вижте пропадането такова, каквото е. — Обърна се към Айвис, очите му пламтяха. — Ние познаваме войната пряко, и двамата. В убиването и касапницата дивачеството беше любовницата ни, стъпка след стъпка в неумолимото ни настъпление. Отричаш ли го?

— Каузата беше справедлива…

— Това задържа ли ръката ти, поне веднъж?

— Защо да я задържи, милорд?

— Наистина, защо ли? — Обърна се отново към труповете. — Защо ли, когато справедливостта служи на дивака? Защо, когато каузата оправдава престъплението? Оправдава? Освобождава по-скоро. Чудя се дали издигането на жреци сред нас не беше с единствената цел да благославят убийствата, които бихме извършили. Жреци, крале, пълководци, благородници. И, разбира се, офицери, и железният юмрук зад гърба им. — Обърна се рязко. — Тъй че благослови това поле. В отсъствието на жреци можем да оставим боговете вън от него. Благослови го такова, каквото е, Айвис, в един свят, където убиването не е престъпление.

Потресен, Айвис отстъпи назад.

— Милорд, давате повод за отчаяние.

— Аз го давам? В името на Бездната, Айвис. Аз само изваях думи, които да назоват онова, което предпочитаме да не назовем. Ако вестоносецът носи отчайваща новина, той ли е причината за нея?

И тръгна обратно към лагера им на пътя. Айвис махна на отделението си да го последва, изчака ги да се изнижат мълчаливо покрай него и след като погледът му се задържа за сетен път над поляната и за миг върху птиците, чакащи по дърветата, тръгна последен.

„Прекрачили сме различията. Той го каза. Поляната зад мен заявява същото. И ако в тези съсипани гори една богиня бавно се смъква върху ложе от колове, за това престъпление дори историята е сляпа.“

Заблуда е да си въобразиш, че една гора е пълна с толкова плячка, че да държи корема ти пълен. Дори ако няма вълци и рисове, които да смаляват броя им, сърните и лосовете може да измрат от глад през зимата.

Шаренас Анкаду вече разбираше целта зад сезонните ловни кампании на Отрицателите. Провизии трябваше да се събират, ями да се копаят, месо да се опуши или осоли, за да бъде заровено в ямите. В такъв свят, подчинен на сезоните, всяко отделно семейство се бореше за оцеляване и доколкото съществуваше съгласие между всички в него, това съгласие беше крехко и напрегнато.

Стоновете и спазмите на празния стомах не се утоляват от възгледи за благородство и достойнство. Оголването на суровата нужда не предлага нищо гордо. И все пак, спомни си тя с горчивина, често беше казвала, с някаква съзерцателна носталгия, за копнежа си за едни по-прости времена, когато чистотата е означавала пръсти, притиснати дълбоко в пръстта, или жестока гонитба на бягащ дивеч, сякаш самата ѝ кръв таеше спомен за предишни животи, всеки от които — образец на добродетел.

Но времето играеше номера с такива неща. Благородното лице с оцапаната му с червено уста, разранените длани с пръстта под начупените и нащърбени нокти, протритите кожи и опърпаните ризи, и мрачният строг поглед, толкова често бъркан с достойнство, не бяха от миналото, а съществуваха в крак с нея — между тези горски обитатели и отхвърлените в техните пещери в хълмовете.

Избиването им беше почти неизмеримо престъпление.

„Любими Кагамандра, вече разбирам смисъла на безсъвестното. Никакво побеляване на кожата не може да пречисти това, което сме направили тук.

И виж в какво сме ги превърнали сега, нашите страдащи ближни от леса. Щом благородството се скри в траурните им покривала, то времето за скръб е отминало.“

Движеше се между трупове. Виждаше лица, които разпознаваше, макар смъртта да отнемаше повечето от онова, което помнеше от тях. Повечето стрели бяха изтръгнати от раните, които бяха направили, макар тук-там да бе оставена счупена дръжка, захвърлена настрана, след като върхът на стрелата беше прибран. Отвъд падналите войници имаше други, догонени в бяг. Проправените от паническото им бягство пътеки се виждаха съвсем ясно.

Отрядът на Халид Бахан, привлечен тук от самата Шаренас.

„Тук има урок, моя любов, но урок, който няма да посмея да оглася. Все едно, по-добре извърни очи настрани, докато се превръщам в поредния гарван сред техния пир. Клъвване с железния клюн, малко плът, за да притъпи спазмите. А по клоните лъскави черни очи гледат замислено новия си съперник.“

Чу някакъв звук и се обърна.

Бяха се приближили тихо и стояха на по-малко от двайсет крачки от нея. Непознати. Шаренас ги изгледа.

Ха, изобщо не бяха непознати.

— Грип Галас — каза тя и гласът ѝ излезе дрезгав след толкова мълчание. — Бракът втръсна, така ли? Жената до теб е достатъчно мила на вид, но тя вместо Хиш Тула? Старостта ти е взела зрението заедно с ума.

— Шаренас Анкаду?

— Защо се съмняваш кой стои пред теб? Не посетих ли зимното ви гнездо? Не се ли свивах разтреперана под кожите в онази незатоплена килия, която наричате гостна стая?

Жената се намръщи.

— Щом се запалеше огънят, се стопляше достатъчно бързо.

Шаренас присви очи към нея.

— А, да. Ти значи. — Махна с ножа към телата наоколо. — Търсите стари приятели може би?

— И да е така, по съвсем различна причина от твоята, изглежда — каза Грип Галас.

— Гората е недружелюбна.

— И вярвам, че е недружелюбна от доста време, Шаренас Анкаду.

— Аз съм дезертьор. Убиец на мои другари офицери и немалко от тези войници и съгледвачи. Те ме преследваха.

— Това беше битка, не засада — каза жената.

— Вдовци, без нищо да губят, но вкусът на кръв на езика изкушава към повторен удар.

— За тях или за теб?

Шаренас се усмихна.

— Пелк. От персонала на Урусандер някога. Не беше от словоохотливите.

— Пращането на войници на бой не иска много говорене, както добре знаете, капитане.

— Беше обучаващ офицер. Учител по оръжия.

— Правех каквото трябваше да се прави, за да се получи армия, капитане. — Пелк се приближи и погледът ѝ обходи замръзналите сгърчени тела в снега. — Правех сираци от всички вас, а след това ви показвах циците на единствената останала кучка, а нейното име е Война.

Думите смразиха Шаренас — първото ѝ истинско усещане за студ, сякаш от седмици вече.

— Не съм решила за вас двамата, тъй че не се приближавай повече, Пелк. Предупреждавам те, вече съм магьосница.

— Пиклива — сряза я Пелк. — Изглеждаш примряла от глад. Мръсна си и вониш.

— Тези тук — каза Грип Галас. — Те те преследваха? Чия част?

— Халид Бахан. Ако не е умрял, трябва да умре. — Шаренас помълча, после добави: — Щях да съм ги изклала всички в проклетите им палатки, но стигнах до Естала и некадърния ѝ съпруг. И Серап Исгин. Преди да ми свърши времето.

— И кой ти възложи тази задача, капитане?

Шаренас изгледа мрачното лице на Пелк, озадачена от въпроса ѝ.

— Урусандер.

— По негова заповед?

— Поради пълната му безполезност.

— А тези?

— Отрицатели, Пелк. Това поне трябва да е очевидно. — Усмихна се, по-точно се озъби на Грип Галас. — Скъпоценните войници на Легиона, толкова чудесно обучени и наточени от Старши по оръжията Пелк тук, избити като животни.

— Имаме храна, капитане — каза Грип Галас.

— И аз имам.

— Тогава изборът е твой — каза той. — Пируваш тук или се връщаш към цивилизацията.

Смехът ѝ изби в кикот и тя разпери ръце да обхване бойното поле.

— Да! Тази цивилизация! Съблечете ме, изкъпете ме, облечете ме и се погрижете за токите на колана и каишките на бронята ми, и какво, мога да тръгна в крак с вас. Не сирак повече, така ли, Пелк?

— По-добре онова, отколкото това, капитане. Или вече ти е харесало тайсткото?

— А на вас? О, знам, моето престъпление тук е липсата на изтънченост. Не, вземете си издутите си кореми и ме оставете на мира, и двамата. Не ме интересува що за мисия ви е домъкнала в тази гора, а и Отрицателите няма да си правят труда да питат. Изчакайте поздрава на стрелите им, но си спестете стъписаните погледи за тях, не за мен.

Наведе се и отряза голямо парче замръзнало месо от бедрото на една жена.

От дърветата гарваните заграчиха гневно.

Грип Галас махна с ръка и поведе Пелк наляво, на запад. Пътят в онази посока не беше далеко. Може би смятаха, че е по-безопасно по него.

„Е, моя любов, ще им призная това: не е по-безопасно, но определено е по-цивилизовано в преминаването. Напред-назад по ужасно важни дела. Достатъчно важност, за да отклони полета на една стрела? Ще видим, предполагам. Скъпи мой, достигнала съм такова благородно състояние, че дори достойнството е с вкус на сурово месо.“

Доволна от храната, която държеше в лявата си ръка, тръгна в другата посока.

— Бъдещето ли видяхме, Пелк? — въздъхна Грип.

— Тук има урок — отвърна тя. Вървяха сред почернелите стволове на дърветата.

— И той е?

— Лицето на бъдещето, сър, не е по-различно от лицето на миналото. Дивачеството е нокти, впити в собствената ти опашка, и измъкване няма. Обкръжени сме, без изход.

— Цивилизацията, разбира се, може да ни предложи нещо повече.

Тя поклати глава.

— Мирът е поет дъх; войната — ревът на издишването му.

— Хрумна ми нещо — каза Грип Галас след няколко скърцащи стъпки в снега. — Може би дори Андарист няма да се задържи дълго в изолацията си.

Тя като че ли помисли над това, преди да каже:

— Ние търсим брат му, сър, и ще го подканим да се върне с нас до имението. Подозирате, че Андарист няма да е там?

— Просто… чувство.

Пелк отново помълча десетина крачки.

— А къде тогава да насочим лорд Аномандър?

— По течението може би.

— И къде ще ни отнесе този порой?

Грип Галас въздъхна.

— Към Карканас. И бойно поле.

Беше се съвсем стъмнило, когато наближиха пътя и видяха светлина от огън. Грип Галас вдигна ръка над очите си и огледа далечния лагер.

— Карета и фургони — каза Пелк. — Много войници.

— Домашни мечове според мен — отвърна Грип.

Продължиха. Още десетина крачки и пред тях се надигнаха две фигури, насочили копия.

— Само двамата сме — каза Грип. — Униформата ви е Дракони… с вас ли е капитан Айвис?

Двамата Домашни мечове се оказаха жени. Едната каза:

— Не приличате на Отрицатели. Кои и какви сте?

— Аз съм Грип Галас, а с мен е порталният сержант на дом Тула Пелк. Познавам капитана ви…

— И аз те познавам — каза другата жена, наведе копието си и се приближи. — Бих се при Фант.

Грип кимна и пристъпи напред.

Придружени от Домашния меч, която се беше била при Фант, отидоха в лагера от двете страни на пътя. За Грип беше ясно, че целият отряд Домашни мечове на Драконите е тук, което значеше, че крепостта е изоставена, а провизиите във фургоните, както и каретата с тях, издаваха, че домакинството е тръгнало с войниците. Изводите от това го притесниха.

— Сър. — Пелк посочи фигурите до един от огньовете. — Търсенето приключи.

И ето че Грип Галас видя стария си господар в компанията на капитан Айвис и една грамадна плещеста фигура, загърната в кожи. Светлината на огъня играеше по тримата игра на бляскащ метал и лъскава кожа. Някъде откъм впряга на каретата се чу плач на бебе.

Очите на лорд Аномандър се впиха в Грип, щом той се приближи.

— Грип? Защо си тук?

— Милорд. Търсех ви.

Намръщен, Аномандър погледна може би Айвис, а може би другия мъж — Грип не можеше да е сигурен кого точно, — а след това излезе от светлия кръг.

— Ела с мен, приятелю.

Отдалечиха се от огъня, а Пелк пристъпи напред, за да поздрави капитан Айвис.

— Усещам, че топлината по мен вече угасва — каза Аномандър. — Тъй че на юг, по пътя. Отвъд тази цивилизована черупка може би ще намерим познатите звезди над нас. Достатъчно, за да ми спомнят отдавна отминали нощи.

— Милорд, простете ми…

— Да — прекъсна го рязко Аномандър, — опрощението се бута напред, настоява за милост, както винаги. Не си със съпругата си. Не си се отдръпнал в онова убежище на любов, така добре оградено с високи стени и пазещо от всички несгоди.

— Добре се бяхме оттеглили, милорд, подсигурени за зимата и спокойни. Но изолацията ни не се оказа пълна. Пратеници от лорд Урусандер. Собственият ви капитан Келарас. И, милорд, още един.

— И кой от тези те прати при мен, тъй нехаен за минали дарове?

— Келарас, милорд, в отчаянието си, дойде с вест от Карканас. Капитан Шаренас Анкаду също, с предупреждения за предстоящия поход на Легиона. А другият… — Грип се поколеба. — Милорд, Андарист дойде при нас, да потърси самотата на затънтеното ни имение.

Аномандър не каза нищо.

Вървяха по замръзналата лапавица на пътя. Светлините от лагерните огньове вече бяха далече зад тях.

След малко Грип заговори отново:

— Вашият брат, Силхас, изпрати Празек и Датенар до легиона Хуст, в помощ на Галар Барас, макар да съм сигурен, че командир Торас Редоун накрая ще отстъпи и ще поеме командването навреме за похода на Легиона към Карканас. Тъй или иначе, можем да предположим, че вече са започнали този поход. Вашите Домашни мечове ви чакат в Цитаделата.

Аномандър вдигна ръка да го прекъсне.

— Достатъчно добре съм осведомен за проблемите, засягащи Карканас.

— За Празек и Датенар лорд Силхас има ли благословията ви, милорд.

— Брат ми решава сам. В мое отсъствие той е свободен да преценява какво е необходимо да се направи.

— А Андарист? Милорд, знаехте ли, че той ни е намерил?

— Не конкретно, Грип, но пък кой го взе в прегръдката си в най-мрачния му момент? Хиш Тула… ах, Грип Галас, какво си направил, защо я остави?

— Вие сте нужен, милорд. Освен ако не сте решили да позволите Урусандер да завземе Карканас без съпротива.

— Оръжието ми е отказано, Грип. От самата Майка Тъма.

— Милорд? Значи ще се предадете?

Стъпките на Аномандър се забавиха и той вдигна глава и огледа звездната шир.

— Капитан Айвис ме моли да поема командването на неговите Домашни мечове. Неговият лорд е по-зле и от призрак, но сянката му, изглежда, терзае всеки от нас. Триумфът на Урусандер ще доведе до свалянето на Драконъс, може би дори ще бъде пратен в изгнание. Най-малкото — самоналожено изгнание.

— Искате да върнете Айвис на господаря му ли, милорд? И крепостта Дракони да бъде напълно изоставена?

— Драконъс е приятел — отвърна Аномандър.

— Жена ми се страхува от неговата преданост.

— Страхува се от измяната на благородните си родственици.

— Точно така, милорд.

— Кажи ми, Грип Галас, как мислиш? В случай че го помоля, дали лорд Драконъс би задържал силите си в резерва?

Грип Галас погледна на юг по пътя. Имаше скреж в самия въздух, блещукаше като сипещата се прах на разбити звезди. В тази нощ, както беше студено сега, лесно можеше да си представи как небето се пропуква с грохот, как мракът се спуска, буря, която да завладее света.

— Не бих уязвил гордостта на този мъж.

Аномандър мълчеше, все така загледан към звездите.

Грип Галас се покашля.

— Милорд, как знаете за Карканас? Освен ако наскоро не сте се връщали там…

— Висшият зидар познава трепета на замръзналата земя под краката ни. По-важното, близък е с Гризин Фарл. Тези азатанаи вървят по собствените си пътища на магията, изглежда. Все едно, всеки въпрос, който помисля да задам, веднага получава отговор.

— И все пак… не този, който засяга Андарист?

Аномандър се намръщи.

— Въпрос, който предпочетох да не задам.

„Но… защо?“

— Грип Галас, твоето отхвърляне на дара ми разбива сърцето ми. Но дори в това, как не мога да видя наранената си гордост? Лицата на приятел и на враг, изглежда, ни предлагат огледало на нашето собствено, всяко в своето време, всяко в своето място. Не трябва ли да признаем тези подобия и така да намерим смирение срещу своята праведност? Колко войни трябва да водим, преди изобщо да извадим оръжие? Отговорът, мисля си сега, е безброй.

— Майка Тъма няма да иска да види любовника си откъснат от прегръдката ѝ, милорд.

— Не бих го и помислил, Грип Галас.

— Тогава ще се опълчим ли на Урусандер?

— Грип Галас, къде е съпругата ти?

— В западната си крепост, милорд, където събира благородниците. Кълне се, че те ще застанат с вас. И с легиона Хуст…

— Не вярвай много на Хуст — каза Аномандър. — Каторжниците нямат причина за лоялност. Да бях сред тях, щях да съм готов с проклятие за мига на нуждата ни и за всеки вой на моя меч щях да покажа упорство, докато самото желязо се пръсне. Не, стари приятелю, ако те ще имат своя миг, сплотени в целостта си, той ще гори с такъв отказ, че ще разкъса душите ни.

— Тогава, милорд, очаква ни гибелна битка.

Стояха смълчани. Звездите гледаха немигащи отгоре.

— Крепостта Дракони е една изгоряла развалина — каза Аномандър. — Унищожена от магия, по моя подкана. Грип, тази новооткрита магия докоснала ли те е?

— Не, милорд, и съм благодарен за това.

— Боя се, че трябва някой ден да я потърся и да си я присвоя. Пореден щит, поредна броня.

— Но още не.

Аномандър сви рамене.

— Нито склонност, нито наклонност ме намират, уви.

— Човек би помислил, милорд, че като благослов, подобаващ за Първия син на Тъмата, малко магическа сила би била задължителна.

— Когато титлата се оказва по-малко дар, отколкото проклятие, напълно съм облекчен, че нищо не я съпътства.

— Как ще ѝ се противопоставим? На бойното поле, когато Хун Раал развихри магическите си изкуства?

Аномандър го погледна.

— Придружава ме азатанай. С една-единствена цел, обвързан с клетва. Все още не е възнаградил нито мен, нито търпението ми.

Подозрение прониза Грип Галас и той се намръщи.

— Какво сполетя крепостта Дракони?

Аномандър си пое дъх, все едно да отговори, но погледът му отново се върна към звездите и той въздъхна, дълго и уморено.

— Значи вече наистина ще се наложи да помоля Висшия зидар да поеме поредното бреме на плещите си. Той всъщност ме предупреди: магията му никак не е деликатна, бъде ли развихрена в пълна ярост.

— Само по тази причина, милорд, се радвам, че не знам нищо за тези неща.

— Сдържаност смекчава азатаная, и с основание, както казваш. Но го придумах и видях силата му пробудена. — Помълча, после продължи: — Ако такова нещо е достъпно за Хун Раал, боя се, че при срещата на двете ни армии ще паднем покосени като жито от сърп.

— И все пак азатанаят е избрал да застане на вашата страна, милорд. Обвързан с клетва, казахте.

— Предлага ми край на тази гражданска война.

— С благоразумни думи ли, милорд, или с преднамерено унищожение?

— Мисля, че още не е решил.

Нощният мраз вече бе стигнал до костите на Грип. Той потръпна и придърпа наметалото около раменете си.

— Дръжте го в обхвата на меча си тогава.

— Грип Галас, ти няма да участваш в тази битка.

— Милорд…

— Трябва ли да ти заповядам отново?

— Жена ми ще е там, начело на Домашните си мечове.

— Разубеди я.

Объркан, Грип замълча.

— Чичо ѝ е чудесен командир — каза Аномандър. — Отведи я, Грип. Оттеглете се и двамата.

— Тя никога няма да ви прости — прошепна Грип. „И аз също.“ След като Аномандър не каза нищо, Грип се наруга наум. „Разбира се, че той знае това. И приема сделката, за да ни опази живи.“

Без да кажат нищо повече, тръгнаха обратно към лагера.

Азатанаят стана и се отдалечи, може би отиваше да спи. Пелк погледна Айвис, после се наведе и протегна ръце към огъня.

— Избра да не се върнеш в Легиона — подхвърли Айвис.

— Така излиза — отвърна тя.

— Спести си погрома срещу Отрицателите.

— Да.

— Отрицателите са започнали да отвръщат.

Тя само кимна.

— Пелк?

— Свърши се, Айвис. Беше чудесно време, със злочестина отвсякъде, а нашият личен остров ни даде убежище. Но бурите отмитат пясъка. Както нашата блажена идилия. Не съжалявам.

— Аз съжалявам — каза тихо той. — Затова, че обърнах гръб. Че бях толкова глупав да помисля, че това не означава много. Време далече от боя и лудостта. Онези проклети форулкани, които все дърдореха за справедливост, докато кръвта им изтичаше на земята. Когато те оставих, оставих нещо зад себе си. — Замълча. — Когато се върнах да го потърся… — Поклати глава. — Загуба, която никога няма да се възстанови, никога няма да се поправи.

Пелк го изгледа.

— Разбито сърце, Айвис. Може да се изцери, но белегът остава и това, което най-много ти липсва, е как е било преди да се разбие, когато сърцето е било цяло. Тъй че да, не можеш да го върнеш.

— Тогава ти замина и едва не умря.

— Бях непредпазлива. Наранените го правят понякога.

Айвис покри лицето си с ръце.

Тя помисли да посегне към него, просто допир, да отпусне леко ръката си на рамото му. Но само доближи ръцете си към мигащите пламъци и силната топлина.

— По-добре забрави всичко това. Отдавна беше. Ти не беше единственият глупак, знаеш го.

Той я погледна със зачервени очи.

— А сега?

— Намерила съм друг.

— Аха.

— Келарас.

— Да… Добър човек. Доблестен.

— Ти?

— Не. Никоя. Е… не. Винаги съм търсил по-високо от положението си. Моят личен танц с неизбежното разочарование. Някоя, която е недостижима, която остава завинаги чиста, неопетнена.

Тя го изгледа строго.

— Ти си тъп шибан глупак, Айвис.

Той се сепна, все едно го беше зашлевила.

Пелк продължи:

— Накрая се озовах на служба при лейди Хиш Тула. Видях я как се пресегна надолу към Грип Галас, ако трябва да мислиш за това така. Родословия, ранг и положение, и какво ли не. Всичко това са глупости. Намираш човек, който пълни сърцето ти, запълва всички пукнатини и спира всяко кървене, в Бездната да върви положението, Айвис. Но виж, разбирам те много добре. Това е оправданието ти да не правиш нищо.

— Не мога. Тя е заложница, оставена под опеката ми.

— За колко още? Или, ако не можеш да чакаш, можеш да се оттеглиш от пълномощията си с дом Дракони.

Той я погледна с тъжните си очи.

Тя сви рамене, бръкна в пътната си торба и извади бутилка.

— Междувременно, стари мой любовнико, да пием против нощта и да си спомним други нощи, отпреди много време, когато нямахме нищо и имахме всичко, когато разбирахме всичко и не разбирахме едно шибано нещо. Да пием, Айвис, за потъналите острови на младостта ни.

Той ѝ отвърна с гримаса, а след това посегна за бутилката. Устата му се изкриви в горчива усмивка.

— Виждам, мержелеещи се пред нас, плитчините на отминали съжаления.

— Аз не. Не съжалявам за нищо. Нито дори че не умрях.

— Толкова лошо ли те нараних?

— Толкова, колкото аз теб, обзалагам се, макар че едва сега го разбирам.

— Мислеше, че съм безразличен?

— Мислех, че си мъж.

— Аз… О, Бездната да ме вземе, Пелк.

— Пий.

Той вдигна бутилката.

— За глупаците.

Тя го погледна, после взе бутилката и също я надигна.

— За всички глупаци, които са се почувствали все едно, че умират, но не са умрели.

Видя как усмивката му се преобрази, видя любовта, все още жива в нея, и за първи път от десетилетия се почувства в мир. „Точно както казвам винаги: сърцето изобщо не е там, където си мислиш, че е. Но въпреки това умее да чака, когато няма нищо друго освен чакането.“

— Размишлявал съм — заговори хирург Прок. — За естеството на отхранването. Свързано с новороденото.

Вренек присви очи към мъжа, към ъгловатото му лице, осветено от пламъците на огъня, към хлътналите му изпити страни, и помисли за ваянията, които бе виждал в горите, по стволовете на дървета. Отрицателите имаха навик да правят лица в дърветата, често в края на горите, близо до разчистената земя и засадени поля. Майка му му беше казвала, че било за да плашат чужденците и да ги предупреждават да не изсичат твърде много дървета. Но Вренек никога не се беше плашил от онези образи. И не мислеше, че са предупреждения. Не виждаше в тях нищо друго освен болка.

— Всяка акушерка би го казала съвсем просто — продължи Прок, насочил вниманието си привидно към Сорка: отбягваше да поглежда лейди Сандалат, която държеше повитото си бебе, но без да му обръща никакво внимание — беше впила очи в пламъците. — Майчиното мляко над всичко друго, разбира се. И гушкане, и ласки. Децата, които не ги гушкат, се съсухрят духом и често умират. Или по-късно в живота изпитват необлекчими нужди, като жажда, която не може да се утоли.

— Аз я гушкам — каза Вренек. — И я галя по косата.

Прок кимна.

— Но майчиното докосване, млади Вренек, е това, което дава най-голямата храна. — Замълча, взе дърва и ги добави в огъня. Разхвърчаха се искри. — Няма ли ги тези естествени неща, какво друго отхранване е възможно за едно новородено? Човек би отговорил: никакво. Да, никакво.

— Гушни я тогава ти, Прок! — сопна се Сандалат. — И няма да намериш гладнишка хилавост в ревовете ѝ!

— Няма нужда, милейди. Очите на един лечител правят първия преглед, още преди да посегне ръка. Тъй че трябва да разбием загадката. Свръхестествени сили има тук…

— Каква изумителна диагноза! — изсумтя Сандалат.

Прок направи гримаса, но продължи:

— Не просто в зачеването — трябва да предположим, след като ни липсват всякакви подробности, — но също така и в самото дете.

— Тя има само едно предназначение — каза Сандалат. — Да защити брат си. Все още не може да го прави. И го знае. Затова бърза да порасте.

— Съмнявам се, че има воля зад…

— Има, Прок. Моята!

— Значи я захранвате с нещо невидимо, милейди?

Лицето на Сандалат сияеше в отразените пламъци. Странна усмивка пробяга по устните ѝ.

— Майка щеше да разбере. Правим ги такива, каквито имаме нужда да са.

— Говорите за думи, поднесени в бъдещи години, милейди.

— Говоря за волята си, сър. Говоря за нуждата като сила, което вие явно не схващате.

— Нуждата… като сила. — Прок се намръщи към пламъците. — Наистина, думите ви ме озадачават. Самото понятие за нужда намеква за слабост, милейди. Къде в нея намирате сила?

— Майка ми ми го отне. Изпрати го в Карканас. Това беше грешно. Грешно беше също така да прати мен в дома Дракони, да ме направи отново заложница.

— В такъв случай бих оспорил стойността на съвета ѝ по въпроси за родителството.

— Ще намеря Орфантал. И ще го направя така, както искам. Никой не може да ме спре. Дори и Корлат.

Разговорът измъчваше душата на Вренек, макар той да не можеше да намери никаква причина за това, което изпитваше. Нещо гореше жарко в лейди Сандалат, но той не беше сигурен дали е любов или нежност. Не беше сигурен дали изобщо е добро нещо.

— Детето расте прекалено бързо — каза Прок. — По неестествен начин. Магия захранва Корлат, крайно тревожно заключение. Тя само първата такава рожба ли е?

— Един демон ѝ даде детето — каза Сорка. — Поставяте начало на неприятна тенденция.

— Милейди — настоя Прок, — животът сам по себе си е бреме. Вашата дъщеря има своите нужди. Братът, който бихте искали тя да защитава, няма да го приеме така. Всъщност вероятно тъкмо той ще защитава Корлат.

— Няма. Той е, който е важен. Когото аз избрах.

— Дадено ли е било на Корлат позволение да избере вас, милейди? Или начина на зачеването? Семето на баща ѝ? Колко тежести трябва да бъде накарана тя да понесе?

— Само една. Тя ще е бранителката на сина ми.

Вренек помисли за каляската, когато държеше бебето и гледаше съвършеното му личице и блестящите му очи. Не бе видял никакви тежести там. „Не, те са онова, което носим всички ние, ако ще заселим нейния свят. Страхът на майка ми от гората, страхът ѝ, че е сама, страхът ѝ, че аз ще умра някъде, без тя изобщо да разбере. Дори страхът ѝ от Джиния и че аз ще се оженя за нея и ще си отидем. Ние носим тези неща. Тези страхове.

И както Сандалат каза, тези страхове са нужди, и заедно имат сила.

Но аз се отвърнах. Направих каквото трябваше да направя. Поех различно бреме. Бремето на разочароването на хора. Нуждите могат да дърпат, но могат и да тласкат.

Ще намеря Орфантал. Ще обясня някои неща. Ще го накарам да обещае да се отвърне от майка си. Далече от нея и право към Корлат. Бъди брат, ще му кажа. По-големият брат. Хвани ръката ѝ и не позволявай на майка ви да ви раздели.

Никога. Да, ще го направя. В Цитаделата. А после ще отида и ще потърся лошите войници. Ще ги убия и после ще се върна у дома, при Джиния. Ще смъкна тежестите на майка ми — не всички, просто онези, за които мога да направя нещо.“

— Всички, изглежда, забравяте — каза Сандалат. — Онзи демон. Той ме избра. Не теб, Сорка, или някоя друга жена. Мен.

Толкова тихи бяха думите на Прок, че само Вренек ги чу:

— Бездната да ме вземе…

Сукул Анкаду намери Рансепт в едно преддверие близо до слугинския коридор. Беше наредил люспестата си броня, наколенниците, налакътниците и шлема, с все още огънатия му носов предпазител. Оръжията също беше наредил на пода: боздуган, къс меч и кама, която приличаше на шип. Кръгъл щит в стил, неизползван от цяло поколение, и малък щит и малка брадва допълваха снаряжението му.

Беше се навел и оглеждаше токите и каишките. Дъхът му бе шумен и влажен.

Сукул се подпря на стената и го изгледа.

— Изоставяш ме. Кой ще остане? Само Скилд, заради куция му крак, и слугините.

— Скилд ще продължи да те обучава — отвърна Рансепт.

— А ти какво обучение имаше?

— Малко.

— Научавам повече, докато се мотая в краката на хората на събиранията, отколкото съм научила от години уроци със Скилд.

Той помълча малко, докато оглеждаше кожената обвивка на дръжката на боздугана. А после каза:

— Нужен е превъзходен ум, за да приеме цинизма, и нямам предвид превъзходен в добрия смисъл.

— А какво имаш предвид?

— Убеден в собствената си гениалност, зареян над топлия въздух на собствените си уверености, много от които са заблуждаващи.

Сукул изсумтя и отпи от бокала, който вече носеше навсякъде.

— Противникът на това, кастелане, неизменно привежда чувство за реализъм в защита на една цинична външност.

— Цинизмът е гласът на зле прикритото отчаяние, милейди. Реалността, която циникът прикрива, е неговата или нейната собствена. Удобно, не бихте ли казали?

— Повече ми харесваше, когато само мънкаше.

— А аз теб, когато блясъкът на бузите ти беше благодатта на младостта.

— Пак същото, така ли? Кажи ми, онази жена, Секароу, свири ли изобщо на онзи музикален инструмент… как се казваше? Онова илтри?

— За щастие не. — Изправи се бавно и тромаво и се хвана за кръста.

— Настоявах за оставането ти тук, Рансепт. Ти си твърде стар за битка. Но лейди Хиш Тула каза, че ти сам ще си решиш. Не съм съгласна. Тя трябва да реши. Ще говоря пак с нея.

— Бих предпочел да не го правиш — отвърна Рансепт. Вдигна подплатената ризница и се напъха в нея, дишаше хрипливо и шумно.

— Те ще използват магия.

— Така очаквам, да.

— Бронята няма да ти помогне изобщо.

— Вероятно няма.

— И ще умреш.

— Ще се постарая да го избегна, милейди. Не е ли време за уроците ви? Идете и повишете настроението на Скилд поне веднъж.

Тя остави бокала на перваза.

— Онова там трябва да се стегне отзад.

— Повикайте слугиня.

— Не, аз съм тук и аз ще го направя.

Той се наведе, а тя се премести зад широкия му уродлив гръб. Дръпна шнуровете, после внезапно ги пусна и го прегърна.

— Не отивай — помоли го и сълзи бликнаха от очите ѝ.

Той докосна едната ѝ ръка с плах жест.

— Милейди… Сукул, всичко ще е добре. Обещавам.

— Не можеш!

— Ще се върна.

— Не съм дете! Домашните мечове не могат да издържат дълго срещу легиона на Урусандер!

— Имаме Хуст…

— Никой няма Хуст!

— Милейди. Нещо, което не сте открили. Нещо, което, изглежда, никой не е открил.

— Какво?

— Мечовете Хуст. Бронята Хуст. Какъв отговор ще дадат срещу магия?

Бавно, нежно, свали ръцете ѝ, а след това се обърна към нея. Грубите му длани се отпуснаха на раменете ѝ.

Тя го погледна през сълзи.

— Какво… какво имаш предвид?

— Знам само малко за желязото Хуст, милейди, но знам за гнева в тези мечове, а вече, може би, и в броните. Вярвам, че тайстите притежават магия вече от доста време, много по-дълго, отколкото биха повярвали повечето хора. Има нещо стихийно в тези оръжия, в това желязо.

Тя се отдръпна и поклати глава.

— Всичките им законни собственици са мъртви, Рансепт. Сега ги носят престъпници!

— Да. И какво ще произтече от това?

— Вярата ти е неуместна.

Той сви рамене.

— Милейди, отслужил съм си времето в рудниците — престъпник, както казахте.

„Какво?“

Усмивката му беше ужасна за гледане.

— Мислите ли, че това прекършено тяло е същото, в което съм се родил? Бях водещ каменотрошач. Пет години в тунелите.

— Какво си направил?

— Бях крадец.

— Знае ли лейди Хиш Тула за това?

— Разбира се.

— И въпреки това… те е направила кастелан!

— Не веднага. Трябваше да заслужа доверието ѝ, разбира се. Е, доверието на майка ѝ по-точно. Всичко това беше отдавна.

— Не искам да отиваш.

Той кимна.

— Знам.

— А знаеш ли колко много те мразя точно сега?

— Знам.

— Но е обратното на омраза.

— Предполагам, милейди.

— Не давай да те убият.

— Няма. Е, можете ли да затегнете тези шнурове? Но не прекалено силно. Като размахвам боздугана, на мускулите ми им трябва място.

Обърна се отново и се наведе. Тя погледна широкия му гръб, грамадните издутини от странни мускули, толкова неравни, като възли по дървесен ствол.

— Рансепт — попита, щом пристъпи напред, — на колко години беше, когато те вкараха в рудниците?

— На единайсет. Излязох на шестнайсет.

— Водещ каменотрошач… така ли каза? Направили са те такъв на единайсет?

— Не. Трябваше да заслужа и това. Но бях едро момче дори тогава.

— Какво открадна?

— Храна.

— Рансепт. — Тя дръпна шнуровете, опита да ги стегне и да ги върже.

— Да, милейди?

— Нашата цивилизация е жестока, нали?

— Не по-жестока от повечето.

Тя се намръщи.

— Това звучи… цинично.

Той не отвърна.

Работеха мълчаливо, за да подготвят Рансепт за поход и война. През цялото време Сукул Анкаду водеше война със себе си, срещу отчаянието, което заплашваше да я смаже.

Но когато най-сетне приключиха, той вдигна ръка и опря пръст на бузата ѝ.

— Мисля за вас, милейди, не като за заложница, а като за дъщеря. Знам, нахален съм.

Онемяла, тя поклати глава и усети как отчаянието ѝ се отнесе — като от порой.

21.

— Порядките на тайстите объркват — каза Хатарас Рейз, щом смъкна тежките кожи от бедерини — слънчевата светлина пълзеше през високите облаци — и остана гола от бедрата нагоре.

Листар извърна очи. Мъчеше се да надвие непрестанния студ. Водеше и трите коня, тъй като двете Гадателки на кости отказаха да яздят, въпреки че оглеждаха често животните и прокарваха боядисаните си в червено ръце по гладките им кожи. Беше им навик, както бе разбрал Листар, това безкрайно докосване, погалване, дланите върху плътта. Повечето нощи двете жени от Бягащите псета си го правеха една на друга. Още по-смущаващото беше, че като че ли бяха безразлични към студа.

В отговор на наблюдението на Хатарас Листар сви рамене.

— Престъпленията трябва да се наказват, Гадателко на кости.

— Всичката тази работа — каза по-младата от двете жени, Вастала Тремблър. — Запали огън зиме. Срещу камъка. После студена вода. Камъкът се пука и може да се правят сечива.

— Но виждаш ли тези оръжия, които нося, Вастала? Те са желязо. Скалата трябва да се натроши и след това да се разтопи. Не знам подробностите. Аз само мъкнех натрошеното навън от ямите.

— Като наказание — каза Хатарас.

— Да.

— За желязо, което използват всички тайсти.

— Да.

— И намират удоволствие в това.

Той въздъхна.

— Просто такива са ни порядките, Гадателко на кости. Както вашите са различни от нашите.

Вастала Тремблър беше стегнала на вързоп всичките си кожи и ги носеше на рамо. Имаше кожени мокасини и нищо друго по себе си, освен един обсидианов нож, вързан на каишка на шията ѝ.

— Аите стават неспокойни.

Листар се намръщи и се огледа за огромните вълци, но хълмистата равнина с наветите преспи сняг изгледаше пуста. Сякаш в потвърждение на името им, Бягащите псета имаха компания навсякъде, където пътуваха. На два пъти след тръгването им от лагера Листар беше видял по няколко от огромните зверове, тичащи успоредно на тях в далечината. Но последният път беше преди три или четири дни. Беше решил, че са си отишли.

— Какво ги е направило неспокойни? — „И по-важното, как изобщо го знаеш?“

— Чудят се — отвърна Вастала — кога е време да ядат кон. Както и ние.

— Ние не гладуваме, нали?

— Прясно месо е по-добре. — Вдигна едната си червена ръка и направи странен, объркващ жест.

На стъпка зад нея Хатарас се изсмя.

— Вземи го, глупачко.

— Наказан мъж — заговори Вастала до него. — Би ли искал да легнеш с мен тази нощ? Това е привилегия. Гадателките на кости могат да имат всеки.

— Аз ще го взема другата нощ — каза Хатарас. — Твърде много чакане. Той ни мисли за грозни, но в тъмното ще усети красотата ни.

— Не съм ви казал за престъплението си — каза Листар и се отдръпна от Вастала. — Няма да искате да имате нищо общо с мен. Имах жена. Убих я.

— Не, не си — отвърна Вастала и се приближи отново.

— Нищо не знаете за това!

— Никога не си отнемал живот.

Хатарас зад тях изсумтя.

— Насекоми. Въшки. Мухи.

Вастала я изгледа ядосано.

— Тайстки живот. Знаеш това. Нищо не го петни.

— Мишки, паяци, риба.

Вастала се извъртя мигновено и се хвърли към Хатарас. Двете паднаха на земята, дращеха и ръмжаха, хапеха се и ритаха.

Листар спря. Конете се струпаха нервно около него. Той присви очи на север, изчаквайки свадата да стигне до изтощения си, пълен със секс завършек. Не беше първият бой между тези жени. Не можеше да си спомни какво ги беше настроило една срещу друга първия път, но ги беше зяпнал разтревожен, а после озадачен, щом злобното счепкване скоро намери зърна и рошавата туфа между краката им, а не много след това боренето стана ритмично, със стонове и пъшкане вместо ръмжене, и тогава той беше извърнал очи, с пламнало лице.

Тези бяха жените, които придружаваше до легиона Хуст, жените, които трябваше да придадат форма на ритуал на някакъв вид опрощение. Извън нищожната вероятност за успех Листар беше притеснен от такива идеи за опрощаване. Някои неща не заслужаваха онова, което търсеха капитаните Празек и Датенар.

Знаеше, че Ранси е била убийцата в лагера. Беше очаквал ножа ѝ и щеше да го е приел с охота. Но тя само беше кръжила около него, докато очакването не остави дупки, парещи в корема му. А след това го бяха отпратили в дивите планини на юг, сякаш не беше имало и мисъл да бяга, да избяга от всичко, което беше.

Жените вече се сношаваха, както го правят жените, всяка с лицето между краката на другата. Поне предполагаше, че това е типичната поза, въпреки че не можеше да е сигурен. На няколко пъти се бяха намесили и пръсти.

Щяха да го правят още доста време. Той въздъхна и извърна очи, смъкна кожената чанта и разкопча капака. „Ръце по конска плът. Преценяване на месо. Нищо чудно, че бягат с псета, не с коне.“ Извади нещата за храна и се захвана да я приготви.

— Не сме далече от лагера — подхвърли им.

Както очакваше, никоя от двете не отговори.

— Ние не ядем коне. Вие двете трябваше да яздите, за да стигнем бързо в лагера на Хуст. Закъсняваме.

Хатарас вдигна глава, облиза устни и каза:

— Ритуал на пречистване, да. Махане на петна. Ти яздиш, ние тичаме.

Вастала се превъртя и се надигна.

— Аите вече ловуват. Майка ще осигури.

Той огледа двете, докато се съвземаха, зачервените им лица, лъсналите бузи, влагата на секс по скосените им, почти несъществуващи брадички, и каза:

— Тази майка, за която говорите, за която викате, когато… когато правите каквото току-що направихте. Тя ваша богиня ли е?

Двете жени се засмяха. Хатарас се изправи.

— Утроба от огън, обещанието, което поглъща.

— Детеплювачка. Бликнал извор.

— Бранещата. Сънуващата. Лъже-Майка.

— Убийствена, когато е отритната — каза Вастала. — Усмиряваме я да държи ноктите си прибрани. Тя е маскирана, Майка, но лицето на кръвните ѝ сродници е лъжа. Азатанай.

— Азатанай — повтори Хатарас и кимна. — Тя пази Сънуващата да спи. Колкото по-дълго спи, толкова по-слаби ставаме. Скоро Бягащите псета няма да ги има. Един сън свършва. Друг започва.

— Майка шепне за безсмъртие — каза Вастала и се намръщи. — Пътека извън съня. Нека да спи, казва.

— Не ни е страх от Майката — добави Хатарас, приближи се и прокара длан по хълбока на единия кон. — Страх ни е само от джагътите.

Листар се намръщи.

— От джагътите ли? Защо?

— Те си играят с нас. Като азатанаите, само че по-тромаво. Мислят ни за невинни…

— Деца — прекъсна я Вастала.

— Но погледни в очите ни, Наказан мъж. Виж вещината ни.

— Сънуващата ни роди и ние сме доволни. Животът ни е кратък.

— Но пълен.

— Борим се да ядем и да ни е топло.

— Но любовта никога не е чужда. — Хатарас се отдръпна от коня и се приближи до Листар. — Наказан мъж, ще чакаш ли с другите? Или ти даваме ритуала сега? Слагаме край на терзанието в душата.

— Как, Гадателко на кости? Как ще направите такова нещо, на когото и да било от нас?

Вастала седна на земята до него.

— Много сънища биват забравени при събуждането, нали?

Той извърна поглед от ужасно откритото ѝ лице.

— Но не и спомени. Те просто изгряват, като слънцето. Всяка сутрин, след мигновено блаженство, те се връщат. Като призраци. Демони. Връщат се, Вастала, с всичките зъби и нокти на истината. Събуждат се за онова, което е реално, което е било и което не може да бъде върнато.

Тя се пресегна с мръсната си груба длан и го докосна по бузата.

— Няма нищо реално, Наказан мъж. Само сънища.

— Другояче се усеща.

— Има страх в събуждането — отвърна тя, — дори когато сънят е неприятен. В гласа в главата ти, докато той вика, моли се да се събудиш, друг глас те предупреждава. Събуждаш се в непознат свят. Това е повод за страх.

— Нужно ни е угризението, Вастала Тремблър. Без него цялата съвест умира. Това ли искате да ми направите? На нас? Да ни отнемете съвестта? Угризенията ни?

— Не — отвърна Хатарас, която вече се беше присвила срещу него, с блеснали и влажни очи. — Има друг път.

— Какъв е той?

— Само каквото трябва да се изпитва, в сърцевината на ритуала. Да те облекчим ли сега?

Той поклати глава и бързо започна да прибира остатъците от храната.

— Не. Аз вече съм войник Хуст. Ще стоя с другарите си.

— Страхът ти говори.

Той спря.

— Страх? По-скоро ужас.

— Ако бъдеш накаран да предадеш лъжата за престъплението ти в убийство — каза Вастала, — ще се изправиш пред престъплението си в невинност.

— За което — добави Хатарас — изпитваш по-голямо угризение, отколкото може да причини всяко окървавено оръжие в ръката ти.

— Тя се самоуби — прошепна Листар. — Напук. Нагласи го да изглежда, че смъртта ѝ е от моята ръка. — Потрепери и покри лицето си с ръце. — Не знам какво направих, за да заслужа това… но трябва да е било нещо. Нещо.

„В името на Бездната, нещо…“

Ръцете им вече бяха на него, изненадващо меки и топли. Оставяха топлина, където докоснеха.

— Наказан мъж — промълви Хатарас. — Нямаше нищо.

— Не можете да знаете това!

— Нейният призрак е окован. Ти го влачиш зад себе си. Винаги.

— Точно това е искала тя — каза Вастала. — Отначало.

— Просто лудост, Наказан мъж. Нейната лудост. Прекършен дух, сън, изгубен в мъглите.

— Ние ще чакаме — каза Вастала. — Но за нея, не можем.

— Сънят ѝ беше кошмар, Наказан мъж. Тя се моли като дете. Иска да се върне у дома.

— Но никой дом не я чака. Къщата, където живяхте — с всичките ѝ стаи — все още крещи с нейното престъпление. Да я пратим там значи да я пратим в затвор, яма, самата орис на твоето наказание — но вечна.

— Не — помоли ги той. — Не ѝ правете това — тя имаше причина! Трябва да е имало… нещо, което направих, или не направих!

— Успокой се, Наказан мъж — каза Хатарас. — Ние ще ѝ направим нов дом. Място на покой. Мир.

— И любов.

— Ти ще я усещаш оттам. Ще я усещаш наново. Призракът ѝ ще те докосва отново, но с нежни ръце. Както мъртвите дължат на живите. Мъртвите го дължат, Наказан мъж, за да облекчат скръбта ти и да ти отнемат скръбта, която изпитваш за самия себе си.

Той заплака, а ръцете им се отдръпнаха от него и гласовете им се сляха, звуците не приличаха на думи, но в същото време бяха по-истински някак, сякаш говореха езика на душите.

След малко му се стори, че вече чува нея. Жена си. Плача ѝ, в ответ на неговия. Усети споделената им скръб да приижда и да се отдръпва на вълни, хладна и невъзможно горчиво-сладка. Лудостта отпреди толкова време, безкрайното терзание на несигурност всеки път, щом влезеше в стая, където тя чакаше, страхът от това, което можеше да стане в мига, в който се взреше в подивелите ѝ, паникьосани очи.

Ако имаше магия на света, достойна за силата си, със сигурност беше тази.

„Трябва да кажа на всички. Друга магия има. Пробудена в света, пробудена в душите ни.“

И думите ѝ от онзи сетен ден, преди да замине да даде поръчка на Галаст бъчваря за новите бурета, които щяха да им трябват в имението. „Имам изненада за теб, любими съпруже, за връщането ти. Доказателство за чувствата ми към теб. Ще вкусиш моята любов, Листар, когато се върнеш у дома. Ще я вкусиш, по начин невъобразим. Виж как моята любов те благославя.“

И я беше вкусил, връщайки се у дома изпълнен с нова надежда, и все пак нещо тръпнеше под повърхността на мислите му, някакъв вътрешен страх. Надеждата, вече знаеше, беше жесток звяр. Всяка мисъл — заблуда, всяка въобразима сцена — съвършена в контурите си и напълно фалшива. И когато я намери, с оплетеното въже около врата, беше го преметнала над резето на вратата на спалнята — в къща, опразнена от слуги, всеки от които по-късно се кълнеше, че били отпратени навън по изрична заповед на Листар — и когато осъзна силата на волята, която продължава да затяга въжето, докато тя седи зад вратата, чак тогава разбра благослова на любовта ѝ към него.

Болест, извратен ум, прекършена душа, в която всеки жесток импулс се бе измъкнал от каишката си. Чак сега разпозна ужаса зад очите ѝ, бягащото дете вътре, което нямаше къде да избяга.

Отпусна ръцете си, изтри очи и погледна двете Гадателки на кости, клекнали срещу него. Толкова много незаслужени дарове.

„Но Сънят ще угасне. Бягащите псета ще отмрат.

Бездната да ни вземе, тази загуба е неизплатима.“

И нещо го напусна. Не знаеше какво е, не можеше да знае, но изчезването му бе като хлип, облекчаване на непоносима болка. И в отсъствието му… нямаше нищо.

Смътно, докато се отпускаше на земята, чу как едната Гадателка на кости проговори.

— Тя подготвя дома. За своя съпруг, за деня, в който той ще дойде при нея.

— Това е добре — отвърна другата. — Но все пак правят грозни къщи.

— Остави го да спи сега… не, спри това, Вастала, остави хубавия му черен член на мира.

— Това е заплащането ми. Ще му взема семето.

— Той не го дава щедро.

— Но аз ще го взема щедро.

— Голяма кучка си, Вастала.

— Можем да го задържим заспал. Можеш да го имаш след мен, когато членът му се съвземе.

— Може и да спи, но със сигурност е буден. Не го изпразвай, Вастала. Искам си моя дял. Не бъди алчна.

— Винаги съм алчна.

— Прекалено алчна.

Той чу смеха на жена си, когато два тежки мускулести крака го възседнаха и една ръка го натика вътре, и едно тяло започна да се движи ритмично отгоре му.

— Достатъчно тъмно е, когато държиш очите си затворени — каза някой.

Това, реши Листар, беше най-странният сън. Но сън, от който нямаше да се оплаче.

Командир Торас Редоун беше яздила мълчаливо до него, откакто бяха вдигнали бивака заранта. Към края на деня щяха да стигнат в лагера на Хуст. Галар Барас огледа пътеката напред, лъкатушеща между голи надупчени хълмове, завиваща покрай склонове шлака, овъглените равни петна, където някога се бяха издигали пещи, наред с навеси и ровове от двете страни на стария път.

Денят бе прохладен, но се усещаше, че времето се обръща, сякаш новият сезон връхлиташе насреща им. Беше пристигнала вест в деня, в който бяха напуснали имението на Хенаралд: легионът на Урусандер бе потеглил от Нерет Сор. Бяха започнали похода си към Карканас.

Вслуша се в ударите на конските копита по замръзналата земя, понякога — резки като удара на чук по груба скала. Мечът на бедрото му мърмореше непрекъснато.

— Ако мислиш, че ги мразя, грешиш.

Сепнат, той я погледна. Тя носеше тежко наметало от самур, вдигнатата качулка скриваше профила ѝ, и се беше отпуснала тежко в седлото.

— Сър?

Тя се усмихна.

— А, връщаме се на титлите, значи? Никаква мисъл повече за потта между нас, докато се боричкаме всяка нощ под кожите? Дъхът ни споделен, от мен и в теб, от теб и в мен, вкусът ни като едно… биха ли могли двама души да се притискат по-плътно? О, да имаше магия да слее плътта ни. Ако можех, бих те глътнала, Галар Барас, тялото ми — устата ми, ръцете ми — раздвоен език, да се загърне около теб, да те притегли навътре.

— Моля ви, сър, стига вече за това.

„Думите ти ме изтезават.“

— Този ден е твърде ярък? Всички неща в рязък детайл, фокус толкова остър, че реже ума? Все едно, стъмни ли се, ще те сгъна вътре, като изгубено дете. Говорех за легиона на Урусандер. И за Хун Раал, когото би трябвало да презирам, но не го правя.

Той се замисли над това, а после сви рамене.

— Той наистина е от рода Исгин, сър, изменник, отровител… Ако не е омраза, тогава какво?

— Да, родът Исгин. Притежаващ напълно основателни претенции за трона, само за да загуби проклетата борба. Поради провал сега те са осъдени, опетнени, обругани като най-типични злодеи. Не позволявай вечното ни пресъчиняване на миналото да те заблуждава, капитане.

Той сви рамене.

— Жалост ли изпитвате тогава?

— Прецени добре предупреждението ми. Не можем да претендираме за праведно възмездие. Тези затворници, които сега носят Хуст, те нямат никакъв гняв, който да изровят от мините, никаква гибелна баластра, която да натрошат с ярост. Можеш да ги залееш с кръв всичките и така да опетниш и тях, но едно такова желание ще се провали, капитане.

Той не отвърна нищо на това, тъй като бе докоснала собствения му страх. Нямаше никаква кауза за този нов легион Хуст. „В известен смисъл те са наемници, на които вече е платено, с цялата съмнителна вярност, която предполага една такава грешка в преценката.“

— Хун Раал и пасмината му търсят статут и богатство — каза Торас Редоун. — Преразпределение на власт. Знатните от Големите и Малките домове смятат, че на масата вече няма свободни места. Тъй че сега имаме война.

— Има го и проблема с Урусандер и Върховната жрица Синтара…

— Храмови свади, и още по-лошо, капитане, някаква остаряла и побеляла останка от объркани представи за монархия, когато кралицата ни отдавна ни е оставила, за да се превърне в богиня, превръщайки целия този дебат в шарада. Но нека да издигнат Урусандер до божественост, Баща Светлина за Майка Тъма. Схващаш ли предположението?

— Боя се, че не, сър.

— То е тази атавистична нелепост, това вкопчване в крале и кралици, които трябва да са обвързани в брачен съюз, като предполагаемите родители на Куралд Галайн. Капитане, послушай тази пияна курва тук, когато ти казва, че може да има Баща Светлина и Майка Тъма без първият да е длъжен да тика кура си в путката на втората. По-важното, един бог и една богиня не са длъжни да бъдат женени, за да ни управляват. Нека тя да си задържи любовника. Нека той да шиба свитъците си. Какво от това?

Той я зяпна онемял.

Тя бутна качулката си назад и му показа жълтеникавото си подпухнало лице. Абаносовият цвят избледняваше, като залиняло убеждение. Усмивката ѝ бе покрусена.

— Но те няма да ме послушат, капитане. Твърде далече е стигнало. Знатните ще се погрижат Драконъс да падне. Жриците ще се погрижат жертвите им да се оженят. Хун Раал ще се погрижи властта на благородниците да бъде съкрушена и неговите лакеи да заемат тяхното място.

— Но лорд Аномандър…

— Той е мъж. Доблестен и почтен. Майка Тъма му заповядва да държи меча си в ножницата. Той смята, че това е отхвърляне. Отказ на всичко, което е. Не вижда друг път, изобщо не разбира смисъла.

— Тогава, в името на Бездната, Торас, някой трябва да му каже! Не! Тя трябва! Майка Тъма!

— Казала му го е, чрез ръцете на своя любовник.

— Твърде деликатно!

Тя се засмя.

— Твърде деликатно, и още как, Галар Барас. Би трябвало всичко това да се остави на нас, жените с любовници, нали? Ние сме тези, които стъпкаха бариерите, свещените споразумения, разкъсахме веригите, сдържащи безсрамните ни апетити. Виждаме извън ограниченията… виж се, Галар Барас. Бихме могли да яздим до самия край на лагера Хуст само за да ме принудиш да те смъкна от седлото ти и да те начукам слепешката, пред очите не всички, и ти не би могъл да ме спреш. Нали?

— Има ли почтеност в това да бъдеш безочлива, Торас? Ами твоя съпруг?

— Да, унижението от това да те направят толкова публично рогоносец. Там разголваме сърцевината на всичко.

— Как?

Тя дръпна отново качулката си, извади плоското шише, отпи и каза:

— Мъже. Всичко при вас е фасада. Всеки спор, всеки дуел, всяка битка, всяка война. Готови сте да повалите цял свят, за да не изглеждате глупаци. И ще го направите.

— Ще говоря с лорд Аномандър. Решението ти е просто и същевременно елегантно. Всъщност, както казваш, то е съвсем естествено. Урусандер не търси съпруга. Майка Тъма не търси съпруг, но в същото време никога не е говорила против идеята за един бог до нея. Лорд Аномандър ще разбере това.

— Няма да му позволят.

— Защо?

— Той е заклещен. Напълно, невъзвратимо, е хванат в капана. Имай предвид, Урусандер също. Окован и в килия. Тъмничарите, скъпи, са жриците, и Хун Раал. И, разбира се, благородниците. Не — каза след нова глътка от плоското шише, — ще има битка. Много хора трябва да умрат — не я ли усещаш, капитане? Тази пълзяща жажда?

— Усещам, командире, сливане на съдби, ураган от смърт, всичко това — ненужно, всичко — ужасно разхищение.

Тя изсумтя.

— По-добре курва на трона. Или зад него.

Коментарът ѝ го озадачи и той замълча, докато размишляваше над смисъла му.

Излязоха от хълмовете и видяха пред себе си лагера на Хуст. Когато подкараха конете си в галоп и приближиха постовата линия, Галар Барас се обърна към Торас Редоун и видя, че и тя го гледа.

Тя се засмя.

Варет седеше в палатката си, вторачен в бронята на чергилото, в кървавочервения цвят на железните брънки, в застъпващите се оформени като монети люспи, предпазващи кожените връзки, в изпъкващите нитове, покриващи ръкавиците. Гледаше шлема, уширен при врата, с вратния предпазител от плетено желязо, провесен от вътрешната страна на ръба, и широките набузници от двете страни на носовия предпазител. При целия артистизъм, вложен в модела, нямаше никакви украси, никакви творчески хрумвания, никакви спирали или инкрустирани шарки. Също като мечовете, бронята беше проста, чисто функционална. Обещаваше утилитарното прилагане на сила в разгара на насилие. Имаше нещо едновременно красиво и ужасно в това.

И все пак всичко това не беше за него. Носеше я с усилие, колкото и здраво да стягаше ремъците и катарамите. Трябваше да има здрава плът под ризницата, не това плахо безпокойство, което сякаш го беше обзело сега, сякаш всеки мускул по изгърбеното му тяло бе станал колеблив. Потръпваше въпреки огъня в мангала и седеше, събрал ръце и сплел пръсти.

Прокълнатите оръжия и разни такива неща принадлежаха на приказките, наред с магическите пръстени и криваци, които бълваха огън. Във всяко от тях беше изпълнено желание, но срещу цена, която трябваше да се плати, облозите на живота — сведени до опростенческа морализаторска приказка, поднасяна на деца. Но тук, в този свят, дори магията се опълчваше на конвенциите за желания, станали реалност, незаслужена сила, оказала се изведнъж достъпна, и нито един от тези дарове не се вместваше лесно в реалността, която си беше създал.

Твърде много от затворниците го бяха видели другояче. Сега се перчеха. Смееха се с мечовете, тананикаха в такт с пронизителните звуци на брънките. Маршируваха в стегнати редици, обръщанията в строй, хорът на оръжията — в унисон. Престъпленията им се смаляваха зад тях, наказанията им — заслужени или не — бяха чудодейно преобразени.

И все пак.

„И все пак. Всичко това остава игра за тях. Подсмихват се презрително зад гърба на всеки офицер. Нощем, струпани около отдельонните огньове, плюят съскащо презрение в пламъците, разправят си истории за плячкосване, за грабеж и за всичките безпомощни жертви на всяка тяхна приумица.

Ние сме армия от чудовища. Главорези. Майката да ни е на помощ, ако изобщо спечелим битка.“

И Празек, и Датенар бяха изгубили нещо в дните след пристигането си, сякаш самообладанието им бе под напрежение заради всичко, което виждаха, и всичко, от което се бояха, все още предстоеше.

Варет съжаляваше за връщането на Галар Барас, а мисълта как командир Торас Редоун вижда грозната пародия на своя легион го изпълваше със срам.

„Аз ги предупредих. Това беше грешка.“ Покварата беше неизбежна. Легионът Хуст трябваше да си остане мъртъв, всеки меч и всяка ризница — погребани с гниещата плът в могилите.

Успееха ли да надвият Урусандер, успееха ли да съкрушат този бунт, легионът Хуст щеше да остане сам, непобедим на бойното поле. Щеше да се обърне срещу благородниците и богатите им имения. Щеше да се обърне срещу самия Карканас.

„Ние ще разбием този свят. Аз ги предупредих, а вече е твърде късно. Звярът е създаден, хилядата му крайници са се изтръгнали от веригите, множеството му очи се отварят, до едно пламнали от алчност и похот.

Дори Празек и Датенар не могат да се надяват да удържат тези юзди. Нито Галар, нито Торас Редоун. Нито Фарор Хенд, нито някой от нас, които живяхме някога в ямите. Вдигаме се на крака, наежени и дръзки, и този присмех — криещ се все още в сенките — скоро ще се превърне в ръмжене.“

Прозвуча сигнал за сбор. Той се взря в бронята си, а след това, с треперещи ръце, посегна към нея.

Когато звънна камбаната, Фарор Хенд стоеше в края на лагера и гледаше на изток. Беше очаквала нещо да се появи на хоризонта. Конна фигура, мършав мъж на уморен кон, мъж в сиво и черно, или може би с избелялата кожа на благословен от друг бог. А тя щеше да чака, докато ездачът се приближаваше, като закована в замръзналата земя. Чудеше се какви ли думи щяха да си разменят, когато най-сетне той спре пред нея.

По-малко от легенда, но повече от нехайно обещание за бъдеще, което да си споделят. Представяше си го как се приближава, как тя вижда все повече подробности: безплътно лице, твърдите очертания на кост под изпъната кожа, дългата му желязносива коса провиснала около голото теме. А в кухините, където трябваше да има очи — само мрак…

— Идвам за обещаното.

Тя кимна, а той продължи.

— Младостта бе изгубена за мен. Сега ще си я върна. — Вдигна костелива ръка. — Тук, да я държа.

— Да, лорд Тюлас, разбирам. Само за това трябваше да съм, само за това бях създадена. Вие назовете предназначението ми, сър.

— Нямам сила да открадна младостта ти, нито бих го сторил. По-скоро, бих видял как остаряваш. Това търся, и само това.

— Сър, никога ли няма да събудя желанието ви?

— Отдавна си го събудила. В крепостта ми има трон, издигнат да обгърне безжизненото ми присъствие. Там ще седя, да гледам как годините те отнемат. Такива са апетитите на старите мъже. Желанието ми е утолено, страстта ми, увита като змия, сънува за топлина и е доволна в своята вцепененост.

— Кагамандра Тюлас, ще бъда твоята съпруга.

— Ще бъдеш моето съжаление.

Тя се намръщи.

— И това е всичко? Не може да има… нищо друго?

— Говориш за деца — отвърна той.

— Да.

— Имай колкото искаш. Виждам, че любовници не ти липсват.

— Разбирам.

— Виждаш пред себе си лицето на бъдещето, Фарор Хенд.

Тя сви рамене.

— Този образ принадлежи на всички ни, милорд. Смъртната маска. Развалата. Корубата. Не ме плашите.

— Никога няма да те намеря — каза той и започна да гасне пред очите ѝ.

— Не, скоро влизаме в бой. Не очаквам да го преживея.

— Тогава… сбогом, скъпа моя. Мисли за мен, и за всичко, което можехме да имаме…

Примига и присви очи към хоризонта. Ставаше все по-тъмен с всеки миг. Непрекъсната линия. Никакъв далечен ездач. „Още не.

Кагамандра Тюлас, опровергавам те със злост. Издигам те като скиптър, от мен самата сътворен. Това младо лице, което виждаш, крие истинска гмеж от злоба. Спинок го разбра и затова ме отхвърли. Ако яздиш сега насам, лорд Тюлас, по-добре да пристигнеш твърде късно.“

Не можеше да надвие тези унили мисли, тези игри на въображение, доведено до отчаяние. Армията зад гърба ѝ я ужасяваше и тя осъзна, че желае само унищожението ѝ. Дори обаянието на капитаните не можеше да задържи задълго тази прогнила каишка. Мечовете шепнеха обещания за убийство, а боравещите с тях само облизваха жадно устните си.

„Те са осъдени. Отхвърлени от всички ни и запокитени долу в ямите. Осъдени на каторжен труд в тъмни тунели, където дори мислите не могат да избягат на светло. Варет разбира. Дори в очите на Ребъл има блясък на страх. А Ранси вече на три пъти понечи да сложи край на живота си. Сега седи в палатката си с пазач над нея и няма да проговори.

Кастеган се е отдал на лулата си, изгубен в упоителните си сънища. Цялата командна структура пропада, само на миг пред пълното рухване.“

В отговор на сигнала за сбор лагерът зад нея се раздвижваше. Чуваше се смехът на полуизвадени мечове, надигащата се разногласна песен на ризници и пронизителната какофония на затягани шлемове.

„Да, войната ще ни оглуши всички. Това изглежда съвсем на място всъщност.“

Въздъхна, обърна се и закрачи през лагера към палатката си, където я чакаха оръжията и бронята ѝ.

„Аз бях Бранител. Не молех за това.

Казаха, че идват други. Бежанци от зимното укрепление. Но никой не е дошъл. Оставам сама. Оказаха се разумни да избегнат това място, тази съдба. Да можех да избягам сега и да отида при тях, където и да са.“

Но продължи към палатката си.

Селтин Ригандас, интендантът, беше нахлул в командната палатка с новината. Галар Барас се връщаше с командир Торас Редоун. След като го освободи, Празек взе ръкавиците си, а после спря и погледна Датенар. Приятелят му се беше изпружил в тапицирания стол, който изглеждаше по-подходящ за имение, до огъня, едно куче бе заспало в краката му. Откъде беше дошло, никой не знаеше.

— Отпаднали духом в това предаване на краткото ни повишение, сега трябва да огледаме наляво и надясно и да потърсим друг мост за патрул.

— Предаване на колене — отвърна Датенар. — На ръце и колене, със задника вдигнат да поеме ботуша.

— Ботуш или камшик. Мълвата е, че има груби апетити.

— Значи ще тръпна в екстаз.

— Вдигай се тогава, приятелю, предник и задник, и нека да отстъпим с достойнство, както подобава на уволнените.

Датенар въздъхна и се изправи.

— Предаваме един войнствен звяр, кокалчетата на пръстите ни са ожулени и разранени, а трябва да стегнем лица в израз на искрена невинност. — Взе наметалото си и затегна токата високо на лявата страна на гърдите си. — Не показваме и намек за облекчение, докато три хиляди чифта очи ще бъдат вперени в нас, повече или по-малко.

— Един едноок мъж в редиците.

— Жени, чието ляво шари настрани.

— Докато дясното оспорва.

— Преситено око.

— Завистливо око, наведено око, присвито око, и аз не в друго някое око, а в твоето, това трябва да срещнем, да преценим дистанцията между нас, тези бездни, твърде опасни за прехвърляне, „аз“-ът — остров след островчета, веригата сведена до карти. — Празек замълча и въздъхна. — Око да изпъне най-правата линия, или завъртяна във възхита към самата себе си.

— Ще ни гледат вторачено — съгласи се Датенар.

— Тежестта на такова разбиране ме оскърбява — отвърна Празек. Спря на входа на палатката. — Предполага се, че Галар Барас я е подготвил. Все пак тези нови войници я знаят само по име, изричано с неохота. Прекършена жена, ни повече, ни по-малко. Колко деликатен е подходът ѝ, колко плахо — поведението ѝ.

— Щом казваш — съгласи се Датенар. — Тогава вдигай щита отново, приятелю, щом се поставим между стрелеца и върха на стрелата. Изрисувай спокойна фасада, наблегни на лицето…

— Придай си апломб, наперената лекота на арогантната самоувереност.

— Гладката повърхност на самообладанието.

— Бистри плитчините.

— Непроницаеми дълбините.

— Трябва да сме лунният път очертан, познатата му пътека през водите.

Датенар кимна и тръгна към входа.

— Време е, прочее, да прегърнем ботушите ѝ.

Излязоха от палатката и се загледаха към ротите, вече строяващи се сред извисяващия се стон на броня и кикота на мечове в ножници. Слънцето наближаваше зенита със смътен намек за топлина и там, където снегът се бе задържал по равнината, сред сплъстени ивици жълта трева, очертаваше бели хлътнини.

Щом войнишките редици се сбраха от двете страни на централния параден терен, в другия край се появиха двама ездачи.

Рамо до рамо Празек и Датенар се отправиха натам, за да ги посрещнат.

Времето за разговор бе изтекло, освен почти изнервеното мърморене на мечовете, тъй че никой от двамата капитани не проговори, докато крачеха през прохода между строените войници.

Галар Барас и Торас Редоун спряха, а после бавно слязоха от конете, за да поздравят Празек и Датенар, които също спряха и отдадоха чест на командира.

Тя не беше съвсем трезва. Изгледа двамата капитани с насмешка в лъсналите ѝ очи.

— Лейтенанти на Аномандър. Или по-скоро вече капитани на легиона Хуст. Силхас Руин опразва военната съкровищница на брат си. — Пое си дълбоко дъх. — Е, докладвайте за готовността на тези войници.

Датенар се покашля.

— Командире, най-сърдечно добре дошли. Каним ви да направите преглед на този нов набор.

— Набор. — Тя като че ли премисли за миг думата, а след това се обърна към Галар Барас. — Капитане, разбирам, че нито един от тези… новобранци всъщност не е доброволец.

— Би могло да се каже така — отвърна Галар. — Ямите бяха затворени…

— Но наказанието им не е приключено с договорено опрощение и сключена сделка. По-скоро е продължено и вместо с чукове и кирки сега те боравят с мечове.

Галар Барас кимна.

Тя се обърна отново към Датенар.

— Кой от вас кой е?

— Другият е Празек, сър. Не сме толкова взаимозаменяеми, колкото би могло да изглежда отначало.

— Вярно казано — добави Празек. — Аз съм по-малко склонен към хитруване.

— Но повече към надуване — добави Датенар.

Празек продължи:

— Дали тези войници са готови, питате, сър? — Почеса се по брадата и помисли за миг, а после рече: — Готовността е интересно понятие. Готови за какво, по-точно? Спор? Определено. Измяна? Възможно. Кураж? Донякъде. Битка? О, мисля, че да.

Тя го изгледа за миг.

— По-малко хитруване, каза?

— Аз просто…

— Разбрах това — сряза го тя. — Вашето мнение, Датенар?

— Дилеми ни гледат отвсякъде, командире. Офицери, подбрани от най-малко непокорните между тях, все още показват множество дефекти. Оцелели войници от стария легион се люшкат между ужаса и срама. Мечове се опълчват на собствениците си в отказ да участват в дуели и им оставят само юмручен бой и прости ножове. Броня вие нощем от претичала мишка. Тези новобранци стъпват в крак обаче и обръщат в строй със стегнати щитове, и когато заговорим за предстоящия сблъсък, нещо играе в очите им.

— Дисциплина?

— Слаба.

— Вярност към войника от двете ти страни?

— Едва ли.

— При това положение — подхвърли Празек — вероятно ще внушат страх в сърцето на враговете си.

— Желязото Хуст ще направи това.

— Да, сър. Но още повече явната неспособност на офицерите им да контролират войниците си.

— Значи вие двамата сте се провалили.

— Така изглежда, сър. Сега ще ни изхвърлите ли? Ще ни понижите? Ще ни пратите в строя с подвити опашки, наплашени палета под ботуша?

— О, това би ви харесало, нали?

Празек се усмихна.

Торас Редоун помълча, после каза:

— Елате с мен, всички, и да минем това изтезание. Ще поговорим повече в командната палатка, където аз мога да получа пиене, а вие двамата можете да кажете, по своя объркан начин, как смятате да оправите това.

— Сър? — попита Датенар. — Командването на легион Хуст вече е ваше, несъмнено. Свеждате ни заповедите си и ще направим каквото поискате.

— Хладнокръвно, гладко обмислено, както си е — добави Празек.

Тя изсумтя.

— Аз командвам войници, не диваци. Галар Барас, трябваше да се вслушам в предупрежденията ти. Искат от нас да тръгнем на помощ на Карканас и Майка Тъма? В името на Бездната, виждам невестулка в заешка дупка.

— Може би — заговори Датенар — в поддържаща роля…

Тя го изгледа, но изражението му остана непроменено, твърдо и сериозно.

— Не — каза тя. — Колкото и да се опитвате, няма да ме накарате да се разсмея.

— Да, сър.

Празек махна с ръка.

— Командире, ще бъдете ли така добра да започнете прегледа?

Варет стоеше в челото на ротата си. Беше наблюдавал с крайчеца на окото проточилия се разговор между тримата капитани и техния командир. И да беше целта да се изпита здравината на тази новоизнамерена дисциплина, щеше така или иначе да има малък ефект — това не беше пример за тръпнеща войнишка маса под гръмоносния леден поглед на старши офицери. По-скоро беше хладният пронизващ поглед на престъпници, убийци до един, впит нагъл и непокорен в онези, които си въобразяваха, че ги командват.

Най-сетне обаче Торас Редоун закрачи между строените редици и там, където минеше, желязото Хуст извисяваше пронизителен звук на вълни. Някои сред предните линии потръпваха. Други се хилеха и след това проследяваха командира с подновено внимание.

Тя понесе безочливостта им, всяка стъпка отмерена като у човек, който знае как да контролира пиянството си.

Крачката ѝ не се промени, докато не застана срещу Варет, където спря и се обърна към него.

— А, моята милост.

Той я погледна в очите.

— Сър.

— Ще кажеш ли нещо?

— Да, сър.

— Давай тогава.

— Добре сте се върнали, сър.

Странно, думите му сякаш я смутиха. След малко тя отвърна:

— Трябва ли да ти предложа същото, Варет?

— Не съм променен, сър.

— Добре. Изглежда, имаме нещо общо.

След това продължи, а Варет остана отново сам пред бойците си. Мечът на бедрото му трепереше в ножницата, сякаш се подиграваше на страха му, а зад него някой измърмори нещо, което предизвика тих смях, докато изръмжаването на Ребъл не усмири всички.

„Вече го виждаш сама, Торас. Но пък може би си права за това. Можах да помириша алкохола в дъха ти, да видя похабеното по лицето ти, издаващо решителността ти. Бездната знае, бракът ти с Калат Хустаин трябва да е бедствие, за да те доведе до това състояние.

Но понякога бездействието е най-големият акт на страхливост, който може да намери човек. В безопасност в дупката, сред тесните стени, в прогизналата утроба на стоенето точно където си.

Галар, тя ще свърши работа, стигне ли се да ни поведе всички към разгрома. Знаеше ли това?“

Когато прегледът приключи и войниците бяха освободени, Фарор Хенд отиде с другите офицери на заседанието в командната палатка. Присъстваха Варет, Ранси и другите престъпници, които бяха повишени, наред с Кастеган и Галар Барас. С Празек и Датенар от двете страни, командир Торас Редоун седна в протрития тапициран с плюш стол, гушнала кана вино.

— Всички ли са тук? Добре. Нямам много за казване. Никой от нас не е искал това. — Замълча и отпи две бързи глътки. — Вярвам, че не храните заблуждения относно мен. Легиона, който командвах някога, го няма. На негово място — кошмар, който чака да се сбъдне. — Махна лениво към Варет и другите. — Говоря откровено, но никой от вас не е офицер, освен званията, които са ви дадени. — Погледът ѝ се спря на Варет. — Бездната да ни вземе, имаме страхливец между нас — о, той поддържа подходящата поза, но май това е всичко, което всеки от нас има. Поза. Ще бъде ли това достатъчно, за да осуетим амбициите на Хун Раал? Достатъчно, за да уплашим легиона на Урусандер? Съмнявам се. Майката да е на помощ на лорд Аномандър. Майката да е на помощ на Карканас.

Последва мълчание, а след това, с неохота, Фарор Хенд се покашля и каза:

— Командире.

Размътените очи на Торас Редоун се спряха на нея.

— О, да, изгубеният Бранител. Имаш ли нещо да кажеш?

— Да, сър. Какво, мамка му, е това?

Торас Редоун примига.

— Ако сме тук, за да се самосъжаляваме, бихме могли просто да се върнем в палатките си и да го правим там, както общо взето правим, откакто сме тук. Трябва ли и ние всички да се напием сега с вас, сър? Още ли не сме спечелили квотата си въргаляне в порока?

— Тази — каза Торас Редоун — има хъс. Нищо чудно, че изглежда не на място.

— Чудесно — отвърна Фарор Хенд. — Напускам с радост, когато намерите за добре.

— Командире — намеси се Датенар, — офицерите, събрани тук, се справиха изключително добре предвид обстоятелствата.

Торас Редоун се намръщи преувеличено.

— Мъмриш ли ме, Датенар?

— Изумен съм от бързото ви разжалване. Състоянието на този легион беше, до вашето пристигане, отговорност на мен и Празек. Накажете ни както благоволите, но колкото до офицерите под нас, афиширането на невежество е недостойно.

— А на бойното поле кой между вас тук може да сплоти войниците си? — изсумтя Торас Редоун. — Когато частта се огъне? Шепа отделения, държащи центъра на бойната линия? Кой тук може да превърне в юмрук всяка заповед? Датенар, ти и Празек не можете да бъдете навсякъде. Нито Галар Барас. — Посочи с пръст Ранси. — Ти, сержант. Кажи ми, кой от твоите войници ще те последва?

— Никой, сър — отвърна Ранси. — Те не следват никого.

Кастеган заговори:

— Командире, аз предупредих Галар Барас против това безумие. Вярно, всичко беше по заповед на Силхас Руин, но Галар можеше да откаже и да го направи с непокътната чест. Силхас не е Аномандър в края на краищата.

Погледът на Торас Редоун се плъзна към него.

— А, скъпият стар Кастеган. Представям си съкрушения ви оптимизъм, на всички ви. Галар Барас опази честта си, изпълнявайки заповеди. Каквито и опасения да е имал, запази ги за себе си. Но аз бях предупредена — нова магия е засегнала желязото Хуст. — Отпи три дълги глътки и се отпусна в стола. — Те ни съдят — каза тихо. — Всеки меч. И онези ужасни брони. Преценка. Осъждане. Желязото няма респект към плътта. Никога не е имало. Но тези оръжия, сега те жадуват. — Кимна рязко. — Празек, подготви легиона за поход. Тръгваме утре. Моли се лорд Аномандър да се е върнал. В противен случай Силхас Руин може да поеме командването на това, което е сътворил.

— Тогава аз ще се оттегля — каза Фарор Хенд.

— Не, няма — отсече Торас Редоун. — Искам те до мен, та макар и само за да ме крепиш.

— Намерете си някой друг.

— Никой освен теб, лейтенант. Сега всички освен Галар Барас, Празек и Датенар — вън. Работа ви чака. Бранител, погрижи се фургонът ми да е добре снабден.

Фарор Хенд се взря в командира още за миг, после отдаде чест и напусна палатката.

Навън Варет я погледна в очите и се усмихна.

— Добре отиграно, Фарор.

— Това ли очаквахме? Бездната да ни вземе!

— И ще ни вземе — отвърна Варет и погледна Ранси, а след това двамата пазачи, които стояха наблизо и чакаха да я върнат до палатката ѝ. Усмихна се на Фарор Хенд. — Събираме се. Строяваме се срещу врага. Даваме заповедите и после гледаме какво ще стане.

— Тя беше прекалено груба с теб — каза Фарор.

Варет сви рамене.

— Очаквано. Милостта ѝ изобщо не беше за да ме оправдае, нито да смекчи презрението ѝ. Водехме война, в края на краищата.

— Трябва да ѝ кажеш — каза Ранси. — За мен.

— Оставям това на Празек и Датенар.

— Командирът ще реши как ще е най-правилно — каза Ранси. — Очаквам с нетърпение края на това.

Варет се намръщи.

— Не ти ли е хрумвало, Ранси, че може да няма време… да се занимава с теб? Тя иска да тръгнем в поход утре…

— Какво? — попита Ранси стъписано.

Фарор Хенд изпъшка и поклати глава.

— Очаквам поне още два дни, преди да сме готови.

— И пак е твърде малко време — каза Варет.

Фарор Хенд се обърна към Ранси.

— Край на някои неща… е, да, Ранси, мога да разбера как би могла да копнееш за това. Но ако умирането не слага край на нищо?

При тези думи Ранси се присви. След миг, в който лицето ѝ се изкриви от ужас, се обърна рязко и побягна. Двамата ѝ пазачи забързаха да я догонят.

— Посади жестока мисъл в ума ѝ, Фарор Хенд.

— Нервите ми са опънати. Все едно, в това настроение не бива да говоря с никого поне до края на деня. — И добави с горчивина: — А и трябва да се погрижа за фургон, запасен с вино.

— Тя никога не е харесвала Кастеган — каза Варет. — Трезвостта е за предпазливите души. А тя никога не е била от предпазливите.

Фарор Хенд го изгледа за миг, после сви рамене и тръгна.

Галар Барас гледаше как командирът му — любовницата му — се напива. Празек се беше настанил до картната маса, където май преглеждаше продоволствения доклад, оставен от Селтин Ригандас, преди да напусне. Датенар крачеше напред-назад при входа на палатката все едно размишляваше за нещо, с намръщено чело.

— Трябваше да оставя това на теб, Галар — каза тихо и с пресипнал глас Торас Редоун. — Но онази килия ме отегчи. Човек би си помислил, че такава самота щеше да ми е добре дошла, само аз и моето… вино. А сега… погледни ни само. Ако труповете се бяха вдигнали, с мечове, опълчили се на самата смърт, щях да ги поведа. Мъстта беше огън, който можех да запаля, яростта — буря, която можеше да яхна. Щяхме да изненадаме Хун Раал и да връхлетим върху Нерет Сор. Армия от немрящи, безмълвни, освен крещящите им оръжия, за да нанесат праведна мъст. — Надигна каната, разклати я да прецени колко е останало и след това я пресуши. Щом свърши, я пусна да падне на пода до стола, отрони тежка въздишка и продължи: — Но на мъртвите им е все едно. Нито лъст, нито мъст размърдват вкочанените им крайници. Никакво гневно възмущение не блести в безжизнените им очи. Вървях сред тях, и с всяко тяло, което прекрачвах, усещах как ми се отнема още нещо. Някаква… същност. Датенар, донеси ми друга кана — там, до задната стена. Чудесно, човек, който знае да изпълнява заповеди. Това ще ни трябва.

Празек вдигна очи от масата.

— И тъй, всяка смърт предава името си и избира само едно, нашепвано отново и отново, от безброй бледни устни. И това име е Загуба, а да го изречеш значи да го усетиш. Смалена, смърт след смърт, тази същност на онова, което бяхме някога.

Датенар застана до нея, изчака я да вземе каната и заговори:

— Падналите приятели престават да те питат как си, престават да отговарят на свой ред. Може да се отдръпнат от мислите ти, но никога много далече. В умовете си ние вървим като един сред много, сред семейства, свързани с кръв и по избор, и виждаме, докато годините отминават, как тълпата се смалява, а после осъзнаваме — както трябва — един ден, когато вървим сами, изоставени от всички.

— Или очакваме друг вид изоставяне — каза Празек и кимна, — когато ние сме тези, които трябва да оставят другите. Една последна стъпка идва за всички ни. Жалост и тъга ще се понесат на сетните дихания на всеки от нас, мигове на жал може би, за онези, които трябва да останат, които трябва да направят друга стъпка, и после още една, сподирени само от призраци.

— Те бяха мои приятели — прошепна хрипливо Торас Редоун. — Всички до един. Мое семейство.

— Не си напълно сама — изтъкна Галар Барас.

Тя се усмихна, но очите ѝ останаха впити в сухия пръстен под.

— Вървя по неразумна пътека. Колкото по-малко оставаме, толкова по-лесно се оказваме изгубени. — Отпи отново. — Но тази утроба е червена и сладка. Носи цвета на кръв, но толкова бързо губи топлината си. Съживява ума, в мига преди да притъпи всяка мисъл. Ближе между краката само за да отнеме всяко чувство. При все това, жадна съм за безчувствеността, така лесно бъркана с похот.

— Но въпреки това нахокахте Варет за страхливостта му — каза Датенар.

Тя се намръщи.

— Нищо чудно, че Силхас ви е изгонил.

Празек заговори:

— Стояли сме на стража на много мостове, двамата с Датенар. Надменно, с дръзко самонадеяното ни усърдие, със самоувереността, че ще опазим всеки подстъп.

— Но реката тече отдолу — продължи Датенар — с насмешливо безразличие. Такава е съдбата на онези, които бранят гражданското, този свод над дръзко препятствие, по който селяци и крале ще минат, всеки в своето време. Стоиш и бдиш, докато камък и хоросан се ронят под ботушите ти. Бихте ли споделили съжаление преди далечната камбана на смъртта? Хайде тогава, командире. Речната повърхност се нагъва с черно и сребро, смесица от отчаяние и надежда.

— А онова, което лежи под тази повърхност, никак не е чисто, уви.

Галар Барас ги беше зяпнал, и двамата, докато говореха поред. В гласовете им имаше ритъм. Думите им го носеха крехък като лист над поток. Погледна любимата си и видя безутешност в очите ѝ.

— Жалост — отрони накрая тя, сякаш отново вкусваше думата. — Достатъчна е. Но сълзите си пазя в кана. Ще ме видите яхнала коня си в деня на битката. Няма да се уплаша от тази съдба.

— Нищо не сме говорили за съдба — каза Празек.

— Със самото си изричане думата приканва — изтъкна Датенар.

— Предаване. С друго име — каза Празек.

— Но все пак чака, обещание към бъдещето, в което цялата сила е отстъпена. За да заплува или да се удави под неумолимо небе.

— Ще заповядам настъплението, когато се поиска от мен — заяви Торас Редоун. Но зачервените ѝ очи бяха безжизнени, устните — влажни. — Вие тримата ще командвате по хиляда всеки. Ще подредите осемте си кохорти в разтеглен клин и настъпвате плътно. Очаквам да държим фланг…

— Ще посъветвам лорд Аномандър да вземем центъра — каза Празек.

Тя вдигна очи с усилие и го изгледа.

— Защо?

— Ако надделеем, може би ще се наложи нашите флангови съюзници да се обърнат срещу нас.

Торас Редоун остави главата си да клюмне отново и зяпна каната в скута си, а може би ръцете си, които я държаха като бебе.

— Ето, че има непредвидена съдба — извинете ме, че бях изкуфяла. Разбира се, че взимаме центъра, след като ще сме дивият звяр с кръв в устата. Главорези и бандити, садисти и убийци, желязото ни крещи жаждата си. Никой от вас не може да озапти това, нали?

— Не е вероятно — отвърна Датенар и закрачи отново.

— Де да се беше върнал Хун Раал при нас — каза тя, — с още фургони, натоварени с фатални бурета. Можехме да направим коруби от бронята, отново, и да махнем всяка ръка от всеки меч. И… — вдигна каната и целуна широкото ѝ гърло — да започнем наново.

На Галар Барас му се искаше да заплаче. Вместо това каза:

— Някой друг разкара или заряза част от населението… но никой не ми хрумва наум, уви.

Празек се надигна като подканен от някакъв невидим знак от приятеля си, който дръпна платнището на входа, и щом излезе на смътната светлина отвън, каза:

— Е, винаги има деца, макар че бронята може би ще трябва да се преправя.

Двамата напуснаха.

Торас Редоун се закашля, след което попита:

— Аз ли ги освободих?

„По всеки въобразим начин, сър.“

— Аз също бих искал да изляза, сър, да надзиравам приготовленията на кохортите ми.

— Да — каза тя, — бездруго съм твърде прекалила, за да се шибам точно сега.

„Без твоето желание или съгласие, Торас, не бих могъл да намеря нищо, с което да правя любов. Може да изглежда крехко споразумение, след като си пияна повечето време, но ще държа на него все пак.“

Изчака още миг да види дали тя ще каже още нещо, но видя, че очите ѝ са затворени и че вече диша бавно и дълбоко.

„Командирът не може да те види сега, защото общува с каната си със сълзи, без нито сълза пролята пред света.“

— Нравите на тайстите — промърмори Хатарас Рейз, вперила спокойния си син поглед над лагера напред. — Щъкат като мравки по сритан мравуняк. Всеки един — дете за света.

— Войниците са най-лошите — каза Вастала Тремблър, която вече вървеше хванала лявата ръка на Листар, докато той стискаше повода на конете с дясната. Допирът на топлата ѝ длан до неговата бе някак странно удивителен, като незаслужен дар, и той все още не знаеше как да си обясни това. По-рано през деня Хатарас вървеше близо до него, пръстите ѝ погалваха от време на време ръката му или се отпускаха на бедрото му. Малко прегради имаше като че ли в чувствеността на Бягащите псета.

Погледът му не беше толкова остър като техните и мина малко време, преди да успее да различи бъркотията, която цареше в лагера пред тях.

— Подготвят се за поход — каза той. — Стигнахме тъкмо навреме. — Обърна се към Вастала. — Какво искаше да кажеш с това, че войниците били най-лошите?

— Нашите деца играят на лов. За да научат нещата. Но щом първата кръв зацапа ръцете им, спират да играят. Гледат лова в очите като възрастни, не като деца.

— Жестока необходимост — каза Хатарас. — Отдаването на благодарност на духа на убития звяр цели да смири ужасното угризение вътре в ловеца.

Листар кимна.

— Чувал съм за такива практики. Сред Отрицателите.

Вастала изсумтя.

— Такава благодарност е реална, но ако ловецът остава дете отвътре, угризението е фалшиво. Само ловец, който е пораснал до възрастен отвътре, може да разбере бремето на такова угризение. И знае, че никой дух на животно не е помирен от благодарността на убиеца му.

Хатарас излезе напред, обърна се и изгледа Листар, без да спира да върви.

— Един вълк те смъква на земята, Наказан мъж, и започва да се храни с теб преди да си издъхнал. Опашката му се поклаща благодарно. Кажи ми, помирен ли си? Прощаваш ли със сетния си дъх? Разбираш ли сега заблудата на ловеца?

— Но войниците…

Ръката на Вастала се стегна около неговата.

— Войници! Те притъпяват угризението си за всеки отнет живот. Носят отчаяни щитове, отклоняват всяка заплаха от самите себе си и я насочват към своя водач, крал, кралица, бог или богиня. Към онзи, който иска от тях проливането на кръв. В отбрана. Или завоевание. Или наказание.

— Или неверие — добави Хатарас. — Смърт на неверниците заради подведените Отрицатели.

— Деца отвътре — каза Вастала пренебрежително. — Угризението — лъжа. Грешното превърнато в праведно. Лъжи към самия себе си, лъжи към всички други, лъжи към почитания бог, лъжи към идните деца. В името на всичко, но не и истинското име.

Хатарас посочи напред.

— Детската същност. Ненужно жестока. Жестокост с вкус на удоволствие. Такава съществува сред ловците, които сме провалили. Такава съществува сред войниците.

Приближаваха се. Листар издърпа ръката си от ръката на Вастала, усети студената захапка на отсъствието ѝ.

— И престъпници — промълви той тихо.

— И тъй — каза Хатарас, — към ритуала. Бягащите псета не търпят възрастни, които остават деца отвътре. Налагаме им истини. Да дръпнем булото, точно това ще направим.

— Казах ви за жената, Ранси.

— Да, Наказан мъж. Ще я прегледаме.

— Предупреждаваме те — намеси се Вастала, — някои неща не могат да се изцерят. Някои неща трябва да бъдат отрязани. Понякога нещото продължава да живее, понякога умира.

— Капитаните ни желаят да започнете с нея — каза Листар. — И желаят ритуалът ви да бъде видян от всички в лагера.

Вастала се усмихна.

— Искат представление. Добре. Бягащите псета не сме свенливи.

— И още как — отвърна Листар, спомнил си за предната нощ.

Вастала отново се доближи до него, надникна в лицето му и кимна.

— Хатарас, ти беше права. Децата ни ще носят дръпнатите му очи. Децата ни ще носят в себе си обещанието за живот извън съдбата на Бягащите псета. Тъй. Размяната е равностойна.

Мисълта, че е посял семето на деца в тези жени, го накара да потръпне. Прогони я с усилие, като си каза, че такива неща не може да се знаят все още и че думите им за отплащане — за предстоящия ритуал — не може да се претеглят в плът и кръв.

Войниците, поставени на пост, ги бяха видели и докато един тръгна да отнесе новината, други започнаха да се събират от лагера, привлечени към отбранителната линия от любопитство или може би скука.

— Мисля, че тайната се разкри — каза Листар.

— Никой азатанай не се крие в този лагер — каза Хатарас. — Добре. Те са вманиачени на тема тайни.

Листар я изгледа намръщено.

— Можете да усещате присъствието им?

Двете жени кимнаха.

— Научили сме тази дарба — каза Вастала.

— С вкусването на огньовете в огнището, дъха на пушека.

— С полагането на долината между краката на Майката.

— Теланас — каза Хатарас и кимна отново. — Магията е змия, захапала собствената си опашка. Гледа в себе си и с гледането поглъща, и поглъща, и расте. Тъй магията присъства на един безкраен пир. Нашата богиня Майка е заклещена в кръг от самата себе си. Но ние, Гадателките на кости, танцуваме.

Въпреки цялата си прямота тези две жени често объркваха Листар. Изобщо не можеше да разбере тази магия, за която говореха. За него азатанаите бяха полулегендарни фигури, не толкова скрити, за да не вярва в съществуването им, но достатъчно смътни в подробностите, за да му вдъхнат скептицизъм по отношение на делата им. Стояха на границата на достоверността и докато приказките за някоя си, наречена Т’рис, и нейните проклятия, изречени в Цитаделата на Карканас, не стигнаха до ушите му, Листар не беше мислил много за азатанаите. „Строители. Дарители на дарове.

А вече и същества, които се месят в чужди работи.“

— Ако ще са богове — каза той сега, докато стражите им махаха да се приближат, — защо не се разкрият като такива? Защо ще крият силата си?

— Преклонението е уязвимост — отвърна Хатарас. — Виждаш ли как ние танцуваме около Майката? Ние сме нейната слабост, както и тя нашата.

— Още по-лошо — добави Вастала, — те също са деца отвътре. Играчи на игри.

Листар примижа, като видя Варет и Ребъл — двамата се провираха през малката тълпа, която ги чакаше. „Странно е, че наричам тези двамата мои приятели. И все пак са ми приятели. Страхливецът и побойникът. Но се чудя колко много кураж е нужен, за да живееш със своя страх? И колко широко е сърцето на Ребъл, да гледа толкова добродушно онези от нас, които са слаби? Твърде лесно съдим и после отхвърляме.

Но мисля, че не Ранси е тази, която трябва най-много да се бои от предстоящото. Варет е.“

— Листар изглежда различно — каза Ребъл, докато дърпаше пръстите си, за да изпукат. — По-млад.

Варет кимна. „Или може би вече не толкова стар.“

— Значи може да са работили вече над него.

Ребъл изсумтя.

— Както пърхат около него, бих казал, че има истина в думите ти, Варет. Работили са над него, ха!

— Имах предвид ритуала.

— Имах предвид секс.

— Е, добре. Предполагам, че вестта вече е стигнала до Празек и Датенар, но защо не се увериш и да им кажеш да доведат Ранси в центъра на парадния терен. Така искат да се направи това.

— Стига вещиците да се съгласят. — Ребъл помълча. — Каквото и да е, проклет да съм, ако имам представа.

— Нито аз, честно. Колкото до съгласието на тези Гадателки на кости, е, те вече са тук, нали?

Ребъл изпъшка и пристъпи напред.

— Листар! Добре си дошъл! Доведи ги в средата на парадния терен. — После се обърна, ухили се загадъчно на Варет и тръгна към центъра на лагера.

Варет огледа двете Бягащи псета. Въпреки едрите им отпуснати фигури имаше някаква чувственост в тях, а начинът, по който се движеха, жестовете им, го накараха да се зачуди дали не са сестри. „Все пак изглеждат твърде млади, за да са могъщи вещици.“

Листар подаде юздите на конете на един войник и тръгна към Варет. Като че ли се канеше да го прегърне, но в последния момент спря и кимна неловко.

— Лейтенант. — Кимна към едната от Гадателките на кости, която го подмина, взряна в очите на Варет. — Това е Хатарас Рейз. А тази тук е Вастала Тремблър. Гадателки на кости от клана Логрос на Бягащите псета.

Хатарас се пресегна и опря дебел мазолест показалец в гърдите на Варет.

— Този е страхливецът, нали?

— Така се нарича сам — отвърна Листар.

Тя избута Варет стъпка назад с изпънатия си показалец, а после го подмина и рече:

— Ба. Всички сме страхливци, докато престанем да сме. Е, къде е измъчената жена?

— Избери си — подхвърли женски глас от тълпата.

Хатарас се ухили.

— Добре!

Друга жена подвикна:

— Тук сте, за да убиете всички мъже ли?

Вастала отвърна:

— В известен смисъл, да!

Листар се намръщи и се обърна към нея.

— Моля те, стига вече с вашия хумор. Хайде, трябва идем до центъра на лагера.

— Накарай войниците да ни заобиколят там — каза Хатарас и продължи напред.

— Мисля, че това е планът — отвърна Листар; смутеният му поглед потърси Варет.

Но Варет не можеше да реагира. „Всички сме страхливци, докато престанем да сме.“ Думите го удариха като гръм, както и лекото пренебрежение, с което ги беше изрекла. Искаше да се обърне, да тръгне след Хатарас Рейз, да настои за още. „Предлагаш ли ми надежда? Прераждане? Ако страхливостта е само отпреди, тогава кога и как свършва? Коя страна от мен все още се крие? Къде, вътре в себе си, вече не съм пропълзял, не съм се присвивал, не съм търсил?

Не ми предлагай такива думи! Не ме оставяй с тях, проклета да си!“

Тълпата се беше раздвоила и се затвори отново зад тях, оформяйки неофициален ескорт, докато Гадателките на кости навлизаха в лагера.

Листар се задържа между тях и Варет.

— Сър?

— М-могат ли да направят това, Листар?

След дълго мълчание Листар кимна и каза:

— Майката да ни е на помощ на всички.

Галар Барас изгледа навъсено Празек, а след това Датенар.

— Вие двамата сте се побъркали.

Тримата стояха на входа на командната палатка. След малко той освободи с махване на ръката войника, донесъл вестта за връщането на Листар, обърна се към Празек и рече:

— Това е безумие. Ние сме Тайст Андии. Деца на Майка Тъма. Да доведете чужди вещици…

— Деца може да сме — прекъсна го Празек, — но на Хуст, не на Майка Тъма.

— Не се заблуждавай от цвета на кожата — добави Датенар. — Онова беше мимолетен благослов. Желязото Хуст вече владее тези мъже и жени и настръхва с новородена сила. Магия и вещерство, танц на непознатото, но ще се изправим пред него. Ще го сграбчим. Ще го направим свое.

Галар Барас поклати глава.

— Командирът няма да разреши това.

— Командирът ни лежи безчувствен за света — отвърна Празек.

— Изключително изявление — каза Датенар, — да обгърне всеки водач и политик. Води, станали мътни от несигурна вяра и неразбиране, в които скъпата Торас Редоун е плиснала вкиснало вино. Посрещаме опиянението ѝ с безразличие, смятайки го за ирелевантно на провалите, присъщи на всички, които биха искали да ни управляват.

— Майка Тъма — каза Празек и се почеса по брадата — не направи разлика в благослова си и сега оставя кожата сама да избира цвета си, според променчивите настроения на всеки мъж и всяка жена. Това е колеблива вяра, множество въпроси без постановен отговор.

— Легионът Хуст — каза Датенар — изисква повече от това. Безумни мечове и стенеща броня не стигат. Споделената утайка на ями и кирки, букаи и скърцащи коли, разкрити престъпления и обвързващи наказания, всичко това се оказва недостатъчно за нуждата ни.

Галар видя излизащите на парадния площад, докато от всички страни войници бяха изоставили приготовленията си за похода и напираха с бутане и лакти в груб кръг. Мечове ръмжаха и тръпнеха в ножниците. Ризници и люспеста броня мърмореха несекващо. Мрачни лица оставаха безизразни.

Небето беше бледо и размътено, ширнала се безформена белота. Леките ветрове от юг носеха смътна топлина. Денят сякаш се беше отпуснал вяло, с тежки стъпала, вкоренени в замръзналата все още земя. Звуците глъхнеха един по един, като недовършени мисли.

Видя как двете вещици на Бягащите псета излязоха от отворения сред войниците проход и тръгнаха към Ребъл, който сега стоеше със сержант Ранси. Държеше я за лявата ръка. Намръщен, Галар Барас се обърна към Празек.

— Тази жена ли ще бъде жертвоприношението им? Не мога да позволя…

— Никаква кръв няма да се пролее — каза Празек.

— Откъде знаеш?

— Не е присъщо за Бягащите псета — отвърна Датенар. — Ела с нас, Галар Барас. Заеми мястото на командира ни. Не се нуждаеш нито от прошка, нито от благослов. Ще гледаме и гледайки, ще съучастваме. Уви, това, което ни намира днес, едва ли ще пробие сегашното състояние на безсъзнателност на командира ни.

— Жалко — измърмори Празек, — че точно тази, която може би най-много се нуждае от изцеряване, неволно се извини. Но пък кой би могъл да предскаже точния момент на това?

— Сержант Ранси — каза Датенар на Галар Барас — убиваше мъже в лагера ни. И все пак жената, която виждаш там, е всъщност невинна, макар ръцете ѝ да са оцапани с кръв.

— Що за гатанка е това?

— Друга се крие в нея, Галар Барас. Веща в магията и в същото време — погълната от лудостта да убива.

— Какво ще ѝ направят тези вещици?

— Не знаем.

Галар Барас зяпна Датенар, а после Празек.

— И нашите войници трябва да гледат всичко това? Не са ли понесли достатъчно сцени на наказание и възмездие? И сега да им се напомня отново, в самия ден преди да тръгнем в поход? Господа, ще видите как този легион ще се разпадне!

— Възможно е — съгласи се Празек. — Начинът, по който рискуваме, определя залозите. Печелим или губим, всичко ще бъде абсолютно.

Двете вещици стигнаха до Ранси, която в последния момент се дръпна и щеше да побегне, ако не беше внезапната, донякъде груба намеса на Ребъл, който я обгърна с ръце. Ранси започна да се бори в хватката му, а после се отпусна като припаднала и се смъкна на земята.

— Не — каза Галар Барас и тръгна напред. — Това е грешно.

Едната вещица коленичи до Ранси, която вече висеше за едната ръка, задържана от Ребъл; косата ѝ покриваше лицето ѝ; беше неподвижна все едно смъртта я е взела.

Щом Галар Барас се приближи, Ребъл вдигна глава и го погледна в очите.

— Тя избяга — каза му. — Не оттук. Вътре.

— Ребъл, пусни я.

Той я пусна и ръката ѝ плесна долу.

Вещицата, коленичила до Ранси, вдигна ръка да го спре.

— Не приближавай, Любовнико на Смърт.

Думите ѝ накараха Галар Барас да замръзне. Не можеше да проговори. В кръга от войници, обкръжили парадния терен, вече цареше пълна тишина. Нито меч не се изкикоти. Ризници и брони бяха спрели несвързаното си мърморене. Нещо беше дошло във въздуха, нещо силно и трескаво.

Другата вещица затанцува с бавни стъпки, голото ѝ тяло започна да се полюшва над широките ѝ бедра.

— Гледайте ме! — извика тя. — Всички! Аз съм Вастала Тремблър, Гадателка на кости от Логрос! Гледайте ме и ще ви отворя очите!

Фарор Хенд мина през смълчаните войници, без да откъсва очи от отпуснатото тяло на Ранси. Страх стягаше гърдите ѝ. Нищо честно нямаше в това. Дори Ребъл, който вече се беше отдръпнал две стъпки от коленичилата над Ранси Гадателка на кости, гледаше умолително към Галар Барас, също застанал наблизо.

Но вещицата, която бе танцувала в кръг около Ранси, сега започна да кръжи в спирала навън и някаква незрима сила се излъчваше от нея и видимо изтласкваше назад Ребъл и Галар Барас. Когато се доближи, Фарор Хенд усети усилващ се натиск, съпротивляващ се на всяка нейна стъпка. След малко спря задъхана. Танцуващата жена сякаш потрепваше, тялото ѝ се замъгли като гледано през дебело стъкло.

Ранси изведнъж изпищя и на писъка ѝ се отзоваха три хиляди меча Хуст със свиреп метален вик. Фарор Хенд се олюля, видя войници, рухващи в кръга, един след друг, докато други размахваха ръце сякаш се бореха с нещо… и тя вече го усети, хлъзгаше се под бронята ѝ сякаш змии бяха плъзнали от гнездото си. Но където и да посегнеше в паника, не усещаше нищо.

„Те са под кожата ми!“ Падна на колене и задърпа отчаяно каишки и ремъци.

Необясним гняв изпълни Варет, докато се напрягаше срещу съкрушителния напор, който прииждаше на вълни от центъра на парадния терен. Каквато и магия да беше това, просмукваше се през бронята все едно тя не беше нещо повече от тензух. Бушуваше по кожата му и след това проникваше под нея, нахлуваше в мускулите и костите. Той ревеше от ярост, но не можеше да чуе нищо освен оглушителния порой на тази ужасна сила.

Усещаше как кръвта се разрежда на вода в жилите му, а в същото време нещо друго течеше през него, гъсто и лепкаво. Сякаш изгаряше пътя си през яростта и ужаса му, шепнеше тайни, които можеше да усети, но не и да чуе.

Но Ранси се мяташе на земята, болката и мъчението ѝ се виждаха ясно и той нямаше да спре, дращеше с нокти към нея. Коленичилата до нея Гадателка на кости беше бръкнала в корема ѝ, сякаш потапяше ръцете си в плътта, и по ръцете ѝ имаше кръв, бистри течности се стичаха като паяжина надолу от лактите ѝ.

Никоя жена не можеше да преживее такива рани. Варет се усети, че посяга за меча си, но острието не искаше да излезе от ножницата. Виеше, сякаш в отговор на болката на Ранси, но безпомощно, звънливият му глас бе пронизителен и изпълнен с безсилие.

Варет се добра още по-близо, вече беше на по-малко от десет крачки от танцуващата вещица, която едва успя да види, щом се плъзна в полезрението му и ръцете ѝ сякаш се завъртяха.

„Никой не бива да умре така…“

Взрив отне ума му и помете всяка мисъл. Посред хаоса усети прозрение, разтварящо се като отровно цвете. Взря се в сърцевината му и, неумолимо, усети как разумът му се разкъса от онова, което видя.

Даровете, с които Гадателките на кости бяха удостоили Листар, го поддържаха през изпитанието на ритуала. На колене в края на поляната, той гледаше как другите рухват един след друг. Оръжията и бронята замлъкнаха, онемели сякаш от своята безпомощност срещу тази чужда магия. Видя как офицерите паднаха. Видя как Гадателката на кости Хатарас вдигна нещо малко и кърваво от Ранси, как уви бързо в кожа застиналото телце. Видя как Вастала спря танца си, смъкна като кожа трепета от себе си, след което падна на колене и повърна върху замръзналата земя.

Листар стана и се олюля. Тръгна бавно към тях, без да откъсва очи от тялото на Ранси. Имало беше кръв, но вече я нямаше. Нямаше и следа по нея, очите ѝ бяха затворени, а щом се приближи, видя спокойното повдигане и спадане на гърдите ѝ.

— Наказан мъж… — Гласът на Хатарас беше хриплив, очите ѝ зачервени. — Тя имаше близнак, мъртво бебе в майчината ѝ утроба. Къс живот на глад и копнеж, борба и провал. — Махна с ръка. — Но имаше сила, която дори смъртта не можа да смири.

Без да разбира напълно, Листар се приближи до Ранси. Огледа я.

— Ще живее ли?

— Другата искаше дете. Намери едно. Даде му смърт, за да е с нея. Нощ на удавяне, да започне много други неща. Смърт и кръв по ръцете. Кръв по самата магия.

Вастала залитна към тях, избърса лицето си.

— Изтерзано море — заговори тя, — но пих дълбоко. Пресуших го, останаха кости и камъни, и раковини. Оставих всичко, което се дави на светлина и въздух. Каквото остава в тях е дар от прах.

Листар коленичи до Ранси.

Хатарас се доближи, отпусна ръка на рамото му и се наведе.

— Наказан мъж. Трябва да разбереш.

Той поклати глава.

— Не разбирам.

— Никоя душа не е истински сама. Само изглежда така, когато е последната, останала да стои на бранно поле. И тази война се води вътре във всеки от нас. Близначката ѝ — онзи съсухрен, почернял труп в утробата — се захранваше с всяка мисъл, убита при събуждане или умряла в съня ѝ, където надежди се разгръщат в сънища и сънища се превръщат в кошмари. Поглъщаше разкъсаните останки от мъртвородени идеи, внезапни копнежи, алчност и измяна. Въображението, Наказан мъж, може да бъде крайно порочен свят.

Вастала заговори:

— Отнех от тях всичко. Не им оставих къде да се крият. — Замълча, огледа наоколо. — Превърнах тази армия в ужасно нещо. Тези войници. Те няма да се поколебаят. Ще влязат в огъня на Майката, ако им се нареди. Ще се бият с всичко, което застане насреща им. И ще мрат, един по един, като всички други войници. Не по-различно, и все пак съвсем различно. — Дръпна Хатарас да се изправи. — Обич моя, трябва да бягаме. Те скоро ще се вдигнат, в мълчание. Ще примигат. Няма да погледнат в очите приятел или съперник. Прокълнатото желязо тръпне от допира им. Тези войници, възлюбена моя, са изчадия.

— Това ли ни дадохте? — попита Листар. — Не това поискахме от вас! Искахме благославяне!

Вастала се озъби.

— О, те са благословени, Наказан мъж. Но помисли над това какво спохожда една смъртна душа, когато открие, че истината е нежелана? — Обърна се отново към Хатарас. — Каква е съдбата на вещицата в осиротялата близначка?

Хатарас сви рамене.

— Владичицата ѝ е мъртва, плътта ѝ я няма, но корубата на душата ѝ остава. Тази — кимна тя към Ранси — трябва да се научи да бърка в нея, да намира магията, утаена там.

— Грозна магия — каза Вастала.

— Да — съгласи се Хатарас. — Грозна магия.

Листар се огледа, видя нападалата армия, всички като покосени на място. „Така трябва да е било, когато Хун Раал ги отрови всички.“

Гадателките на кости вече си бяха тръгнали. Той усети липсата на допира им като рязка болка някъде дълбоко вътре. „Толкова лесно ме изоставиха. Не, не разбирам нравите на Бягащите псета.“

А после очите му уловиха някакво движение, той се обърна и видя една жена, пристъпила навън от командната палатка. Застана на място, леко се олюля, огледа хилядите неподвижни войници, налягали в пози досущ като мъртви, оръжията им затихнали. Единственият звук, който Листар можеше да чуе, бе тихият вятър, отнасящ със себе си последната следобедна топлина.

„Бездната да ме вземе, това трябва да е Торас Редоун.“ Изправи се бавно и тръгна към нея. Щом го видя, тя трепна и отстъпи назад.

— Никакви призраци повече.

— Те са живи — отвърна Листар и забави стъпките си. — Всички. Не е каквото изглежда.

Устните ѝ се кривнаха в окаяна усмивка.

— Аз също.

— Имаше Гадателки на кости сред нас — каза Листар. — Ритуал.

Тя го изгледа със зачервени очи, на безутешно и безрадостно лице.

— И какво постигна този ритуал освен рухването на войниците ми?

Той се поколеба, после отвърна:

— Сър, простете ми. Не знам.

Четвърта книга

Най-достойният мъж

22.

Морето потъна в мъгли зад тях, а отдолу се появи просторна хълмиста равнина. Скилен Дро наклони крилете си и започна да се спуска. Кацането се оказа по-грубо, отколкото К’рул бе очаквал, и той се търкулна от лапите на спътника си и се спря чак в края на кръг камъни, почти скрити от пожълтели треви.

— Прах от поселение има напред — каза Скилен Дро, щом сгъна крилете си. — Не ми се ще да привличам стрели и проклятия, а и съм уморен от полета.

К’рул изпъшка и седна.

— Връщаме се в нашия свят. — Огледа се. — В земите на джелеките сме. — Замълча и изгледа накриво Скилен Дро. — Предполагам, че и те не те харесват. Не помня да си ги споменавал досега.

— Не ми е в характера да обиждам хора. Старанието да се държиш добре неизбежно води до неочаквани последствия.

— А джелеките?

Скилен Дро сви острите си рамене.

— Обидчивостта твърде често е отстъплението на дребнавия ум.

— Пасивна агресия, имаш предвид — каза К’рул и се изправи. — Актът на обиждането се превръща в оръжие и владелецът му се чувства овластен от фалшивото възмущение. Съмнявам се, че от това са били засегнати джелеките. — Залитна за миг. — Краката ми са полузаспали и черепът ми е опразнен от кръв. Мисля, че имам нужда от ядене, но ходенето ще помогне малко. Лагер, казваш?

— Събиране, и някаква възбуда. К’рул, твърде много приятели азатанаи срещнахме. Такива срещи ме отчайват.

Тръгнаха. К’рул куцукаше бавно и колебливо.

— Страдаме от статута на богове, без надлежното чувство за отговорност. Безкрайното ни странстване е всъщност вечно бягство от поклонници, не по-различно от един баща, бягащ от жената и децата си.

— А между краката на мъжа е възможността да повтори цялата бъркотия. С друга жена, на друго място. К’рул, ти оспорваш добрите ми дела.

— Всичко всъщност се свежда до признаването на нуждата да се порасне, нещо, с което толкова много мъже имат проблем. Състарена външност и халтаво дете зад нея. Врата, затръшната в лицето на всеки възможен урок, бързото тупане на стъпки навън в нощта.

— Цял народ може да се поддаде на същото това престъпление — отбеляза Скилен Дро. — Безотговорно бягство, предефинирано като прогрес.

— Да, заблудата за божественост е присъща на всички ни, смъртни, както и безсмъртни. Можем ли да кажем, с някаква сигурност, дали съществува някакъв друг бог, същество извън всички нас, и ние спрямо него сме деца спрямо баща?

— Осиротели, значи, защото ничия ръка не стиска нашата, никоя майка или баща не ни води. В своята изоставеност, К’рул, ние само се мятаме безпомощно, объркани и незнаещи.

Бяха ги забелязали. Дванайсетина превърнати джеларкани вече крачеха успоредно на тях по равнината, черни и рунтави, и сякаш готови всеки момент да ги обкръжат за убийството.

— Смея да кажа — подхвърли К’рул, — че сме готови да се отскубнем от хватката на тази ръка при първата възможност, чак до отричането на самото ѝ съществуване. Виждаш ли, Скилен Дро, дилемата на нашата опърничавост?

— Виждам, че децата са готови да се самозаблуждават под маската на пораснали възрастни, подражавайки на грижите на възрастните, докато детинската им същност се крие сред най-низки страсти, ревности и злоби, слепите желания и отчаяни нужди, малко от които могат изобщо да бъдат утолени без проливането на кръв или нанасянето на болка. Децата винаги се наслаждават на страданието на други, особено когато е нанесено от тях самите. Не се ли пада на такива като нас, К’рул, да наложим морален стандарт?

— А как се получи това сред тези твои К’Чаин Че’Малле? — попита К’рул. — Моралното ти напътствие ти придава облика на крилат убиец.

— Е, да. Понякога идеята за правилно и грешно се налага най-добре в гмежта на свирепа касапница.

— Щом детето в теб се развихри.

— К’рул, помня колко често разговорът с теб става дразнещ.

— Говоря само за да окуража смирението, нещо, което на нас азатанаите ужасно ни липсва. По тази причина, Скилен Дро, отворих вените си и оставих кръвта на силата да изтече в света.

— Дете, окуражаващо други деца. Виждам хаос много скоро.

К’рул изсумтя.

— Винаги е „много скоро“, стари приятелю.

Четири от гигантските вълци се откъснаха от глутницата и се приближиха, с изпънати опашки и присвити уши.

— Не сме добре дошли — каза Скилен Дро и разгъна отново крилете си.

— Търпение — отвърна К’рул и вдигна обезкървените си ръце.

Вълците спряха на няколко крачки от тях и водачът им се преобрази, вдигна се на задните си крака, замъгли се и след това мътното петно придоби форма. Вълчата козина се огъна назад и се превърна в тежко наметало, а от обърканата колебливост на преобразяването на съществото се появи женско лице, последвано от общо взето голо тяло. Беше слаба и жилава, с плосък корем и малки гърди. Изумително сини очи ги погледнаха от сърцевидното лице, обрамчено с гривеста черна коса.

— Още чужденци — каза тя. — Сквернят свещена земя.

— Нашите извинения — каза К’рул. — Не видяхме каменни грамади.

— Защото не знаете какво да търсите. Свършихме с грамадите, след като тайстките плячкаджии унищожиха всичко, което намериха. Сега освещаваме земята с кръв и пикня. С нацепени кости. Всички, които сквернят святата ни земя, ги избиваме.

К’рул въздъхна и се обърна към Скилен Дро.

— Май ще се наложи да летим все пак.

— Не. Както казах, уморен съм. Въпреки че не го желая, ще убия тези груби същества, ако потрябва. Попитай тази жена какво измъчва онзи лагер? Там има азатанай. Усещам го. Вярвам, че джеларканите празнуват завръщането на техен древен благодетел.

— Само ти би нарекъл едно страдание „празнуване“. — К’рул се обърна към жената. — Двамата със спътника ми съжаляваме за нарушението. Ние само минаваме оттук, търсим бреговете на Витр. Все пак, ако Фарандер Тараг е в онзи лагер там, бихме искали да поднесем почитанията си на нашия родственик азатанай.

Жената се намръщи.

— Фарандер Тараг е прекъснал всякакви връзки с азатанаите. Разделени за вечни времена, сега те прегръщат дивото и са с нас, в древното величие на зверовете. Няма да ви поздравят като свои родственици. Махайте се, и двамата.

К’рул изсумтя изненадано.

— Ритуал Д’айвърс? Фарандер наистина е стигнал далече назад.

Скилен Дро щракна със зъбатите си челюсти в знак на нещо, може би презрение.

— Фарандер Тараг винаги е бил голям нарцисист. Това не ме изненадва, нито би трябвало да изненадва теб, К’рул. Кой друг би могъл да понесе компанията на Фарандер освен Фарандер? О, и тези тъпочели същества. Дивото не се цени много високо от ума, способен да надхвърли с въображението си хоризонта. Джелеките са затъпели, запечатали са си съдбата.

К’рул въздъхна. На жената каза:

— Добре. Уви, спътникът ми е твърде уморен, за да лети, тъй че можем само да ходим. Не можете да ни убиете, тъй че стига с тези глупости. Но ви уверявам, ще заобиколим лагера ви отдалече.

Жената изръмжа и се превъплъти отново във вълчия си облик. Върна се при своите, обърна се с тях и затичаха обратно към глутницата.

К’рул изгледа Скилен Дро ядосано.

— Думите ти само за мен ли бяха, Скилен?

— Разбира се, че не. Каква полза от една нечута заплаха?

— Вече разбирам как лошите ти маниери предизвикват раздор.

— Наблюдението ти ме изумява. Бях съвсем учтив, доколкото такова нещо е възможно, когато мислиш за убийство. Не беше ли съжалението ми осезаемо?

— Не бих казал.

К’рул поклати глава и тръгна отново, този път косо на запад, за да заобиколят лагера. Скилен Дро закрачи до него, сгънал отново крилете си.

— Тайстите ще изпаднат в голяма беда, ако се опитат отново да нахлуят в земите на джелеките. Разбира се, яростта на дивото не познава много хитрост, извън осигуреното от природата. В лова има необходимост. В защитата на беззащитните, или на себе си, когато си притиснат в ъгъла, има отчаяние. Нито едното, нито другото не подхранва военни приумици. — Щракна отново с челюсти. — Предричам, че отстъплението им ще бъде безкрайно, през всяко селение, век след век. Дивото не може да направи нищо, освен да умре.

— Глупости. Цивилизацията е ефимерна. Опитомяването на животни премахва способността им да оцеляват без постоянно внимание. Поробването и отглеждането на растения ги отслабва срещу вредители и мана. Затварянето на водата води до болести и, най-сетне, разораването на почвата изтощава способността ѝ да се подновява. Готос може и да е Господарят на омразата, но нищо от онова, което каза, не беше погрешно.

— И тъй, аргументът ти е, че в края на краищата дивото ще се върне.

— Да.

— И все пак с развихрянето на магия над всички селения, К’рул, ти предлагаш оръжие, което да се опълчи на дивото по все още невъобразими начини.

К’рул погледна надясно и примижа към прашния лагер и гъмжащите в него фигури.

— Може и така да изглежда, да, отначало. Но без магия какво друго би могла да изкове цивилизацията в оръжия срещу дивото?

Скилен Дро помълча дълго, а после каза:

— К’Чаин Че’Малле потиснаха естествените закони. Те преобразиха своя свят с инструментите на технологията.

— Да, и докъде я докараха?

— Тяхната война срещу природата е пълна. Сега извращават самата кръв у децата си, за да направят нови и ужасни форми.

— И те изгониха.

— Невъзпитано и противно описание на това, че ги напуснах и ги оставих да се оправят сами. Сътворявайки птици, те се подложиха на задачата да построят клетки за тях. Избрах да не се задържам и ако заминаването ми се оказа донякъде припряно и объркващо, не беше по моя вина. Всъщност, ако не бях изгубил небесната си крепост, щях да съм се оттеглил в уютните ѝ теснини и да размишлявам там за покоя на самотата.

— За повечето самотата носи тревога — каза К’рул.

Глутницата продължаваше да крачи с тях от изток. Скромната дневна топлина гаснеше и тук-там в падините се виждаха изваяни от вятъра кръпки мръсен сняг. Толкова далече на север обратът на сезона все още беше на месеци разстояние.

— Тревога. Никога не съм разбирал това — каза Скилен Дро.

— За мнозина размишлението е като малки остри зъби, които дъвчат отвътре навън. Имаме навика да поглъщаме своите демони и след това да се заблуждаваме с вярата, че те умират в разпад. Но те се радват в скритото си убежище и ядат ден и нощ.

— Нищо не знам за такива демони.

— Дай ни отвличания, които да подлудят ухото, да оглушат ухото и да притъпят ума, и можем да преживеем цял живот на отчаяние. При всичките ти усилия, сред един народ и сред друг, Скилен Дро, боя се, че не си успял да се вслушаш в нито един от тях. В бъдеще се съсредоточи върху творците, за да различиш най-добре искрения вик на отчаяние.

— Добре известно е, че една цивилизация, целяща да се самоунищожи, обезправява творците си — каза Скилен Дро. — Виждам това непрекъснато. Погрешно разбираш целта ми, К’рул. Аз не съм спасител.

— Тогава защо непрекъснато се криеш в цивилизации на смъртните?

— Отегчавам се, К’рул.

— Отегчаваш се от себе си?

— Отегчавам се от всичко и от всеки. Търся нещо, което не мога да назова. Маяк може би, в тъмнината на вечно невежество. Искра на непокорство сред упорито невъзприемчивото. Това безкрайно бръмчене ме дразни, трескавото пърхане на дейност без никаква друга цел освен поддържането на един незадоволителен живот. Конструктите на интелекта са измамни и затова се превръщам в юмрук на неразумността. Боговете, казвам, изобщо не се интересуват от машини. Изобщо не се интересуват от лъжите на навика, от тиранията на това как винаги са се правили нещата и следователно трябва винаги да са така. Боговете са глухи за извинения, осмисляния, оправдания. Вместо това те се вслушват в тишината отвъд машините, в нашепнатото отваряне на едно самотно сърце.

К’рул се беше спрял по време на това слово. Изгледа приятеля си, това гигантско влечуго — убиец на дракони, който беше изтръгвал планини и ги беше вдигал в небето.

— Ти говориш за любов. Това е твоят маяк, твоята искра на непокорство.

— К’Чаин Че’Малле гледат в нощното небе и градят за него закони и принципи, сякаш актът на дефиниране е достатъчен, служи като оправдание, предхождащо нашествие, завладяване и експлоатация. Ако изобщо успеят, те ще заразят небесата със същите войни, същите користни желания и апетити, същото безумно подчинение на онези закони и принципи, с които оковават всичко, което видят, и всичко, което твърдят, че познават. Кажи ми, К’рул, когато се взреш нагоре в тази идваща нощ, какво виждаш?

— Това, което виждам, е по-маловажно от това, което изпитвам.

— А какво изпитваш?

— Изпитвам… почуда.

Скилен Дро кимна.

— Точно така. А почудата, приятелю, е най-страшният враг за интелекта. Нейният път е любов, а любовта е езикът на смирението. Рационалният ум е готов да застане над нея с окървавен меч и в празната студенина на очите му ще видиш неговия триумф. — Убиецът поклати глава и разгъна широко крилете си. — Това съм научил сред К’Чаин Че’Малле. Затова, К’рул, стоя до теб. Магията, която ти предлагаш — о, те ще се стремят да я пленят, в закони и принципи, в правила и жалка структура. Но и двамата знаем, че ще се провалят, защото умовете им са затворени в клетки, сътворени от самите тях, и всичко, което е отвън, ще остане завинаги непознато, непознаваемо за тях. И това те не могат да понесат.

— Ще се провалят — съгласи се К’рул. — Защото аз съм непознаваем.

— Да. И твоят жест, К’рул, беше акт на любов, предизвикващ безкрайна почуда. Това, което си направил, ще разгневи света.

К’рул сви рамене.

— Това ще е… достатъчно.

Тръгнаха отново по пътя си.

Широк плосък камък, десет крачки в диаметър, клечеше над бреговата линия, на самия край на парещата миазма, лъхаща от Витр. Много преди раждането на това свръхестествено море, във века, когато Строителите се примиряваха да работят с груба скала, пръст и дървета, този масивен камък беше изваян в олтар, повърхността му грубо подравнена с кирки от еленов рог, със спирални жлебове, оставени на стихиите да се огладят през сезони на дъжд, сняг, зной и студ.

Но всичко това не бе подготвило олтара за разяждащата захапка на мътния дъх на Витр. Шарките по повърхността му общо взето бяха заличени, а жлебовете, които бяха останали, се ронеха при допир. Както една вяра умира със смъртта на един народ, така и този обелиск умираше с култа, който въплъщаваше.

Канин Трал, от Тел Акаи, се присви на плоската му повърхност, подпрян на двуострата си брадва с къса дръжка. Оръжието бе принадлежало някога на един главатар теломен. Ковачът му го бе обявил за прокълнато и това не бе изненадващо, след като Трал беше убил главатаря в двубой. Такива трофеи можеха да бъдат взети само с нотка на ирония, в признание, че остриетата режат в две посоки. Канин Трал се беше усмихнал, когато захвърли счупеното си копие, със славното му острие затъпено и едва разпознаваемо под съсирената кръв, и беше вдигнал прокълнатата брадва.

Някои оръжия притежаваха само един миг на триумф в себе си. Явно брадвата, която държеше сега, не бързаше.

С тази мисъл, лениво задържала се в ума му, той кривна леко глава и огледа дракона, привлечен на брега на Витр, точно срещу него и изпречил се между него и надвисналата хрущяща порта на Старвалд Демелайн. Портата се бе породила, в раздираща ярост, далече на изток, където се бе изсипала от разбита вихрушка от дракони, но оттогава се бе пренесла тук, притеглена от песенния зов на неговата господарка, и ден след ден тя укрепваше котвите, които вече държаха портата на място.

Песни на сирена, като копринените нишки на паяк, паяжина почти довършена. Единственото, което оставаше, напомни си той, беше душата на някой жалък кучи син, изтръгната и натикана в зейналата рана, каквото беше Старвалд Демелайн. „Душа, която да запуши пастта, и дано да е могъща душа, упорита душа, душа, създадена да страда.

Не моята значи.“

Драконът явно се беше откъснал от разбитата вихрушка — както повечето от тях, подозираше той — и кръжеше, вероятно за да отлети обратно през портата. Но пък какво го спираше?

„Не аз. Нито господарката ми. Нито нашият гост, все още почти примрял от глад, все още напълно объркан. Не, този дракон изглежда решен да застане на мястото ми. Но аз не се нуждая от помощ в пазенето на тази порта.

И все още отказва да проговори.“

Пресегна се и потърка лицето си, стъписан за пореден път от дълбоките бръчки, които го бяха набраздили. Размърда се леко — дори един Тел Акаи, роден да стои наведен и приклекнал, можеше рано или късно да познае болежките от тази стойка — и извърна поглед над дясното си рамо, където се издигаше Вторият храм, кривнат пренебрежително сред безжизнени пясъчни дюни. „Вторият храм. Така го нарича тя, с онази насмешлива усмивка.

«Докато ти, Канин Трал, ти претендираш за първия. Онзи плосък камък, онзи разяден провал, който скоро ще се разпадне под водите на Витр. Не че моето обиталище ще издържи много по-дълго, разбира се. Все пак съм оптимистка. Неговата Зала на сънищата остава празна, но все пак, в късни нощи, влизам в нея, вслушвам се за шепота ѝ.»

Глупава жена. Любовницата ти е удавница и няма да легнеш отново с кралицата си. Също както и аз няма да легна отново със своя крал, след като никои двама мъже не могат да изсерат наследник. Така стоят нещата, Ардата. Хайде да се възползваме от душата на този наш гост, да запушим портата и да си тръгнем, да си потърсим някоя друга достойна кауза.“

Не можеше да я види. Някъде вътре във Втория храм, предполагаше. Рееше се от празна стая в празна стая, пръстите ѝ правеха във въздуха шарки, които се задържаха след нея като развети паяжини.

Паднеше ли нощта, щеше да вземе члена му, след като по-малкото удоволствие беше единственото удоволствие, а той щеше да вземе мократа ѝ дупка, по същата причина. Беше, общо взето, комично.

„Приказка на Тел Акаи, несъмнено, внезапна кулминация на дълга шега. Виждам тълпата, превиваща се в доволен смях, достатъчно, за да удави жилото, несъмнено. Макар че очите на моя крал ще продължават да гледат, забулени зад неизменната усмивка. Старците не бива никога да се задържат.“

Гостът обаче си беше там, седнал на една рухнала колона под разбитите стъпала, с бруса неподвижен в едната ръка, острието на меча легнало на бедрата му. Взираше се над Витр, с уста донякъде отворена, донякъде увиснала. Мъж все още не толкова стар, че да не внимава с отверстията си, да ги затваря за всички светове, освен интимния. „Не, но той зяпа и блее. Работи над нещо и после оная уста зяпва, да покаже тежката драма на деянието му. Пух пух пух, всеки дъх почти, но не съвсем безшумен. Дразнещо като всички адове, които Ардата твърди, че е преживяла. Каквито и да са тези «адове».“

Натъквал се беше на тях преди време, този странник, този гост. Тръгнал пеш, беше им казал, от умрял кон — глупакът беше носил седлото, за да го докаже — от юг, умиращ скитник, или навярно беглец, или дори престъпник. „Избери което ти хареса, просто добави «умиращ», и готово.“

Канин нямаше намерение да оказва помощ. Времето му на предлагане на спасение отдавна бе зад него. Но Господарката бе настояла и чак много по-късно воинът Тел Акаи бе отгатнал неизречения ѝ мотив.

Погледна накриво издутата завихрена рана, която бе портата на Старвалд Демелайн. Удивително, че една-единствена душа можеше да я запуши. „Но не моята. Нито нейната.“

Драконът беше зяпнал в него, както беше зяпал, откакто бе застанал срещу нея, в самото утро на смущаващото си пристигане. Като за двубой в зяпане, дори един Тел Акаи не можеше да се сравни с опасния немигащ поглед на дракон. Тъй че Канин периодично се вглеждаше в онези очи на влечуго и им отвръщаше с гримаси, бавно затваряше едно око и завърташе другото, да речем, или изплезваше език, или вдигаше лъскавия му връх нагоре, докато се лизне по носа. Пръст да начеше сърбежа в едното ухо, друг да зачовърка в ноздрите си. Внезапен пърдящ звук или изкашляне на скрита шепа пръст и прах. От време на време посягаше към гениталиите си, все едно се канеше да си поиграе с тях.

Но това никога не стигаше по-далече. Освен че такова нещо беше недостойно, очите на проклетия дракон изобщо не се присвиваха.

Помисли дали да не отиде до него и да се изпикае на зурлата му.

— Какво би казал на това? — викна той изведнъж. — Мехурът е пълен в края на краищата. Дай на човек, който трябва да пикае, цел и той е щастлив. Дали да не се ощастливя?

Гостът беше вдигнал глава и ето, че се смъкна от колоната и тръгна към Канин Трал.

— Тел Акаи, защо се дразниш?

Канин присви очи.

— Вече се преструваме на банално незаинтригувани от крилатия ни натрапник? Много бързо. Чудя се, това ли е тайната дарба на нискоинтелигентните, която ги прави толкова добре бронирани срещу удивление? Плиткоумието на циника, нали? Почти ти се възхищавам. Не, честно. Каква благодат бих познал, ако имах половин ум! Кажи поне, че изяде коня си.

Гостът спря.

— Твърде добре ми служи, сър, за такъв позор!

— Тъй че вместо това си остави стомаха празен. Конете служат на господаря си умрели също толкова охотно, колкото и живи, глупако. Точно в това е цялата сляпа робия.

— Има други видове служба, Тел Акаи.

— Например?

Мъжът се поизправи и Канин простена вътрешно и се стегна за поредното важно заявление.

— Оставих своя храбър кон там, където падна, и с това му отдадох почитта, която изпитвах към него.

— Почете го, като го похаби? А, разбирам. Естествено. Как не се сетих за това! Сега бъди така добър да направиш кръгом, и обратно с наперена стъпка към онази колона. Изсмукваш всичкия горещ въздух.

— Не разбирам защо съм ви толкова несимпатичен.

— Точно така — отвърна Канин и хвърли поглед през рамо към дракона. — Не разбираш.

— Трябва ли да поемам обиди?

— Защо не? Всеки ден оставям купчина от тях в клозетната дупка зад храма. Да ти е сладко.

Гостът се обърна и Канин чу тихото щракване на устата му, най-сетне затворила се. „Аа, видя ли? Учи се.“ Огледа отново дракона. Не бяха от познатите му зверове. Този беше първият, който изобщо бе виждал. Спуснал се в кръг от легендарните небеса, страховит и огромен, непознаваем и — за всеки друг освен един Тел Акаи — плашещ.

Но Старата богиня бе избълвала достатъчно презрение по темата за дракони, вдигнала огромните си юмруци пред себе си, да каже на децата си за смачкани черепи, кръв, плиснала от разцепени ноздри, и всичко останало. Приказки, които да заличат всякаква почуда у котилото ѝ, приказки прогизнали от пренебрежение.

Все пак беше страховит звяр.

— Най-сетне!

Гласът изсъска оглушително в главата на Канин Трал и толкова го стресна, че той едва не си прехапа езика. Изруга, изплю червено и след това се изправи, надигнал брадвата с две ръце.

— Най-сетне какво, гущер?

— Стара богиня, нали? Това ще да е Килмандарос. Някои азатанаи са твърде глупави, за да са богове, освен ако, разбира се, не раждат още по-глупави деца. В който случай, е, раят зове!

— Говориш в главата ми с глас на жена. С какво име да те наричам?

Драконът вдигна муцуната си, а после разтвори широко челюсти като прозяваща се котка. Смачкана топка от мокра броня беше заседнала между два разядени кътника.

— Достоен ли си да знаеш името ми? Кучката на паяците те нарича Канин Трал. Тъй че нямаш нищо, което да ми дадеш в замяна. Аз само се пазаря, Тел Акаи. Даровете са за глупаци.

— Мога да ти дам нещо в замяна, драконе. Брадвата ми между очите ти. Име, ако обичаш, да го всеча на желязото редом до многото други, които съм убил.

— Други? Други дракони? Не мисля, и нека да сме наясно, Канин Трал, другите ти победи са перчене с плъхове, смачкани под краката. Аз закусвам със смъртни герои и сера очукано желязо преди лягане. Правя мръвки от тайсти юнаци, закуски от ловци Тел Акаи, мезе от джеларкани, Бягащи псета, теломени и джхеки.

Канин Трал отметна глава и се изсмя.

— Слушал си! Толкова, че да насъбереш имена на мнозина от обитателите на този свят! Но ние добре знаем пътя на преминаването ти, от първата поява на портата на южния бряг на Витр до тук и сега. Ако си намерил закуска-две по пътя, не е изненадващо. Но юнаци и герои? Тел Акаи и теломени? Ти, драконе, си пълен с говна.

След дълга пауза драконът каза.

— Неуважението е непрепоръчително.

— Заплаха, от която да се разтреперя! Хайде пробвай друга!

— Бих могъл да те взема в ноктите си, Канин Трал от Тел Акаи, и да разпъна душата ти над раната.

— Ела насам и ще съжалиш.

— Погледни ме в очите, Канин Трал. В тях може да видиш… предупреждение.

— Виждам само безмозъчен… — В последния момент улови отражението в огромните очни ябълки на влечугото. Изрева, завъртя се светкавично, но не навреме, когато втори дракон, понесъл се ниско над Втория храм, връхлетя отгоре му; ноктите му изтрещяха и го стиснаха.

Съществото запокити Канин Трал във въздуха и извитите му криле се издуха като платна под въздушния напор, улови го отново, ноктите пробиха люспестата броня и се забиха в плътта. Брадвата изхвърча от ръцете му.

А после драконът запокити Канин на земята и ударът прекърши десния му крак под коляното. Той зави от болка, превъртя се настрани и зяпна вбесен двата лъскави края на счупената кост, щръкнали през кожата.

Вторият дракон кацна с тежко изтупване до огромния камък, опашката му запердаши насам-натам.

— Кърдъл, любов моя! Казах ти за дразненето на Тел Акаи!

Нов глас проговори иззад Канин:

— А аз казах на любимата ти за нараняването на мои приятели.

Новият дракон изви глава назад.

— Ардата! Като ще си говорим за любими, къде е твоята? Опърничава душа беше, несъмнено. Съпротивяваше се на клопката, която направихме за нея. Може и да е избягала, но в какво? Ами, във Витр, а това е едно крайно разсеяно море! Все едно, достатъчно от нас се възползвахме от нея.

Увита в животински кожи, толкова стари, че туфи косми бяха окапали от тях, Ардата се приближи невъзмутима и спокойна, с цялото изящество на императрица, и застана над Канин Трал. Погледна го отгоре и се намръщи.

— Грозно счупване. Лежи спокойно. Ще трябва да се справим с него и останалите ти рани по обикновения начин, след като все още не съм проучила добре този лабиринт Денъл. — Тънкото ѝ лице бе прорязано с дълбоките бръчки на всички, избрали да живеят толкова близо до Витр, макар да го бе уверила, че такива подробности бързо чезнат с разстоянието. „Младостта е възстановена, приятелю — беше му казала, — макар че старческите ти оплаквания са друга работа.“

„Смешна жена, ха-ха.“ Тел Акаи се взря в невзрачното ѝ лице през мъглата от болка, докато тя заговори отново на втория дракон.

— Телораст, ти и Кърдъл бяхте прогонени веднъж от това селение. Не очаквам да се задържите дълго и този път. Все още сте хапещите бълхи на кожата на този свят.

— Чу ли това, любима? Кучето се кани да чеше. Уплашени ли сме?

— Къде беше? — попита Кърдъл настойчиво.

— Южно от Витр, отвъд инатливата равнина. Посетих едно скромно укрепление, обитавано от треперещи тайсти, вече черни като тревите на онази равнина. Крайно любопитно.

— Властелинът.

— Несъмнено. Все едно, избрах прелестна форма, за да ги съблазня, и така научих много. Светлината е родена отново, Кърдъл, и тайстите са разделени между нея и Тъмата. Има гражданска война. Не е ли това шантаво?

Кърдъл се надигна леко, изви гръбнак и крилете ѝ се разгънаха.

— А Сивия бряг?

— Още по-грозно раждане предстои, любима. Още в родилни мъки.

— То ще е наше!

— Шшт! Паяците слушат!

Ардата се обърна, щом гостът тайст спря до тях. Държеше меча си и поглеждаше драконите накриво.

— Прибери този меч — каза му тя. — Разпали мангала в храма. Постави два от тънките ми ножове в пламъците. След това извади вода от кладенеца и намери нещо, от което можем да направим шини. Нещо от това непосилно ли е за теб?

Младият тайст се намръщи.

— Не.

— Върви тогава. Скоро ще дойдем при теб. — Обърна се отново към драконите. — Амбициите ви са прекомерни, отново. — Помълча, а след това добави по-твърдо: — Злоупотребихте с Кралицата на сънищата и това няма да го забравя.

— Заплаха? — Телораст се изсмя, съскащият смях изпълни черепа на Канин. — Дай ни друг Тел Акаи за ядене тогава. — След миг се преобрази в тялото на жена тайст, с лъскава като оникс кожа и гола. — Погледни ме, Кърдъл! Наслади може да се намерят в тази скромна мръвка! Уподоби ме, за да можем да плеснем с ръце и да засияем най-подобаващо! По онзи самодоволен начин на двойките на който и да било свят. Хайде, да се покиприм!

Кърдъл също се замъгли, сви се навътре и се въплъти в друга жена тайст, по-висока от любовницата си и с по-едра кост.

— Дебела си някак — отбеляза нацупено Телораст.

Кърдъл се усмихна.

— Харесва ми. Повечко тежест за подмятане. В тълпа тайсти другите ще се отдръпват от пътя ми. Онази гражданска война свърши ли вече?

Телораст сви рамене.

— Белокожи и чернокожи, на ръба. Армии в поход — а бе глупости.

— Нищо заслужаващо внимание значи.

— О, трябва да се приближим, когато дойде сблъсъкът. Чернокожата армия носи странни оръжия. Тайстко желязо, закалено във Витр.

При тези думи Ардата се дръпна назад и изсъска. Дори Кърдъл потръпна.

— Лудост! — викна Кърдъл, вдигна ръце и ги зарови в гъстата си черна коса. Изведнъж се намръщи и прокара пръсти през косата. — О, харесва ми обаче.

— Прекрасна грива, наистина — отбеляза Телораст и се присламчи към любовницата си.

Ардата отново изсъска от безсилие и рече:

— Телораст! За онези оръжия…

— О, все едно. Не убиват дракони, нали?

Канин Трал стисна зъби. Болката напираше на вълни, сякаш счупеният му крак вече лежеше на мангала, който проклетият гост продължаваше да захранва с дивашка усмивка на глупашкото си лице. Кръв цвъртеше и стопена тлъстина капеше и съскаше върху въглените. Затвори очи и лицето му се изкриви в гримаса.

След миг хладната ръка на Ардата се отпусна на челото му.

— Спи сега, приятелю. Мога поне това да ти дам.

И светът си отиде за малко.

Два безметежни дни бяха изтекли след лагера на джеларканите. К’рул стоеше със Скилен Дро на един естествен бряг, по който туфи сухи треви очертаваха редове от ронливи купчини. Двамата азатанаи гледаха над бистрото посребрено море на Витр, докато слънцето гаснеше зад гърбовете им.

— Това изтича отнякъде — каза след малко К’рул. — Цепнатина, извор някакъв, разбит портал. Не вещае добро.

— Когато забележат, Строителите ще направят нещо по въпроса.

К’рул изсумтя.

— Строителите. Смущават ме.

— Те не отговарят пред никого. Рядко говорят изобщо. Насочвани са от сили, твърде стари за думи. Твърде стари, може би, за самия език. Виждам в тях стихийно естество, заплитане на неумолими закони и несъкрушими принципи. Те са онова, срещу което се бори целият живот, проявени и с това — вечно непознаваеми.

— Живи символи? Одухотворени метафори? — К’рул изкриви лице. — Не мисля, освен ако термитите и мравките също служат за описанието ти. Вярвам, че Строителите са напълно безмозъчни.

— Значи не си противоречим.

— Ти се занимаваш със смисъл. Аз допускам, че те са без смисъл. — Кимна към Витр. — Не по-различни от този хаотичен бульон. Сили на природата наистина, но също така притежаващи същото отсъствие на воля. Природата унищожава и природата гради. Гради, събаря, започва отново.

— Значи са създателите на светове.

— Светове се раждат от въглените на мъртви звезди, Скилен Дро. Никой огън не изгаря докрай. Винаги нещо остава. — Погледна приятеля си. — Или нямаш такива неканени видения? Страховитите раждания, свят след свят, век след век?

Скилен Дро сви острите си коси рамене.

— Знам ги, но не ги смятам за нищо повече от спомени за собственото ни раждане, изригването на светлина, стъписването от студения въздух, внезапното осъзнаване на присъщата ни безпомощност. Влизаме в света неподготвени и ако всъщност се окажем смъртни, се препъваме до самия му край, също така неподготвени.

— А Строителите?

— Силите на природата ще ни забележат, понякога, все едно че не сме нищо повече от мухи, бръмнали пред лицето им. Смъртността е само едно кратко повторение, изказване на неизказаното; достойно за мигновена почуда, докато остатъчният образ помръкне и угасне пред окото, а след това бъде уместно забравен. — Скилен Дро разпери крилете си. — Въздухът е мръсен. Но ти беше прав.

— За какво?

— Дракони са минали насам. Ти каза, че един или два вероятно са били привлечени обратно към портала. А порталът всъщност странстваше и сега ни чака на север. И да, Ардата остава. — Обърна се и изгледа К’рул. — Точно както каза ти. Кажи ми, тази твоя вечно изтичаща кръв дава ли ти нова сетивност? Дава ли ти усет, който обхваща целия този свят? Губейки кръвта си, К’рул, да не би случайно да си измамил всички ни и вече да претендираш за невъобразима власт и влияние? Създаваш нов свят с тази магия. Тя се просмуква и зацапва всичко в обхвата си, а този обхват се разширява. И кой стои в центъра? Ами, нашият скромен К’рул, от когото капе щедро. Тъй че трябва да попитам: завладял ли си ни?

К’рул почеса наболата си брада.

— О, предполагам, Скилен Дро. Но смекчи възмущението си, приятелю, защото този, който стои в центъра, стои там в слабост, не в сила. — Лицето му се изкриви. — Аз не съм Ардата с нейните паяжини и с лакомията ѝ. Центърът на моята империя, такава, каквато е, не изисква жертва. Аз съм жертвата.

— Култът, значи, е да пием кръвта ти, капеща от подиума.

— Ерастас и Секул Лат откриха по-брутален начин на хранене с кръв, изразен на езика на насилие и смърт. Техният е противоположен на моя, но това не го прави по-малко мощен. Всъщност може би предвид съблазняващите му свойства, привличащи най-лошото в нас, ще надделее над мен с времето. — Помълча и въздъхна. — Боя се от това, и все пак ходовете, които правя срещу тях, не мога да ги правя сам.

— Аз, твоят невеж съюзник.

— И дракони.

— А Ардата?

— Не знам, честно. Любопитен съм, разбира се. Какво я държи тук, на бреговете на Витр, под портата на Старвалд Демелайн? Дали е просто загубата на Кралицата на сънищата? Или има още нещо, нещо повече? Една паяжина, в края на краищата, може да бъде нещо повече от капан. Може да е също така средство да се държи всичко заедно, да се държи да не се разпадне.

— Приписваш на мотивите ѝ твърде много духовна щедрост, К’рул. Тя е азатанай, не по-различна от теб или мен в начина, по който прикриваме тайната си цел, скритите мотивации под похвални жестове. — Махна лениво с дългопръста ноктеста ръка. — Като този, и твоята невидима Империя на слабостта. Не те разбирам, К’рул. Кой владетел се стреми да владее империя, като моли гражданите си за съпричастие?

— А ако съпричастието — и състраданието — са единственият източник на сила за тази империя?

— Тогава, приятелю, двамата с теб сме обречени.

К’рул помисли над това.

— Пътят на Ерастас е със задънен край.

— Пътят на Ерастас не влага никаква стойност в това къде свършва, задънен край или не.

— Да, може би си прав.

— Ще ти помогна, но само дотук, К’рул. Нямам никакво желание да присъствам на евентуалната ти кончина. Но за това, което трябва да направим, тук и сега, Ардата ще е съществена. А тя не ме харесва.

— Ще говоря за теб, Скилен Дро, и ще потърся от нея… — усмихна се — малко съпричастие.

Обърнаха гръб на Витр и поеха, завивайки малко навътре в сушата, по-далече от отровния лъх на морето, и продължиха на север.

На К’рул му се въртеше в ума, че Ардата ще отвърне на молбата му със своя. Зачуди се дали Скилен Дро разбира това. „Но драконите са тези, които ще решат, а какво би могло да бъде по-притеснително от това да избереш дракони за съдници какво е справедливо?“

Нощ се спускаше над света, първите звезди пламваха събудени напред. Продължиха към тях. И двамата знаеха, без да си го казват, че няма да спрат преди да стигнат Старвалд Демелайн.

Беше помогнал на Ардата да намести счупените кости на Тел Акаи, и двете невероятно дебели. Когато ги погледна, докато дърпаше грамадното стъпало на Трал, а тя връщаше костите навътре под разкъсаната кожа, се почувства незначителен като никога. Срещу такъв воин не беше нещо повече от дете и колкото и да жилеше мечът му, Канин Трал можеше просто да го забърше настрани с пълно пренебрежение.

Неприятно усещане беше това унижение. Делата от миналото му, които бяха изглеждали толкова значими и важни, не бяха много повече от дребни стъпки в един дребен живот. Когато тя се залови да превърже раните по тялото на Тел Акаи, той отново излезе навън, за да прибере любимата брадва на Канин Трал.

Без да обръща внимание на двете жени тайст — които бяха всичко друго, но не и такива, — тръгна надолу към брега на Витр. За краткото време, през което брадвата бе лежала върху мъртвия пясък, горчивите изпарения бяха зацапали желязото, отнемайки гордата му лъскавина. Изпъшка, щом вдигна оръжието от земята, и се затътри отново нагоре.

Разпръснатите руини на храма, прекатурените каменни блокове и нападали колони създаваха впечатлението за някакво отминало насилие, сякаш обитаващият го бог или богиня беше сложил край на вярата в изблик на ярост. Вяра и избиване твърде често се сплитаха в убийствена прегръдка. Беше избягал от Куралд Галайн на ръба на една такава война и нямаше никакви съжаления за тази подробност в заминаването си. Но бягството не беше предотвратило преобразяването на кожата му. Първоначално бяла като сняг, сега тя беше като потъмняло от слънцето лъчисто злато. Онова, което в началото го беше ужасило, вече привличаше; той се усети, че гледа всъщност с възхищение съвършените като оникс Телораст и Кърдъл.

Подпрян на брадвата до един разбит варовиков блок, той се поколеба, а после се отпусна на камъка да погледа светлината, отцеждаща се от света.

След малко двете жени дойдоха при него и се настаниха от двете му страни; и двете — достатъчно близо, за да потъркат ръце и бедра в неговите.

— Храбри млади воине — заговори тихо Телораст. — Кажи ми, че ги харесваш леки и пъргави. Тя ще те смачка и насини до припадък, докато аз, от друга страна, показвам по-скромни извивки, но не по-малко възбуждащи, нали?

— Мислех, че двете сте любовници.

— Любовници, сестри, майка и дъщеря, тези описания са безсмислени. Подробности от миналото, а миналото е мъртво. В този момент има само жени и мъж. Самата близост приканва. Не е ли така, Кърдъл?

— Ние винаги сме прави, вярно е. Как би могло изобщо да е другояче? Но този воин тайст тук, той има високо мнение за себе си.

— Или го е имал преди — отбеляза Телораст, — но вече не, уви. О, Куралд Галайн! Как се наслаждава той на гледката на собствения си пъп! Свити хоризонти и корен, отдавна престанал да извлича жизнени сокове. Но ето те теб, воине тайст, обагрен в Светлина, божествен в младостта си, а само облаци в тези златни очи.

— Ардата е виновна — изсъска Кърдъл. — Не иска да го използва по правилния начин!

— Тя си има патката на Тел Акаи, с която да си играе, любов моя. Помисли за това.

— Мъжеството на азатанаите няма граници — каза Кърдъл. — Тя трябва да се превръща, за да му е по мярка. Зъл гений, но лесно се разглезва.

— Бързо се отегчава.

— Цялата чувственост притъпена. А ти, Телораст, за малко да убиеш онази гигантска патка!

— Ти не го искаше, първо на първо!

— Нима? Е, вярно, не го исках. Но след като вече е негоден, премислих.

— Той ще те разпори на две, Кърдъл, нищо, че се направи толкова подута и с голям кокал.

— Виждам много провиснало по теб, Телораст!

— Не е провиснало. Това е закръгленост. Има разлика. Аз не се клатушкам, когато ходя. Полюшвам се.

Когато той понечи да стане, двете жени го дръпнаха обратно.

— Не сме приключили с теб, воине — каза Кърдъл. — Наблюдавах те, знаеш. Благословът на Светлината е върху теб. Тя се опълчва на Витр. Това е полезно.

— Престани с това — каза Телораст. — Само го объркваш.

— Объркването е хубаво нещо. Ще го направи по-отстъпчив. Воине, кажи ми поне името си.

— Оссерк, син на лорд Вата Урусандер, който е командир на Легиона.

— Син, лорд, командир — щитове за отклоняване, щитове, зад които да се криеш. Хайде да те извадим на слънчевата светлина, Оссерк.

— Престани, Кърдъл. Кажи му нещо полезно. — Телораст отпусна ръка на бедрото му. — Тайна, която можем да споделим. Просто за да му покажем колко сме щедри. Кажи му за Сивия бряг.

Кърдъл трепна, а после се наведе напред и я изгледа гневно.

— Ти луда ли си? Плановете ни този път са съвършени! Вземем ли веднъж трона, благословеното от Светлината същество ще бъде наш враг!

— Лиосан. Тяхното име за Светлината, Кърдъл. Освен това този глупак тук не отива никъде. Още ли не си го проумяла? Аз току-що дойдох тук и го разбрах. Витр ли ти разяжда мозъка, сестро? Това ли е? Стоиш тук толкова дълго и копнееш за онзи Тел Акаи?

— Правехме си муцунки. Беше чудесно! Мозъкът ми не е разяден. Не аз предложих да дрънкаме за Сивия бряг.

— Ще намерят друго име за него — каза Телораст. — Правят такива работи. Ние сме Елейнт, забрави ли?

— Някой наистина трябва да убие Властелина.

— Съгласна. Този път ще се погрижим да стане. Намери правилния меч, насочи го към него и виж как плисва черната му кръв!

— Отегчих се — каза Кърдъл. — Изчукай го този воин, любима. Искам да гледам.

— Нима?

— Казах го, нали?

— Последния път, когато го направихме, горкият кучи син беше накъсан на парчета.

— Не от моите нокти, Телораст!

— Е, възбуждащо е, когато гледаш!

Кърдъл потупа Оссерк по рамото.

— Изобщо не се притеснявай, че нещо такова ще се случи, воине. Ние бяхме дракони тогава, това е различно.

Оссерк се покашля и отвърна:

— Дал съм клетва за целомъдрие. Ето защо трябва да отклоня поканата. Моите извинения, ъъ, и на двете.

— Тази клетва трябва да се наруши — изръмжа Телораст.

За негово голямо облекчение Ардата излезе от храма и тръгна към тях.

— Оставете го на мира, двете. Едва търпя присъствието ви тук и ще е добре да го имате предвид.

— Тя припка от руините, Телораст! Паяжината трепери, щом нашата сила я предизвика! Виждаш ли ужасното напрежение на лицето ѝ?

— Това ще да е от Витр — каза Телораст. — Но само по себе си е показателно, нали? Дори азатанаите не са неуязвими.

— Витр ще прояде дупки в този свят, Ардата — каза Кърдъл, наведе се леко напред и отпусна мека длан на бедрото на Оссерк. — Разбираш ли това? Дупки, проядени през него. Старвалд Демелайн беше само първата. — Ръката стисна. — Магия се излива в този свят. Ще има натиск. Рани ще се отворят. Витр е Великия гълтач, Неутолимия глад…

— Оо, това ми харесва — промърмори Телораст; нейната ръка се промъкна крадешком над другото му бедро и пропълзя към чатала му.

Оссерк вдиша рязко, усетил как членът му се отзовава на лекия допир.

Ардата скръсти ръце, но вниманието ѝ като че ли бе съсредоточено само върху Кърдъл.

— Кажи ми повече.

— Пазарим ли се вече? — Кърдъл се усмихна и ръката ѝ също се промъкна надолу, а когато откри, че тази на Телораст вече е там, с пръстите свити около члена му, се опита да го издърпа от хватката на съперничката си.

Той изохка, скочи на крака и бързо се отдръпна от двете жени. Обърна се и погледна ядосано нацупените им лица.

— Отдавна не съм нещо за използване — изръмжа им.

— Всичко е наред — каза Телораст. — Пак ще станеш след време.

Кърдъл кимна.

— В природата му е. И ти ли го разбра, любима? Леле, колко сме умни, нали? — Обърна се отново към Ардата. — Е?

— Какво искате?

— О, този мъж, първо — отвърна Кърдъл. — Но също така нещо за бъдещето. Когато Сивият бряг се издигне и влизането е безпрепятствено, ще впримчиш Килмандарос. О, не завинаги, разбира се. Дори ти не би могла да се справиш с това. Но за известно време.

Телораст добави:

— Достатъчно, за да прелетим със сестра ми до центъра безпрепятствено и да си вземем каквото ни чака там.

Ардата се намръщи.

— Тронът на Сянката.

— Той е наш! — кресна Телораст.

След малко Ардата сви рамене.

— Говореше за дупки.

— Рани, портали, по един за всеки аспект на магията — каза Кърдъл. — Гладът на Витр за сила е безкраен. Ще направи пространство в себе си за всеки аспект. Пещери, тунели.

— Откъде дойде този Витр, Кърдъл?

— Старвалд Демелайн винаги е… изтичал — отвърна Кърдъл. — В родното ни селение сме плавали над сребърни моря, скътани по разядени зъбери, стърчащи от хаоса. Втурвали сме се над бесния му порой във времена, в които е тътнел през други селения…

— Всички селения — прошепна Телораст. — Дори и на Властелина.

— Значи Кралицата на сънищата…

— Погълната от една такава рана — отвърна Телораст и се отпусна назад. — Малка, просто цепнатина, процедила се от същия този портал тук, от Старвалд Демелайн. Ние, които патрулирахме от другата страна, забелязахме и яхнахме внезапния порой. Навън! Навън, в този нов свят, ха!

— А нейната съдба? — попита с хладен тон Ардата.

Телораст погледна Кърдъл, но тя сви рамене и замълча. Телораст въздъхна и продължи:

— Витр краде спомени — или по-скоро заслепява ума за спомените, които таи. Останалият без ум се преражда и трябва да започне нов живот.

— Къде е тя тогава?

Телораст се усмихна.

— Трябва да разтеглиш мрежата си надалече, Ардата, да усетиш издайническия ѝ трепет. Но мисля, че странната азатанай, която се озова сред тайстите, която таеше в себе си портата на Светлината, на Лиосан, а после я захвърли от себе си, все едно че смъкна обременяващо наметало, ами, тя би могла да е някогашната ти Кралица на сънищата.

Ардата я изгледа продължително, преди да попита:

— Кога беше това?

Кърдъл сви рамене.

— Глупава жена. Виж тайста, който дойде при теб и твоя любовник Тел Акаи! Толкова ярко блеснал от безразличния дар на Светлината! Колко дълго беше пътуването? Ето го отговора ти.

— Но да ти напомня, Ардата — намеси се Телораст, — тя не те помни.

— Любовта ти е загубила влиянието си — изкикоти се отново Кърдъл. — Горката Ардата.

Ардата понечи да се обърне, но Кърдъл скочи на крака.

— Момент, азатанай! Спазарихме се!

Ардата погледна Оссерк, след което сви рамене.

— Не го притежавам.

— Но е твой! Умиращ и възкресен!

— О, добре. Вземете го тогава, но го оставете жив.

— Разбира се — подсмихна се Телораст. — Разбираме нуждата ти от него.

Този път Кърдъл се обърна към Оссерк и се усмихна.

— Времето ти е кратко, смъртни. Сега посегни към всичко, което може да ти донесе наслада. Най-сладка е тя в последните ти дни.

Намръщен, Оссерк се обърна към Ардата.

— За какво говори тя? Какво си намислила за мен, Ардата?

— Трябва ни душа — отвърна тя. — Да запуши портала.

— Душа ли? Моята?

Тя го изгледа спокойно.

— Това е достоен край, Оссерк. Помисли и за още нещо: не е вечно. Нищо не е. Рано или късно ще бъдеш избълван, за да се окажеш непроменен от дните на плена си. Векове може да са отминали. Би могъл да се озовеш на някой свят, който дори не познаваш, цяло ново селение за проучване. Нещо повече, Сине на Лиосан, ще притежаваш мощ, каквато никога не си познавал. Дори в пастта на портал, сред агонията, силата е непроменена.

Той я зяпна в неверие.

— Агония? Да бъда избълван след столетия… аз ще съм луд! — Погледна бързо Кърдъл и Телораст, после отново обърна очи към нея. — Намери друг! Използвай Канин Трал!

Тя бавно поклати глава.

— Ценя го повече от теб, тайст. Освен това Кърдъл каза истината. Притежавам живота ти, защото аз те върнах към него. — Обърна се към Кърдъл и Телораст. — Елейнти, дайте му наслади. Достатъчно, за да го поддържат известно време. Но побързайте — любима трябва да намеря.

Джеларканите бяха три. Бяха се превъплътили преди два дни и бягаха на големи отскоци да не изостанат, докато Скабандари пришпорваше грохналия си от умора кон напред, на север — далече от разяждащите изпарения на морето Витр на изток.

По пладне на този, третия ден, конят му залитна и след миг трите рунтави черни гигантски вълка го обкръжиха. Докато конят му се надигаше, той насочи пиката си настрани, за да посрещне скока на вълка отдясно. Върхът прониза гърдите на звяра с раздиращ кършещ звук, щом желязното острие разби ребра и потъна дълбоко.

Ударът изтръгна пиката от хватката му, но кожената връзка на седлото издържа — достатъчно дълго, за да смъкне седлото от конския гръб, а с него и Скабандари. Той чу как пиката изпращя от огъващата я тежест на умиращия вълк.

В същото време втори вълк захапа левия заден крак на коня и го смъкна на земята. Третият и последен ловец джелек се метна под врата на коня и зъбите му разпраха гърлото му. Конят изцвили от болка и рухна.

Скабандари се хвърли настрани от свличащото се на земята животно, ушите му се изпълниха с предсмъртното му цвилене. Превъртя се, изправи се и измъкна меча си, докато третият вълк се обръщаше, за да се хвърли върху него.

Улучи звяра в дясното рамо и го оттласна настрани — челюстите изщракаха във въздуха само на педя от лицето му, гореща кръв и лиги плиснаха по дясната му буза. Той заобиколи и заби върха на меча зад плешката на джелека, натика го дълбоко и стигна до сърцето.

Задавен, джелекът падна на една страна и едва не издърпа меча от хватката на Скабандари. Той залитна — не знаеше къде е третият звяр, — изтръгна оръжието и се огледа.

Последният вълк изръмжа, изгърбен над мъртвия кон.

Тайстът изруга.

— Доволен си, нали? Е, аз не съм.

Тръгна напред.

Вълкът се задържа на място до последния миг, след което внезапно се завъртя и побягна — десетина дълги крачки, преди да се обърне отново.

Скабандари изруга повторно и се приближи до мъртвия си кон. Без да изпуска от око кръжащия вълк, взе каквото можа от запасите си, включително последните два меха с вода, вързани на седлото. Не се бяха пръснали при падането на животното — единственият повод за задоволство в цялото това премеждие.

Най-сетне, с меховете на едното рамо, походната постеля, одеялото и останките суха храна в торба, метната на другото рамо, отстъпи бавно назад, стиснал меча в готовност.

Когато се отдалечи от мястото на атаката, видя как вълкът се приближи към коня.

Истински вълк щеше да се задържи тук няколко дни и да се тъпче с месо. Но този джелек щеше да жадува да отмъсти за убийството на двамата му събратя. Скоро щеше да започне отново да го следи. Следващото нападение, предположи воинът, щеше да е нощем.

Затътри се бавно на север. Дирята, която бе проследил, общо взето беше изчезнала, но беше водила неумолимо на север, тъй че се чувстваше уверен, че е по петите на Оссерк.

Някъде привечер се натъкна на мъртвия кон на Оссерк, непокътнат и само подут в мразовития сух зимен въздух. Капризни ветрове от изток навяваха разяждащата киселина на Витр — бреговата линия се беше доближила.

Огледа набързо трупа. Оссерк не беше взел месо от животното, странен пропуск, но беше прибрал седлото и такъмите, което направо си беше чудато. Поклати глава и продължи.

Щом слънчевата светлина угасна, чу зад себе си вой.

— Глупаво кутре. Дори челюстите ти да са на гърлото ми, пак ще те изкормя. Така заявяваме умственото си превъзходство! Е, хайде тогава, нека да се срещнем през нощта и двамата да вдигнем поредния си общ паметник на глупостта. — Спря се, премисляйки думите си, след което кимна на себе си. — Такава наслада се крие в заявяването на очевидното! Все едно че само едни думи могат да закривят света, да го отклонят от неизбежния му път. Но пък не сме ли ние само разказвачите на безсмисления скок на времето напред, с нас, поклонниците, вечно жадни да вдигнем знамената всеки път, когато решим да дадем отпор? Да, виж ме как забивам ножа в тази замръзнала земя… — Думите му заглъхнаха, щом видя на едно възвишение напред две крачещи една до друга фигури, с гръб към него.

Едната имаше вид на старец.

Другата беше два пъти по-висока от спътника си, с опашка на влечуго и кожени криле, изпъкнала тъпа муцуна, която се виждаше, щом съществото погледнеше наляво и надясно в ритъм с леко разтеглените крачки.

Скабандари забави стъпките си.

Вълкът зад него зави, вече по-близо. Достатъчно близо, както се оказа, за да го чуят непознатите, защото и двамата спряха и се обърнаха.

Скабандари въздъхна и продължи напред. Непознатите изчакаха да ги настигне.

Бледият старец заговори пръв, щом Скабандари стигна до тях.

— Объркваш ни — рече той. — Къде е седлото ти? Щях да помисля, че е неописуемо ценно, сътворено от велик майстор или може би от кожа толкова мека, че става за ядене — вместо вмирисана конска плът, предполага се.

— Грешен тайст.

— Аха. — Старецът кимна. — Значи… преследваш едного пред теб?

— Не е точно преследване. По-скоро… прибиране, като на капризно дете, което се е заскитало, без да мисли за скромните отговорности, които може да има. — С усилие задържа погледа си върху стареца. Демонското влечуго до непознатия непрекъснато се прозяваше и зъбите му щракаха.

— Е, децата са такива — каза старецът. — А колкото до соултейкъните по дирята ти…

— Поискаха коня ми. Двама паднаха, когато възразих. Последният — най-тъпият от тримата, предполагам, но засега с най-голям късмет, сега мисли за отмъщение.

— Вече не — каза старецът. — Щом този лек ветрец лъхне на юг и джелекът улови миризмата на Скилен Дро. В пълна безопасност си, а след като май вървим в една посока, добре си дошъл в компанията ни.

— Стига да не е натрапване — отвърна Скабандари.

— О, не — каза старецът с уморена усмивка. — Бих се зарадвал на един приличен разговор.

— Аа. Значи любимецът ви не говори.

Гигантското същество завъртя издължената си глава към стареца и като че ли се вторачи в него отгоре, преди внезапно да разтвори крилете си. Плесна в студения въздух и се надигна от земята.

— Скилен е съгласен с преценката ти. Оцелелият вълк наистина е изумително глупав. Той ще го прогони. Ако не, ще го разкъса на парчета.

— О, моля за малко милост в това отношение — отвърна Скабандари, докато влечугото се издигаше все по-високо във въздуха. — Стадата са си отишли в края на краищата. Всички ловци трябва да ловуват, всички месоядни трябва да ядат месо.

— Щедро от твоя страна — каза одобрително старецът. — Скилен те чува и ще обмисли молбата ти. Достатъчно е, ще научиш с облекчение, да компенсираш тази обида, че е мой любимец.

— Моите извинения за неразбирането, сър.

— Аз съм К’рул. Двамата със спътника ми сме азатанаи. А ти, тайст?

Той отвърна с поклон.

— Скабандари, някога от легиона на Урусандер, но предполагам, че вече трябва да бъда смятан за дезертьор.

— Да, това обяснява защо си лишен от благослова на Светлината. Изглежда, Скабандари, че си се запътил към Сивия бряг.

Той не беше сигурен какво означава това.

— Искам да прибера сина на Урусандер, Оссерк.

К’рул сви рамене.

— Може и да е така, Скабандари, но душата ти си намира собствения си път.

— Нищо не знам за този Сив бряг.

— Не би и трябвало, след като той тепърва ще дойде.

Скабандари се намръщи, а след това се усмихна.

— Мисля, че разговорите ни ще са приятни, К’рул.

— Значи ще сме като двама души, умиращи от жажда и намиращи един и същи извор, бълбукащ от скалата. Твърде дълго се борих с адската коравосърдечност на спътника ми.

— Той говори значи?

— Донякъде.

Скабандари кривна глава в безмълвен въпрос.

— Със съпричастието на влечуго и великодушието на пресметлива хищна птица, Скилен Дро напряга стойността на дискурса.

Скабандари кимна.

— Чувал съм, че азатанаите предпочитат самотата, общо взето, но няма да разпитвам за нуждата, която ви е събрала за такова мъчително пътуване.

Усмивката на К’рул угасна.

— Не. По-добре не. А, ето, че се връща моят крилат спътник, само със скромна туфа черна козина в ноктите.

Скабандари кимна отново.

— Стори ми се, че чух далечно скимтене.

— Онзи храбрец джелек дълго ще предъвква историята си.

— Беше „тя“ — отвърна тайстът. — Но както кажеш, К’рул. Кажи ми, ако благоволиш, какво ни чака напред?

— Ами, ако този Оссерк е оцелял в това пътуване, несъмнено ще го намерим. Извън това, трудно е да знаем със сигурност. Освен едно нещо.

— А то е?

— Ще имаме един-два разговора с дракон и ако можеш да си представиш разочарованието ми със Скилен Дро, това е нищо в сравнение с очакваното. Е, вече сме трима — добави той, след като Скилен Дро кацна наблизо с тежко изтупване. — А мястото, което търсим, не е далече.

— Моите извинения, Ардата — каза Канин Трал. Болката в крака му се надигаше на вълни, а раните в гърдите му боляха при всеки накъсан дъх. — Провалих те.

Тя го погледна отгоре.

— Тресеш се и трепериш. Треска ли те е хванала?

— Така мисля — отвърна той. — Твоите грижи може би също са неуспешни. Чувам гласове. Жени, които се карат и стенат страстно… Изглежда ми странно съчетание.

— Насилват Оссерк — отвърна тя разсеяно.

Той я погледна намръщено, щом придърпа кожите по-плътно около себе си.

— Кои?

— Драконите са придобили облик на тайсти. Те са соултейкъни, изглежда, и имат, както вече подозирам, древна кръв на Първите тайсти. Това обяснява изключителната им обсебеност от тронове и власт.

— Мислите ти са другаде, Ардата. Аз те отегчавам…

— О, я млъкни, Канин Трал. Самосъжалението е крайно непривлекателно. Да, умът ми е зает с други неща. По-конкретно, дали да се постарая да убия два дракона? Душата на Оссерк ще запуши портала и след това трябва да се махна оттук, да отпътувам на юг. Боя се, че онези две кучки просто ще го издърпат на свобода в мига, в който замина. Единствената причина да не го направят би могла да е страхът им от още драконови съперници в това селение. Разбираш ли дилемата ми?

Той я изгледа мълчаливо, стиснал зъби, пронизан от нова вълна на болка.

— Моят провал го усложнява, значи. И това, Ардата, е прост факт, не самосъжаление.

Тя се наведе до него и отпусна хладна длан на челото му.

— Ти гориш, Тел Акаи. Срещу това не мога да направя нищо.

— Тогава остави ме тук и си върви по пътя, Ардата.

— Жена ми се е върнала от Витр — каза тя. — Изгубила е паметта си. Трябва да я намеря. Трябва да я върна при мен.

Той кимна.

След миг мълчание Ардата се изправи.

— Странна милост е това, че сега трябва да измъкна Оссерк от лапите на две неутолими жени.

— Предвид това, което го очаква, да, изключително странна.

— Сбогом, Канин Трал.

— И на теб, Ардата.

Дори след като тя излезе от прашната стая, той усещаше присъствието ѝ. Треската му бе измътила хиляди яйца на паяци под кожата му и съществата сега гъмжаха. „Да не наричаме това любов тогава. Но все пак, жено, изглежда, докосването ти е вечно. Ах, благослови ме.“

Чуха крясъците още преди рухналият храм да изникне пред очите им. Скабандари се обърна към К’рул.

— Какво става? Ще се натъкнем на някое ужасно жертвоприношение на отдавна мъртъв бог ли?

Пред тях буйната огнена светлина лумваше и примигваше, заливаше с блясък руините на храма. Нещо огромно и злокобно бе надвиснало във въздуха, помръкнал тръпнещ пурпур.

В отговор на въпросите на Скабандари К’рул въздъхна.

— Тя се колебае. Не заради ужасените крясъци на жертвата ѝ пред очакващата я съдба, а защото усеща мен и Скилен Дро.

В този момент два огромни крилати силуета се извисиха във въздуха и се издигнаха от двете страни на надвисналата рана.

Скилен Дро изщрака с челюсти и разпери криле, но К’рул се обърна към спътника си и вдигна ръка.

— Един момент, убиецо, ако обичаш. Да, те те надушиха и знаят кой си.

И да отговори демонското влечуго, Скабандари не можа да го чуе, но видя как К’рул сви рамене.

Продължиха към свещения участък на храма. Скабандари зяпна нагоре към драконите. Скилен Дро не беше толкова голям като тях, но все пак той усети страха и тревогата им. К’рул беше нарекъл съществото убиец, в края на краищата. „Да, мога да разбера това. В южните земи на Форкассаил живее оса, която се храни с паяци, големи колкото ръката ми. Големината е по-маловажна от отровата на жилото, а мисля, че този Скилен Дро е изключително зъл враг.“

— К’рул, ти говори за разговор с дракони, не за битка.

— Да.

— Но все пак водиш този… спътник.

— Да. Нужно ми е онези дракони да ме чуят.

— Но е по-вероятно да избягат!

К’рул махна отново на Скилен Дро, отхвърляйки сякаш някакво мълчаливо възражение.

— Не, не е вероятно, Скабандари. Драконите не разбират много от отстъпление. Склонни са да стоят на място и да се бият дори когато смъртта е неизбежна. Стабилно мерило за тяхната арогантност.

— По-скоро за тяхната глупост!

— Да, това също.

Нещо в крясъците загложди Скабандари и когато гласът внезапно секна, той неволно забърза напред. Щом стигна до първата рухнала колона, видя пред себе си голяма клада. До нея стоеше висока жена с огненочервена коса, кожата ѝ — с цвета на алабастър. В нозете ѝ лежеше свита на кълбо плачеща фигура.

Скабандари трепна, щом Скилен Дро прелетя покрай него и кацна тежко до жената.

Тежко задъхан, К’рул се приближи зад Скабандари.

— Аа… Жалко.

— Мъжът в краката ѝ е този, за когото дойдох — каза Скабандари.

— Предположих го. Уви, приятелю, душата му е предопределена да запуши портала на Старвалд Демелайн.

Скабандари се озъби и извади меча си.

— Не мисля.

— Не можеш да се противопоставиш на това — каза К’рул. — Ако порталът не бъде запушен, ще дойдат още елейнти, не десетки, а хиляди. Този свят ще бъде унищожен в безумната им ярост, защото тези дракони ще водят война едни срещу други. А прояви ли се Бурята на Майката…

— Стига зловещи пророчества — сряза го Скабандари. — Това е единственият син на лорд Урусандер. Баща му се нуждае от него, макар и само за да му напомня за света, който идва. Но нещо повече, Куралд Галайн се нуждае от него. — Тръгна напред, право към червенокосата жена, която най-сетне се беше обърнала към новодошлите. Нещо жадно в погледа ѝ го накара да замръзне.

Тя му обърна съвсем бегло внимание, преди гневният ѝ поглед да се насочи към К’рул.

— Ти! А, сега разбирам. Тази магия е твое дело. Идиот. Как ще ми се опълчи?

— Ти си азатанай — отвърна К’рул. — Моята кръв не е за теб.

— Прекъсна ме — каза тя и погледна за миг към Скилен Дро. — И ти! Казах ти, че изобщо не искам да те виждам пак!

Погледът, който влечугото убиец отпрати към К’рул, изглеждаше някак умолителен.

К’рул поклати глава и заговори отново на жената.

— Ардата, кажи на драконите да се върнат. Скилен Дро не е тук, за да пролива кръв. Сделки трябва да сключим, с всички вас.

— Сделки? — Усмивката на Ардата не беше особено приятна. — О, те ще се зарадват на това.

Скабандари насочи върха на меча си към Ардата.

— Оссерк е под моя закрила. Намери си друга жертва.

Жената се намръщи, а после сви рамене и отстъпи назад.

— Възможностите ни за избор, изглежда, се увеличиха. Хайде, ела му избърши носа, но реша ли, че всъщност Оссерк е най-добрият избор, ще те убия, за да стигна до него, ако се наложи. — Посочи свитата на земята фигура. — Той заслужава ли това?

Оссерк изведнъж погледна нагоре — очите му бяха ококорени и зачервени, — видя Скабандари и изкрещя:

— Вземи него вместо мен!

Драконите вече не се рееха горе, макар Скабандари да не помнеше да ги е видял да отлитат, но ето, че от сумрака се появиха две жени тайст.

— Виж, Кърдъл, още един воин! По един за всяка от нас!

К’рул се покашля. Звукът бе тих, но все пак привлече вниманието на всички.

— Изправени сме пред затруднение, несъмнено. Ардата, нито Оссерк, нито Скабандари са подходящи за запушване на Старвалд Демелайн.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че всички оцелели тайсти на този свят носят кръвта на елейнтите. Тъкмо хаосът е в ядрото на душите им. Ако пратиш душата на Оссерк в портала, тя няма да запуши нищо. Всъщност ще действа като тръбен зов за вашите сродници. Същото е в сила и за Скабандари.

Ардата се обърна рязко към двете жени тайст и попита строго:

— Вие знаехте ли това?

Тъй наречената Кърдъл сви рамене.

— Може би да.

— Може би не — добави другата.

— Значи се пазарихте лъжливо?

Кърдъл повдигна вежди и се обърна към приятелката си.

— Така ли, Телораст? Не помня.

— Ти помоли за кутрето… какво още? О, да, онова нещо за Килмандарос. Това беше всичко, сигурна съм, Кърдъл. Тъй че, не, не се пазарихме лъжливо.

— Точно както си мислех — отвърна Кърдъл. Обърна се към Ардата. — Решението да използваш Оссерк беше твое, Ардата. Нищо общо нямаше с нас. Но може да съм ти намекнала, след като по природа съм щедра, за риска от портали с аспект.

— Тя не можа да схване намека — отбеляза Телораст и изгледа с укор Ардата. — Азатанай се мислят за много умни.

— Елейнти — каза К’рул. — Скилен Дро е тук и търси изкупление. Предлага, точно в този момент, да запуши портала със собствената си душа.

Скабандари засече смътно движение откъм входа на храма. Обърна се и видя грамадна фигура, изкуцукала в светлината на огъня. Отдръпна се, застана пред Оссерк, който все още беше на колене, и го погледна отгоре.

— Милорд? Мисля, че е време да се върнем у дома, не сте ли съгласен?

Оссерк избърса лице и кимна.

— Бях… Скабандари, бях жестоко насилен.

— Несъмнено, милорд. — След миг вниманието на Скабандари отново бе привлечено към двете жени тайст, които вече се приближаваха.

— Крайно щедро — прошепна с възхищение Кърдъл. — Убиецът на дракони търси изкупление. Честта не умря ли отдавна? Изглежда, че не. Е, добре, от името на моите ближни, живи и убити, приемам предложението ти, Скилен Дро. Запуши Старвалд Демелайн.

— Има условие — каза К’рул.

Двете жени го изгледаха рязко.

— А, чу ли това, Кърдъл? — каза Телораст. — Не можеше да е толкова лесно, нали?

— Имам нужда от двете ви — каза К’рул. — Всъщност имам нужда от всички елейнти, дошли в този свят.

— Що за нужда? — настоя Кърдъл.

— Охрана.

Последва дълго мълчание, а след това Телораст изсъска:

— Портите на магията!

— Моите Лабиринти, да. В замяна можете да се захранвате от избрания ви аспект.

— Лабиринти — каза Телораст. — Добре наречено, азатанай.

— Но няма да пречите на смъртните, които ще извличат от магията ми — добави К’рул.

— Тогава срещу кого охраняваме?

— Азатанаите, първо. Вашите елейнти, второ.

Ардата внезапно се намеси:

— Тези двете ще ти се противопоставят, К’рул. Те търсят Трона на Сянката, при издигането на Сивия бряг. Това е изключителната им мания.

К’рул сви рамене.

— Трябва само да предадат предложението ми на родствениците си. Какво ще произлезе от Сивия бряг все още е неизвестно. — Извърна отново поглед към жените тайст. — Е?

Кърдъл се намръщи.

— Изглежда прекалено щедро. Всичко като подаръци. Къде е загубата за нас? Жертвата? К’рул е коварен, най-коварният от всички азатанай. Подозрителна съм.

— Наистина съм прекалено щедър — отвърна К’рул. — И ето причината: друг азатанай се стреми да узурпира Лабиринтите ми, да ги поквари изцяло. Ако успее, дори елейнтите на този свят ще понесат жестока съдба. Контролът над порталите на моите Лабиринти е съществен, затова се обръщам към единствените същества, способни да станат защитници — всъщност стражи — на магията ми.

— Сега ни ласкае — каза Телораст.

— Той моли само да огласим предложението пред ближните ни — изтъкна Кърдъл. — Двете с теб, любима, не отстъпваме нищо.

— Вярно.

К’рул сви рамене.

— Единственото, което двете отстъпвате, е изборът ви на Лабиринти. Всъщност, предвид желанието ви, изглежда, ще ги предадете изцяло в полза на един трон, който може изобщо да не се появи. Това, разбира се, е ваш избор.

Телораст се обърна към приятелката си.

— Не виждам причина да оставаме тук, Кърдъл. А ти?

— Никаква! — отвърна Кърдъл. — К’рул, приемаме сделката! Къде тогава са тези невзети портали?

— Къде ли не. Следвайте мириса на магия и ще ги намерите.

Скабандари ахна, щом двете жени сякаш се замъглиха и се стопиха в два набъбващи облака, които след няколко мига се превърнаха в дракони. Забиха с криле във въздуха, пръснаха искри от кладата и се понесоха нагоре в тъмното.

Никой не проговори.

После Скабандари посочи с меча си.

— Кой е този великан?

Погледите на всички се извърнаха към грамадния мъж и той се изправи, подпрян на една колона.

— Канин Трал. В треска съм и скоро ще съм мъртъв. Но усещам силата на душата си. Достатъчна, за да ти послужа за сетен път, Ардата…

Не можа да продължи. Скилен Дро скочи напред с разперени криле и протегната ноктеста ръка. Сграбчи Канин Трал и го понесе нагоре.

Ардата изпищя.

Крилатият убиец се гмурна в зейналата паст на портата на Старвалд Демелайн. Двамата изчезнаха. След миг изчезна и самият портал, като око — затвори се и бе погълнато от нощта.

Изумен и неразбиращ, Скабандари зяпна първо К’рул, а после и Ардата.

— Какво стана?

— Порталът е запушен — отвърна К’рул.

Ардата му изкрещя:

— Измама! Беше го замислил това!

— Не бъди глупава! — сопна се К’рул. — Нищо не знаехме за този Тел Акаи!

— А Скилен?

— Той сам си решава. И наистина, трябва ли това да изненадва някого от нас, Ардата?

— Значи… отишъл е в Драконовото селение? Загубил си е ума! Те ще го разкъсат на парчета!

— Е, последния път се опитаха, нали?

Ардата се обърна към Скабандари.

— Виж какво направи, тайст!

— Само посочих към него, милейди!

Ардата изръмжа и понечи да тръгне към храма, но К’рул се изпречи на пътя ѝ.

— Почакай — помоли я. — Трябва ми помощта ти.

Стъписаното неверие на лицето ѝ бе почти комично, но тя все пак спря.

— Портите на Лабиринтите ми, Ардата. Онези, които драконите сега ще издирят.

— И какво?

Безсилие изкриви за миг лицето на К’рул.

— Каква полза от стражи, Ардата — отрони той бавно и с болка, — ако могат да напуснат когато им хрумне?

Тя скръсти ръце.

— Продължи.

— Нужен ми е твоят талант… с паяжини. Или, в този случай, вериги.

— Ах ти… коварен… кучи син. За още нещо да ме помолиш?

— Да. Трябва да зашиеш трупа на един дракон на южния бряг на морето Витр.

— Защо?

— Трябва ми.

— Защо?

— Някога беше на Коурабас, завинаги прокудена от ближните си, защото е…

— Гълтачката на магия. В името на Бездната, К’рул! Но… труп?

Той потърка лицето си.

— Е, да. Сложно е, но някой в същия този момент се кани да изпълни ритуал, отваряне на портал към Лабиринта на Смъртта.

— Забележи, К’рул, изключителното ми самообладание в това, че в този момент не те душа.

— Вярата ми в теб е, както винаги, добре обоснована.

— И в замяна на това?

— Твоята любовница се спаси от Витр в корема на Коурабас, Ардата. Влезе в коридорите на Карканас и прие името Т’рис. Ардата, силата ми се проявява из целия този свят. Тя сигурно се старае да се крие от други азатанаи, но от мен това е невъзможно. Тъй че, когато приключим, ще те заведа при нея.

— Лабиринт на Смъртта? Ти наистина си луд, К’рул. Кой го управлява?

Той се усмихна.

— Засега никой. Имаме ли сделка?

— Да, макар да съм сигурна, че ще съжаля. Всеки портал — клопка, значи? Признавам, тази част ми харесва.

— Така си мислех.

Влязоха в храма.

Скабандари се обърна към Оссерк, който донякъде се беше съвзел и вече стоеше до гаснещата жар на кладата.

— Милорд, чака ни тежко пътуване.

— Няма да оцелеем. Не и без коне.

— Ще помоля К’рул да ни помогне.

Оссерк плю в жаравата.

— Сделка с азатанаите — ѝ ще им дължиш живота си, Скара. Не, ще намерим друг начин, а ако умрем по пътя, тъй да бъде. Тази нощ не спечелих нищо освен истината за жалката си душа. Приятелю, стоя тук засрамен пред теб.

Скабандари извърна очи и се загледа в смътния блясък на далечното море Витр.

— Имаме пътя пред нас, да ти изковем нова душа.

Резкият смях на Оссерк беше груб и изпълнен със самопрезрение.

— Малко има, с което да работиш, опасявам се.

— Съжалението е достойно чувство — каза Скабандари. — Оттам ще започнем.

— Вярата ти може да се окаже неоправдана, Скара.

Той се усмихна.

— Едва ли съм неуязвим за уроци, които тепърва ще уча, Оссерк. Е, добре, хайде да се изпитаме един друг и в деня, в който застанем пред Мъдрия град, да се разкрием още веднъж един пред друг и да видим всичко, което има да се види.

След дълго мълчание Оссерк кимна.

— В едно задно помещение на храма има запаси. Вода и храна. Не съм виждал азатанаи да ядат или пият за нещо друго, освен просто за удоволствие.

— Тогава ще вземем каквото можем да носим и тръгваме.

— Скара, посред нощ е и съм изтощен!

— И аз, но проклет да съм, ако ще лагерувам в компанията им. Кой знае каква нова нужда могат да намерят за нас?

23.

— Само сред мъртвите ли ще намерим чувствено блаженство? — попита Ласа Руук. — Вяло пляскащите им крайници, толкова бледи и студени, зноят на страстта отнет от безчувствена плът, похабен като слънчевата топлина на камък? — Тел Акаи вдигна нагоре пълните си ръце. — Денят на смъртта е само прелюдия, Ханако от Стръмнините, напомняне, повтаряно твърде често — всяка нощ всъщност, сякаш душите трябваше да се разбудят така зловещо! — Погледът ѝ, спрял се на него, както седеше до кръга камъни около скромното им огнище, изведнъж стана лукав. — Виждам шарещите ти очи, нетърпеливо кутре, по тези мои гърди, и съблазънта на кривнатото ми бедро с подканящата му извивка. Прагът на смъртта ни чака, по-близо е вече. Още утре ще видим сами това скромно поселение на злочестите и окаяните и ако искаш публика за първото ни чукане, е, по-вгорчена тълпа едва ли би могъл да намериш.

Ханако въздъхна и извърна поглед към свития Ерелан Крийд с несекващото му мърморене на думи, което се усилваше и спадаше до неведоми дълбини на страст, меланж от езици, повечето от които бяха напълно непознати както за Ханако, така и за Ласа Руук. Беше се събудил преди две нощи, сприхав и раздразнен. Ерелан Крийд вече беше, както бе предсказал джагътът Раест, непознат, воин, изгубен в скрити светове и спомени, които не бяха негови.

Крийд се беше обърнал от тях и огъня, широкият му гръб бе като стена. Едната му ръка ритмично минаваше по брадата му и спираше от време на време, за да може той да нададе глух смразяващ смях.

— Остави го него — каза Ласа Руук. — Започвам да се дразня от липсата ти на внимание, Ханако от Стръмнините. Трябва ли да смъкна от себе си всякаква сдържаност? — Започна да развързва връзките на ризата си. — Толкова готови да се покажат в безмълвна покана… — Ризата се смъкна от раменете ѝ и падна на земята. — Тези набъбнали нужди, тези обекти на чувствени апетити…

— Богиньо на Огъня, Ласа! Мъжете ти…

— Мъжете ми! Мухлясват под купчина камъни! Разкъсани на хиляди парчета! Изгнила плът, която никога вече няма да се усмихне, да трепне, да се напрегне! От гарги накълвани езици, които никога вече няма да зациврят или да захленчат в жалка молба! Ах, празното ехо в ушите ми! А ти, храбър млад воин! Виж как навлажнявам устни — не, не тези устни, глупако — и ела насам преди смъртта да се изсипе над нас с цялата безчувствена тежест на канари и вечна смъртна прах!

Ханако се стисна за слепоочията.

— Стига! Какъв триумф има в такова лесно отдаване?

Веднага щом думите излязоха от устата му прехапа език, но много късно.

Ахването на Ласа Руук заглъхна, оставяйки след себе си само тишина, макар че щом погледна ядосано към огъня, той я чу как вдигна ризата си. След това заговори:

— Тази моя пътека се оказва погрешна значи. О, глупавите ми навици сега се обръщат, за да изръмжат най-злобно. Кутрето си стои настрана, пишокът увиснал, и чака дървото, малки нокти, готови да задращят земята, миризма изпишкана тук, гордо перчене там. Глупава Ласа Руук, сляпа ли беше? Този иска той да прави съблазняването! Не е за него „ела насам“! Не! Както Господарят на гнева ти каза ясно като бял ден, този иска надпреварата!

Ханако простена и не отвърна нищо.

Смехът, изтръгнал се от Ерелан Крийд в този момент, бе ужасяващ в своята жестокост, а след това воинът заговори за първи път, откакто се беше върнал в съзнание.

— Сестра ми ме преследва. Няма убежище. Трябва да прекосим нощта, деца на Килмандарос. Кучката иска семето ми и ще го вземе от този труп Тел Акаи, ако се наложи. Безвременното селение е за нас, значи, и най-добре е да побързаме.

Ханако се изправи и пристъпи към Ерелан Крийд.

— Кой говори с твоя език, Ерелан?

— Кръвта е памет, дете. Нуждата е безсмъртна. Мъстта никога не умира, никога не гасне и никога не изстива. В сърцето ми гори отказ, огън, който нищо не може да потуши. Отказ и упорство, такава свирепост в тези две чувства, такъв чист… ужас. — Озъби им се. — Само сред джагътите тя ще се разколебае.

Млъкна и когато стана ясно, че няма да каже нищо повече, Ханако се обърна към Ласа Руук и видя спокойния ѝ трезв поглед.

— Мисля, че трябва да побързаме.

Тя кривна глава и го изгледа със спокойни очи.

— За теб, Ханако от Стръмнините, вече съм затворена. Нека те терзае моето безразличие, гледай ме как ти обръщам гръб всеки път. Стена ще вдигна около себе си, дори в света на мъртвите, с трупове, струпани нависоко. Аз съм вдовишкият капан, завинаги затворен, завинаги запушен…

— Ласа Руук, имах предвид да тръгваме отново на път.

— … и твоят глад за мен ще расте, отрова в душата ти…

— Дракон ни преследва!

Тя примигна.

— Чух го — каза тихо. — Сестра му иска семето му. Колко странно! Що за сестра би желала изобщо семето на брат? Само доживотната близост би събудила такова отвращение, че да избълва цял океан от ненавист и насмешка! Ами, ако си помисля за собствените си братя в такава светлина, всичко, което живее в мен, изсъхва и се сбръчква, потръпва и се отдръпва толкова горчиво, че изпитвам нужда да се изплюя. — Хвърли поглед на Ерелан Крийд. — Хайде вдигай се, храбър воине с драконова кръв. Ласа Руук и Ханако от Стръмнините ще стоят в защита на твоето достойнство.

— Ласа, дракон!

Тя махна пренебрежително с ръка.

— И те умират, кутре, както добре знаем.

— Нека просто да побързаме, Ласа Руук — каза Ханако и надигна багажа си. — Да се доберем веднъж до защитата на джагътите.

— Аз ще водя — заяви тя. — Можеш да ме гледаш отзад, Ханако, да копнееш за всичко, което никога няма да притежаваш. И не се доближавай много! Имам нокти и зъби в готовност! — И закрачи, а след миг Ерелан Крийд се изправи и тръгна след нея.

Ханако погледна огъня. Трябваше му малко време да загаси пламъците, а после пое след тях.

След двайсетина крачки Ласа Руук се обърна и му намигна.

— Уви, истината печели! Ще рухна от първия ти допир, младо кутре!

Ханако се поколеба, а после изръмжа и хвърли на земята пътната си торба.

— Добре. Ерелан Крийд, ти продължавай, пък дано драконът първо намери нас, макар и само да се наяде. Ще те настигнем ей сега.

Ласа Руук повдигна вежди и тръгна назад към него.

— Нима? О, сега на мен ми казват „ела насам“. Ще си умра от срам!

Ханако я зяпна. Искаше му се да изкрещи.

Коря Делат намери Хаут с десетина от приятелите му — Варандас, Санад и Буругаст също бяха там. Смееха се, но веселието им бързо заглъхна, скрито като нещо лично, щом тя се приближи.

Щом я видя, Хаут се изправи, промърмори тихо нещо на жената джагът, Санад, след което ѝ махна с ръка.

— Мхаби, трябва да поговорим. Има задачи, които те чакат…

— Защо това трябва изобщо да ви интересува, Хаут? — попита Коря и гневният ѝ поглед обходи всички джагъти. — Всички вие скоро ще умрете. Какво ги интересуват мъртвите злочестините на живите? — Посочи стария си учител. — Ти веднъж ми каза, че имало неща, които сме щели да направим. Ние двамата, в отговор на убийството на жената на Качулатия от азатанаите. Какво стана с това?

Лицето на Хаут помръкна и на Коря ѝ се стори, че той едва ли не се присви от невидим удар. Седналата до него Санад се засмя тихо и разбиращо и срещна хладния поглед на Коря с уморена усмивка.

Буругаст изръмжа, после каза:

— Толкова много за изкупване, толкова малко време.

Варандас изсумтя, премести се до Хаут и отпусна ръка на рамото на капитана.

— От устата на бебета блика същински порой от глупости. Скръбта е юмрук, но стискаш ли го твърде дълго, усещаш как силата се изцежда от него. Така жестоко състарен от загуба и отчаяние, все пак искаш да го разтърсиш, с паралитична ярост. Извлечи я настрана, приятелю, и нека срезът да е бърз и чист.

Коря впи очи във Варандас, огледа мършавото му, нашарено с белези лице.

— Казвате си, че не разбирам, но разбирам. Всички вие се предавате. Облечете го в коприна, ако искате, или по-точно в шарените дрешки на шут. Все едно.

Варандас кимна тежко.

— Коря. Аз съм глупак, но не и сляп. Ние наистина сме легион на отчаяние и стоим тук, със зейнала бездна между нас и теб. Старостта е обсада, каквато още не си преживявала. Костите ти остават силни, темелите ти все още са неподровени. Кулите на вяра, които си издигнал в себе си, все още стоят високи и горди. Бронята на увереност остава безукорна и неочукана.

Буругаст добави:

— Хаут говореше от място на нараняване, на скръб. Беше просто последното от много.

След дълго мълчание Хаут въздъхна и махна на Коря да го последва.

Отидоха до края на лагера и се загледаха на изток, над гладката равнина на дълбоката нощ, където звездите пронизваха мрака със странна, някак приглушена светлина. Луната бе пропълзяла в небето точно преди залез-слънце и макар половината нощ да бе отминала, все още се беше вкопчила на хоризонта, издута и с цвета на мед.

— Какво става? — прошепна тя. — Звездите…

— В последните дни на живота — заговори Хаут — при умиращата душа идва една-единствена дълга нощ. За повечето тя преминава в стъпка със света, а на заранта спящото лице е свръхестествено спокойно. Рядко такава нощ се натрапва на други. Това е нещо лично, разтеглено пространство, свят на глъхнещ вятър и измъчен дъх. — Обърна се към нея, лицето му бе скръбно. — Качулатия е призовал Дългата нощ, за да отвори за душите ни прехода към смъртта. Сега, тази нощ, звездите не искрят, луната не изгрява. Кажи ми, кога за сетен път си пое дъх? Кога примигна? Къде е следващият удар на сърцето ти?

Тя се взря в него с нарастващ ужас.

— Портата се е отворила.

— Да. Колко дълга ще е тази нощ? Никой не знае, може би дори и Качулатия.

— Това е чудовищно…

Хаут потърка набръчканото си лице, състарено и похабено.

— Той е спрял времето. Отнел е нужната припряност на живота, търкалящите се нужди, които парят с упорство. Във всички селения животът се налага с волята си, вечно напира напред в името на реда, надбягва хаоса на разпада.

Тя поклати глава, колкото в неверие, толкова и с ужас.

— Но… колко голям е този… този край на времето?

— Засега колкото лагера — отвърна Хаут. — Но има вълни, невидими от нас смъртните, и те се разпростират надлъж и нашир. Раздвижват, възбуждат, пробуждат. Допускам, че самите мъртви вече се вслушват в това предизвикателство. — Отпусна ръка на дръжката на стария меч на колана си. — Изглежда, ще имаме своята война все пак.

— И защо е всичко това, Хаут? Заради скръбта по една убита жена?

Отдръпна се от него и отново се обърна към равнините. Взря се в неподвижното, безжизнено нощно небе. „Той казва истината. Никакъв дъх не поемам, освен нужния за думите. Сърцето ми… Не чувам нищо, дори тупкането на кръвта в жилите ми.“

— Качулатия използва магията — заяви тя внезапно. — Всичко, което онзи, когото наричате К’рул, е дал на света. Поел е всичко вътре.

— Потушил е всеки огън — каза Хаут. — Нищо не гори. Издишването на горещина, самата мощ на живота, всичко спряно. Както отвътре, така и отвън. Но пък не е ли точно това смъртта? Излизане от несекващия поток на времето? Скриване от погледа? — Въздъхна и сви рамене. — Ние сме в Дългата нощ, ние, които избрахме да го последваме. Но ти, Коря, мястото ти не е тук.

— И сега трябва да пребия Аратан до несвяст и да го извлека оттук?

— Готос стои настрана от… бремето на Качулатия. Сътворява убежище, означено от неговото „Безумие“, неговия несвършващ том, неговия вечен разказ. За да се опълчи на смъртта на времето, е готов да разказва история.

— Неговата история.

— Може да е негова — съгласи се Хаут. — Всъщност възможно е да е точно това, което казва, че е. Бележка на самоубиец, изповядване на провал. И все пак виждаш ли това ловко опълчване? Докато приказката продължава, не може да има предаване на отчаянието.

— Не — отсече тя. — Разбира се, че не може. Господарят си има своята омраза в края на краищата.

— Пареща и гореща като слънцето, да.

— Омразата му включва ли Качулатия?

— Качулатия? Бездната да ме вземе, не. Той го обича както може да обича брат.

— И все пак не е брат.

Хаут сви рамене.

— А сега Гетол, завърнал се от нещо по-лошо от смърт. Затвор, за който всички мислехме, че е вечен. Понякога делата от миналото, Коря, водят до място, където не са възможни никакви думи. И все пак не остава ли любовта? Тъй че те трите, едно — искрата на омразата, едно — въздишката на скръбта, и едно… е, едно стои между двете.

— Ще се присъедини ли Гетол към Качулатия?

— Не мисля, но всичко това е между тях. Когато говорих за убежището на Готос, исках да кажа, че Аратан е защитен.

— А аз?

— Ти си мхаби, Коря, съсъд, оформен да побира. Заради това смъртта не може да те достигне.

— О, направил си ме безсмъртна, така ли? — След като той не отвърна, тя се извърна бавно от мъртвото нощно небе над равнината. — Хаут?

— Придържай се към своя потенциал — каза той, — колкото може по-дълго. Има достатъчно място в теб за десетина живота, може би повече. Всичко е до твоята жилавост и ум.

— С каква цел?

— Един ден азатанаят Ерастас ще се опита да наложи господство над магията, която сега насища този свят. И иска да я превърне в пролята кръв, а успее ли, магията ще се окаже най-жестокия дар от всички.

— Искаш да ме изправиш срещу азатанай?

Хаут ѝ отвърна с лукава усмивка:

— Вече го съжалявам.

— Какво ни забави толкова? — Ласа Руук простена жално и избута мокри кичури руса коса от лицето си. — Погледни зверовете, о, Господарю на търпеливостта, и виж как бързото и свирепото стига. Кълна се в съборената каменна купчина, Ханако, ти ме изтощи!

Той се надигна, примига, двете му сърца едва сега започваха да забавят дивашкия си ритъм. Присви очи и се загледа на север.

Ласа Руук продължи:

— Струваше ли си чакането? Ожуленото ми цвете отговаря ли? Не. Мърморенето долу продължава, тръпките на плътта и духа тръпнат като стресната сърничка в нощта. О, скъпо кутре, ти смъкна луната на земята! Завихри звездите с такава страст, че разби колелото! Тялото залита, земята се тресе. Само ме погледни в идващите дни и виж вещия блясък в окото ми, лукавото знание на нашата ужасна тайна…

— Не е толкова тайна — каза Ханако.

Тя се надигна рязко — косата ѝ бе пълна с клонки и стръкове трева — и се извърна назад.

— Ханако! Гледали са ни три посивели призрака! Ай! Залитат като привидения, с помръкнали лица и очи, съсухрени като прашни фурми!

— Твоите мъже — каза Ханако, — привлечени към нас, несъмнено, от стоновете и крясъците ти. — Изправи се. — Извиненията засъхват на езика ми. Срам и угризение изпълват сърцата ми и пред лицето на праведното предизвикателство не ще вдигна меч, за да се защитя.

— О — каза Ласа Руук и присви очи. — Не са мъртви значи?

— Не, само изтощени, изглежда. Похабени от тази убийствена гонитба, а сега тук и най-лошият им страх се е сбъднал.

Тя също се изправи, гола, и изтупа прахта от ръцете си, а после и от гърдите си.

— Изблизал си всичките ми сладки миризми, Ханако. Това ме поставя в неизгодно положение. Не казвай нищо. Остави това на мен. Те са мои съпрузи в края на краищата.

Ханако изпъшка и се извърна на юг. Нощното небе над хоризонта изглеждаше странно.

— Обеща ми, че ще защитим Ерелан Крийд, а ето ни тук. Страстта ми, Ласа Руук, наруши клетвата ни. Сега той върви сам. И драконът може вече да го е намерил.

— О, стига с тази глупост, Ханако! Виж тези злочести мъже, опърпани и клети. Греят ли тези лица с любов и радост? Спри света, съпрузите ми ме намериха! Хваната гола и плувнала в пот, зачервена и заситена безмерно! С престъплението си аз ги унизих всички! Какво изкупление е възможно? Каква е цената на прошката?

Тримата мъже се приближиха и спряха на десетина крачки от тях. Ласа Руук ги гледаше, висока и нагла.

След дълго напрегнато мълчание най-старият от съпрузите посочи Ханако, макар че погледът му остана прикован в съпругата му. Устата му се раздвижи отначало беззвучно, а след това той каза сърдито:

— Ти нито веднъж не си разкъсвала никого от нас на кървави ивици!

Ласа Руук хвърли поглед на Ханако и повдигна вежди.

— О. Това ли? — Обърна се отново към съпрузите си и сви рамене. — Много зверове лежат в тревите, всеки със своя навик. Някои дебнат в засада. Други се прозяват и дремят, докато дойде нощта, когато всякаква свирепост се развихря. Други пък въртят опашка, бдителни и чакащи първата възможност. Аз съм жена на апетити и любопитство, Гарелко.

— Но… друг съпруг? Колко ти трябват? — Гарелко заскуба рехавата си коса. — О, на теб никога не ти стига, Ласа Руук! Не, трябва да свалиш най-добрия воин на всички планински племена! Убиец на повече теломени, отколкото някой от нас може да преброи! — Посочи с треперещ пръст Ханако. — И… ти! Ти!

— О, я млъкни! И ти, Татенал, нито дума! Същото и за теб, Раваст! Мислех, че всички сте мъртви! Убити от дракон! Изгълтани, смлени, изсрани! — Поклати глава и продължи по-тихо: — Започнала бях да се съмнявам във вас тримата. Колко дълбока е любовта ви към мен? У дома, ах, надуших самодоволство.

— Самодоволство?

— Да, Гарелко! Или беше просто безразличие? Или залиняла любов? Предизвикателство беше нужно. Тъй че тръгнах по хлъзгавата диря на бушуващата скръб на джагът. Щяха ли да посмеят съпрузите ми да ме последват? Щяха ли изобщо да забележат отсъствието ми?

Гарелко отново посочи Ханако.

— А този? И той ли беше изпитание?

— О, кой знае кой го сложи на тази пътека. Такъв млад храбрец, вече уморен от банални предизвикателства! Но срещу онова, което не може да бъде победено, ах, вече имаме съдба, достойна за легенда! Или нещо такова — добави с въздишка.

— Чухме писъците ти! — изломоти внезапно Раваст.

— Както и трябваше, ако наистина бяхте живи — какъв по-сигурен зов можех да измисля, за да ви доведа на бегом? — Махна небрежно назад към Ханако. — О, той беше забавен, признавам ви го, истински звяр всъщност, и ще подклажда изобретателността ви през всичките години наслада, които предстоят!

— Няма ли да го вземеш? — попита Гарелко. — За поредния съпруг?

— Тримата сте достатъчна шетня — отвърна тя. — Освен това обърни внимание на целта му! Приличам ли на жена, уморена от живота? Все пак това пътуване не беше ли възбуждащо?

Татенал заговори с горчивина:

— Бентове са се разкъсали, жено, и сега невидими реки на дива мисъл поглъщат земята под всички ни. Никой от нас не е каквото бяхме някога. Дори и ти. Виждам в очите на Ханако подновена решимост. Той наистина ще тръгне с онзи страховит легион и аз ще крача до него. Вече имаме нови врагове у всеки от нас, предизвикателства за усета ни кои сме наистина, а на тях, обич моя, трябва да се отвърне.

И Татенал тръгна напред, за да застане до Ханако, а очите на Ласа Руук го проследиха с открит ужас.

— Олеле — изпъшка тя и се обърна рязко, когато Раваст заговори:

— Възлюбена моя съпруго — каза младият воин, — ще взема мярката на този скърбящ джагът и на прага на избор, който не може да бъде отменен, едва тогава ще реша своя път.

На лицето на Гарелко се изписа покруса и той отрони хрипливо:

— Е, Ласа Руук, виждаш ли какво направи?

— О, виждам — тросна се тя и скръсти ръце. — Хитро наказание! Чуйте добре, и тримата! Ще ви придружа до глупавия лагер на джагъта, където можете добре да премислите включването си в опърпаната тълпа, която е лапнала по неговата лудост! Но аз няма да прекрача прага, дори всички да ме оставите наистина вдовица! Все още съм млада и селата гъмжат от красиви мъже, някои от които дори са полезни! — Замълча, после продължи: — Тъй че помислете добре за буйното ми бъдеще, съпрузи. Отвъд Портата на злочестите като нищо може би ще чувате как страстните ми викове предизвикват самия свят!

Когато се извърна с лице към Ханако, той видя страстта в погледа ѝ и бе потресен. Обърна се към Татенал и каза:

— Върнете се с нея. И тримата. Завлечете я у дома, вържете я и ѝ запушете устата, ако трябва.

— Кутрето ме отхвърля? След сладкото боричкане в тревата?

Той ѝ отвърна намръщено:

— Не разбираш, Ласа Руук. Обикнах те, но ти гориш твърде горещо за мен и този огън в теб е бушуващият блясък на живот, не на смърт. Тръгнеш ли към джагъта, боя се от миг на ярост и избор, който не може да бъде отменен. Не е за такава като теб селението на смъртта, тъй че те моля — моля ви всички — върнете се у дома. — Извърна поглед на юг. — Ако побързам, ще догоня Ерелан Крийд и ще го браня.

— Не мислиш наистина да се присъединиш към онези глупаци, нали? — изсъска Ласа Руук. — Не беше ли това просто една лудория? Весело подскачане, като зрителите, гледащи нелепа пантомима? Ханако от Стръмнините, ти си твърде млад за купчината камъни!

Той поклати глава.

— Имам си свои основания, Ласа Руук, и те ще си останат мои, завинаги неизречени, но не по-малко твърди. А вече го има и Ерелан Крийд, когото няма да изоставя. Що за слава може да се намери в това да се откажеш? Каква истина може да се разкрие, освен ако наистина не минеш през портата? Не, аз ще намеря каквото търся.

Тя вече гледаше с гняв и четиримата.

— Вие… вие… мъже!

Ханако тръгна и другите тръгнаха след него. Ханако чу резкия вик на Гарелко, обърна се и видя как Ласа Руук го дърпа за дясното ухо и съска:

— Убеди тези идиоти, старче, или ще съжаляваш за провала си!

— Ще се опитам! Заклевам се!

Ханако извърна отново поглед на юг и забърза.

— Простете ми за бързината — каза през рамо. — Следвайте ме както можете — все едно е.

— Какво искаш да кажеш, Ханако? — попита Татенал.

В отговор Ханако посочи напред.

— Виждате ли небето? Там, приятели мои, светът затаява дъх.

Чу тихите им възклицания и мърморенето им, а после поредния спор между Ласа Руук и съпрузите ѝ.

Ханако беше доволен от любенето. Имало беше огън, който трябваше да се потуши. Умът му вече бе прояснен, решимостта му — твърда и дръзка, с подновена упоритост.

„Смърт, най-сетне ще се изправя пред теб. Без да мигна, ще се изправя пред онова, пред което трябва да се изправят всички тъй наречени герои. И ще получа отговор.

Но не съм глупак. Господарю на Каменните купчини, няма да те отрека. Всеки път накрая ти печелиш. Всъщност никога не губиш. Тъй че ще запитам, о, Господарю на смъртта, колко струва победата… в такава нечестна игра?“

На петнистото лице на Гетол се бе изписало изражение на стара болка и страдание и Аратан подозираше, че е постоянно. Пет столетия заровен под земята, овързан в корени… чудеше се как джагътът е запазил разсъдъка си. „Ако изобщо е имало разсъдък. Тези са джагъти в края на краищата.“

Гетол се взираше в него с някаква странно отдалечена замисленост, все едно че докато оглеждаше младия чернокож Тайст Андий, всъщност гледаше през него към нещо друго. Странният му поглед изнервяше Аратан, но той беше подготвен и нямаше да разкрие това на този брат на Готос. Отвърна му със същото.

След известно време Готос ги погледна от писалището си и рече:

— Това наистина ли е необходимо?

Гетол се намръщи, а след това сви рамене и извърна очи.

— Този твой подопечен. Този незаконен син на Драконъс.

— Да, какво за него?

— Да — добави Аратан, — какво за мен?

Гетол изсумтя и отвърна:

— Някои неща е по-добре да останат неказани, предполагам.

Готос остави стилото си.

— Мисля, че каза доста малко за доста дълго време, Гетол.

— Вярно е.

— И то безполезни думи.

— Каза писателят, наведен над тома си глупости.

— Ако предположението ми е неправилно, братко, моля, просветли ме.

Гетол вдигна ръката си и я огледа замислено.

— Ноктите ми трябва да се подкастрят. Все пак, благодарен съм, че ги имах, макар да подозирам, че серегалът, когото завлякох на мое място, би изказал различно мнение.

— Очите ти бяха ли отворени? — попита Готос.

— Не, разбира се. Щеше да щипе, а освен това има много малко за гледане, независимо дали си в песъчлива пръст или в подгизнал торф. Лягаш със затворени очи, кротко изражение и стисната уста.

— Така значи.

— Не — отвърна Гетол, — нищо такова. Повечето погребани хора са мъртви в края на краищата. Смъртта, изглежда, настоява за сериозна външност. Но пък в избора на вечно изражение, предполагам, че кроткото е за предпочитане пред, да речем, хиленето от ужас.

— А твоето, братко?

— О, бих предположил… разочарование?

Готос въздъхна и потърка лицето си със зацапаните си с мастило пръсти.

— Всички се отзовахме доброволно, Гетол. Беше просто лош късмет, че…

— Моята съдбовна грешна стъпка, да. Или може би по-скоро неочакван обрат на съдбата ми. Човек не става сутринта, да речем, с мисълта да свърши деня в черната пръст и овързан с корените на дърво или, впрочем, да бъде затворен за пет столетия.

— Да, малко вероятно изглежда — отвърна Готос. — Все пак размишлението за това какво ни подготвя съдбата със сигурност трябва да съпътства поздрава на всяко утро.

— Ти беше винаги обсебеният от важно размишление, братко, не аз.

— Смятам го за признак на интелект.

— Провал, който съм горд да призная — отвърна Гетол, оголил почернелите си бивни.

— Оттук и грешната стъпка.

Усмивката угасна.

— Тези, на които им липсва интелект — каза Готос, — винаги и непрестанно съжаляват за лошия си късмет. Проклятието на глупавия е да си блъска главата в упоритата стена на това как са всъщност нещата, вместо в онова, което настоява да е битието му. Туп, туп, туп. Наистина си представям изражение на тъпо разочарование, година след година, век след век.

— Обвинявам Качулатия — изръмжа Гетол.

— Разбира се.

Братята кимнаха едновременно и замълчаха.

Аратан се отпусна в стола си, погледна единия, после другия. Скръсти ръце и каза:

— И двамата сте нелепи. Мисля, че е дошло времето да ви оставя. Готос, моята благодарност за… за търпението ти. За храната, пиенето и работата, която ме караше да върша. Макар да разбирам, че двамата с Хаут сте решили къде трябва да отида тепърва, смирено изтъквам, че съм на възраст да взимам сам решенията си. И ще тръгна с Гуглата, за да дочакам отварянето на портата.

— Уви, не можем да позволим това — каза Готос. — Ти ми бе поднесен в дар в края на краищата, от името на своя баща. Не помня да съм се отказал от притежанието си на този дар. Гетол?

Гетол отново изгледа Аратан замислено.

— Аз едва-що пристигнах, но не си споменавал за нещо такова.

— Точно така. Колкото до Хаут, Аратан, имай предвид, че младата Коря Делат, която вече трябва да се върне в Куралд Галайн, ще бъде без защитник.

— Тогава намерете някой друг! — сопна се Аратан. — Защо не Гетол? Не е като да има много работа.

— Любопитно — каза Гетол. — Наумил съм си да направя точно това. Да придружа теб и Коря тоест.

— Значи тя има придружител и двамата нямате нужда да се мъкна с вас! Освен това татко ме прати тук, за да бъда недостижим за съперниците му в двора на Цитаделата.

Готос се покашля.

— Всъщност…

— Чул ли си нещо? — Аратан се напрегна. — Как? Никога не излизаш от тази проклета стая!

— Смущения в етера — каза Готос намръщено.

— Смущения в какво?

Готос още повече се намръщи на неверието на Аратан.

Гетол изсумтя.

Готос въздъхна и рече:

— Пътник форулкан пристигна в лагера на Качулатия вчера. Една приятно намусена женска, казва се Съмнение. Спомена за събития на изток.

— Какви събития?

— О, хайде да не намеквам, че вече са се случили. По-скоро е очертан път, който има само една крайна точка. — Издиша шумно. — В духа на моите неопровержими наблюдения относно вродената саморазрушителност на цивилизацията…

— Не пак — изпъшка Гетол и се надигна от стола си. — Сега най-сетне стигнахме до причината защо скочих в двора на къщата — единственото спасение, което ми остана. Мисля да навестя Качулатия, макар и само за да се порадвам на събудения му срам. — Хвърли поглед към Аратан. — Би могъл да дойдеш при мен там, стига да преживееш предстоящия монолог.

И излезе.

— Милорд — каза Аратан на Готос съвсем официално, — спестете ми лекцията, ако обичате. Бих искал да знам подробностите за случилото се, или каквото предстои да се случи.

— Е, точно това е, млади Аратан. Докато вие с Коря се върнете в Куралд Галайн, димът вече ще се е разнесъл. Прахта ще е улегнала, изкопите за масови погребения ще са напълнени и зарити, и тъй нататък, и прочее. От това би трябвало да предположим прогонването на баща ти. Всъщност бих се изненадал да го намерим където и да било в този свят.

— Тогава при какво ще се върна?

— При пепел и руини — отвърна Готос с доволна усмивка.

— Не съветвам да правим това — каза Коря, загледана към къщата Азат с наскоро разровения ѝ задръстен с млади дръвчета двор. — Пазачът е призрак, и злочест при това. Ифайли, никаква мъдрост няма да дойде от онова нещо.

— И все пак — каза Бягащото псе — той е бил от моята раса.

Тя въздъхна.

— Да, както ти казах.

— Тогава искам да говоря с него.

— Къщата може да не ни пусне. Сега тя е по-силна… по-мощна. Не можеш ли да го усетиш?

Той я погледна с изумително сините си очи.

— Аз не съм Гадател на кости. Сетивността ми е в друго. — Погледът му се изостри. — Мхаби. Съсъд. Да, разбирам, че имате нещо общо с тази къща.

— Какво?

— Сходно предназначение може би. — Обърна се рязко и се загледа на север, присвил очи и напрегнат. — Скърбящите ми ближни са тръгнали.

— Как… откъде знаеш?

Той сви рамене и рече:

— Почти е време, нали?

Коря се поколеба, неспособна да издържи на погледа му, когато отново се обърна към нея.

— Аха — каза той тихо. — Искаше да ме задържиш далече от тях.

— Там, където отиват, не е за теб. Е, ще говориш ли с Кадиг Авал, или не? Бихме целия този път в края на краищата.

И влезе в двора и тръгна по лъкатушещата пътека. Ифайли я последва.

— Имаш коварен ум, Коря Делат. Но не разбираш. Аз съм само придружител, пазител един вид. Майка ми ми забрани да вляза в селението на смъртта.

— Кога?

— Неотдавна. Това ме разстрои, но разбирам. Скръбта не може да се вземе назаем. И все пак, след като тя скоро ще си отиде от мен, изглежда, ще позная собствената си скръб. Тя, мисля си, е като цвете, предавано от един на друг, поколение след поколение. Строг цвят, остра миризма, която щипе очите.

Застанаха пред вратата. Коря кимна и каза:

— Изглеждаше твърде лесно да те убедя да дойдеш с мен.

— Майка ми знаеше, че си лукава — отвърна Ифайли с тъжна усмивка. — Ние се сбогувахме. Не очаквам да я видя отново.

— Ела с мен — предложи тя неочаквано за самата себе си и затаи дъх. — Ела с нас, с мен и Аратан, в Куралд Галайн!

Той се намръщи.

— И какво ме чака там?

— Нямам представа. Има ли значение?

— Моят народ…

— Все още ще е там, когато решиш да се върнеш. — „Ако изобщо решиш някога да се върнеш — добави наум. — В края на краищата с теб до мен, хубав Ифайли, мога да не бързам с моето решение.“

— Виждал съм този Аратан — каза Ифайли замислено, — но не сме говорили. Всъщност той като че ли нарочно ме отбягва.

— Хаут казва, че той трябва да е моят защитник — каза Коря, — но за да съм честна, вероятно е обратното. Водил е усамотен живот, видял е и е преживял малко. Не виждам голямо бъдеще за Аратан, честно. Вероятно семейството ни ще трябва да го приеме. — Въздъхна. — Компанията ти в пътуването, Ифайли, ще е изключително добре дошла. Истинско облекчение.

— Ще го обмисля — отвърна той след кратък размисъл.

С разтуптяно сърце, Коря кимна бързо и посегна към дръжката на вратата.

Вратата се отвори сама.

— Знае, че сме тук — прошепна тя.

— Добре — отвърна Ифайли, мина покрай нея и влезе в къщата Азат.

Тя го последва.

Както и преди, тясната ниша бе смътно огряна от някакъв неведом източник на светлина, въздухът беше хладен и сух. Отсрещната стена лъщеше с нещо като скреж, а след миг привидението на отдавна мъртвия Гадател на кости излезе от грубия срез през стената.

Ифайли се поклони.

— Древни, аз съм Ифайли от…

Гласът, който го прекъсна, бе неучтив и уморен.

— От някое племе, да, от някоя равнина или гора, или чукар, пещера, издълбана високо над разбиващите се вълни. Където всяка години прелива, без да остави следа, в следващата, слънцето изгрява всяка сутрин като нов дъх, залязва всяка нощ като намек за смърт. — Призракът на Кадиг Авал махна с безплътна ръка. — От това до онова. Ще свърши ли изобщо някога? Храната е обилна, ловът опасен, но богат, и, разбира се, възбуждащ. Странници идват отдалеко, разкриват нови начини на живот, но какво значение има изобщо това? Все пак зимите стават по-студени, ветровете от север по-сурови. Има времена на глад, когато животните не идват или морето се отдръпва и богатите на улов приливни езера изчезват. А онези чужденци, е, идват все повече. Въдят се сякаш като личинки. Междувременно далечни родственици замълчават и усещаш отсъствието им. Много от тях са напуснали смъртната земя, за да не се върнат никога. Други пък вече са се лепнали за чужденците, които изумяват света с милост. Традициите отмират. Губят се порядките на земята и нишките на Спящата богиня. Губи се силата да виждаш магията в огъня в огнищата. Всичко угасва. Ставаш една сутрин и поглеждаш пещерата си, твоя скъпоценен дом, и виждаш само неговата бедност, неговата разруха и бледите мръсни лица на малкото деца, останали за да пръснат сърцето ти, защото краят е близо. А после…

— О, я вземи се разреви! — сопна се Коря. — Защо просто не му дадеш ножа да си пререже гърлото!

Кадиг Авал млъкна, а Коря се обърна към Ифайли.

— Опитах се да те предупредя. Той няма нищо ценно, което да каже на живите.

— Не е вярно — каза пазачът. — На моя смъртен родственик тук ще кажа думи от съдбовна важност. Ифайли, син на не знам кого си, от това племе или от онова, обитател на пещера или гора, или равнина, съдбата, която описах, никога няма да те сполети. Бягащите псета няма да изчезнат от света. Когато тираните дойдат сред вас, Скритите странници, погледнете съня на Спящата богиня. В него се крие тайна.

И замълча, а Ифайли кривна глава и попита:

— Древни?

Коря скръсти ръце.

— Той просто удължава момента. В края на краищата има твърде малко такива моменти.

Кадиг Авал рече:

— За жалост истината в думите ти, девице тайст, е като нож, забит в душата ми. Но пък вече съм уморен от разговора и копнея за безконечната тишина на безкрайната ми самота. Тъй че — тайната. Ифайли, в сърцевината на един сън има нещо, което не може да бъде разбито. Всъщност то е безсмъртно. Бръкни в тази сърцевина, Бягащо псе, и потърси основите на ритуал. Призови също Олар Етил, търсейки искрата на Телас — Вечния пламък — да съживи каквото е останало от теб. — Този път мълчанието на призрака бе много по-кратко. — Но те предупреждавам. Безсмъртният дар на съня на Спящата богиня ще сложи край на собствените ти сънища. Бъдещето губи цялата си уместност и така става безсилно. Избягвайки смъртта, всички вие трябва да умрете, поддържани единствено от искрата на Телас.

Нещо прониза Коря и тя потръпна и прошепна:

— Ифайли, това изобщо не звучи добре.

— Да — каза ѝ Кадиг Авал, — ти си права, тайст. Ужасна съдба чака Ифайли и неговия народ.

— Освен това не вярвам в пророчества — каза тя.

— Ти си мъдра — отвърна пазачът. — Обвинявай Качулатия. Времето е спряло. Минало, настояще и бъдеще са тук, в този замръзнал миг, едно. Онези от нас с достатъчна сила могат да се възползват от това и да стигнат далече със зрението си. А, помага и да си мъртъв.

Ифайли се поклони на пазача.

— Ще запомня думите ти, древни.

— Стига с това. Не съм толкова древен, знаеш ли. Изобщо. Не и в огромната схема на нещата. Стар колкото един свят? Колкото живота на една звезда? Разбери: ние съществуваме с единственото предназначение да бъдем свидетели на съществуването. Това и само това е общият ни принос към всичко, което е било сътворено. Служим, за да внесем съществуване в битието. Без очи, които да виждат, не съществува нищо.

— Значи наистина имаме предназначение — каза Ифайли.

Кадиг Авал сви рамене.

— Стига всичко, което съществува, да има предназначение. Предположение, в което оставам неубеден.

— Какво е нужно, за да бъдеш убеден? — попита намръщено Коря.

— Убеждаване.

— От кого?

— Да, това е обезсърчаващата част, нали?

Коря изръмжа тихо, хвана ръката на Ифайли и го задърпа към вратата.

— Напускаме веднага.

— Е — каза Кадиг Авал зад тях, — беше забавно, докато траеше. Може би — добави призракът — това е единственото нужно предназначение.

Вън, отново на пътеката, Ифайли попита:

— Къде отиваме сега?

— Да вземем Аратан, разбира се — отвърна тя, без да спира да го дърпа. — Трябва да се махнем оттук — далече от тази порта на смъртта. Не можеш ли да усетиш как това спиране на времето посяга към нас? Пълзи под кожата ми, опитва се да се вмъкне по-надълбоко. Задържим ли се твърде дълго, Ифайли, това наистина ще ни убие.

— А къде ще намерим Аратан?

— При Готос, предполагам.

— Мисля, че ни трябва по-добра причина да съществуваме — каза след малко Ифайли.

Тя премисли думите му. Търсеше аргумент против тях, но не можа да намери.

Четиринайсет джагъти се бяха събрали около Качулатия — Хаут също беше там — и чакаха. Накрая, с въздишка, Гуглата отдръпна ръцете си от светлите пламъци — никой от които не мигаше, тънките езици бяха неподвижни и увиснали над въглените, и вдигна очи. След малко кимна.

— Започва.

— Е, това звучи знаменателно — подхвърли Варандас и заоправя препаската си. — Призован със строга тържественост, авангардът вече обкръжава своя безстрашен и страховит водач Качулатия, загърнат в покрова на скръбта, с празни очи, дух на горестта. Вдига ли се той сега на крака, докато скръбната му армия се трупа от всички страни? Дъхът ни е стаен в очакване.

— Не — прекъсна го Буругаст. — Просто стаен. Без очакване. Думите ти, Варандас, са по-бременни от гроб. Не че е добре да говорим за гробове…

— Но с гробовно строги лица — намеси се Гатрас. — Ами, ние сме легион. Сега ли се подема траурната песен, о, празна забулена Гугло? Ние сме окото на замръзналия свят и вижте, то не мигва. Нека запомним този момент…

— Не виждам вероятност да забравим — прекъсна го Хаут.

Гатрас му хвърли хладен поглед и кимна.

— Както кажеш, капитане. Какво означава обаче, че имаш ранг в една армия, която изобщо не я е имало?

— Потенциалът трябва да се цени във всички неща — изтъкна Буругаст.

— За моя скръб — добави Санад. — Любовници съм имала много. Тъкмо превъзходството на Хаут над всички ухажори му спечели ранга. Защото вижте, армията беше моя и макар всички да бяха чудесни бойци, само капитанът беше — и остава — капитанът.

Гатрас изсумтя кисело и рече:

— Бях се чудил, а сега даваш отговор. Почудата ми се ръси като пикня върху купчина камъни и още един ярък цвят гасне със знанието. Някой сочи пътя към забвението. Чакам на прага, нетърпелив като всяка отчаяна жена или мъж.

— Отчаян от нетърпение във всичко — каза Буругаст, — ще те последвам с влачещи се стъпки.

Хаут хвърли поглед през рамо.

— Нека смъртта спечели провлечените стъпки, Буругаст. Виж последната гмеж от унили пътници. Тоблакаи. Тел Акаи. Теломени. Всички ми изглеждат едни и същи, ако ще съм честен.

— Проницателното наблюдение винаги ти е убягвало, Хаут — каза Санад. — Да беше другояче, щеше да си постигнал много по-висок ранг.

— Щеше ли той да е военачалник, Санад, или любоначалник?

— Варандас, с млатене започна този разговор и с млатене го свършваш.

Хаут се надигна да поздрави Гетол, който дойде и застана между Санад и Буругаст.

— Дойдох да се сбогувам, Качулати — заяви Гетол. Помълча малко, след което продължи: — Армия като тази никога не бях виждал и се надявам никога повече да не видя. Защо би допуснал, че тези „войници“ биха се били срещу онова, което всички те търсят преди всичко? Смъртта ще наложи мир и ще прегърне всички, които дойдат в ръцете ѝ.

— Може би Гетол има известно право — отбеляза Гатрас. — В края на краищата пет века взиране в хилещото се лице на смъртта като нищо може да доведат до едно-две съмнения.

— При липса на всичко друго съмненията явно са били единствената му прехрана — изтъкна Хаут и се намръщи на Гетол, който все още стоеше срещу Качулатия. — Искам да кажа предвид обстоятелствата. Но нека да не губим време.

Варандас пръв се изсмя. След миг другите го последваха. Уви, само джагътите намираха хумора си за смешен.

Буругаст повиши глас:

— Помни обещанието си, Качулати! Ще ни отведеш пред самото лице на древното привидение, Господаря на каменните грамади, Червения саван, Събирача на черепи и каквато още нелепа титла измислим! — Вдигна ръце и ги разпери. — И тогава ще настоим за… отговор!

Една жена Тел Акаи, русокоса и дошла с последните в събралото се множество, извика:

— Отговор на какво, бивнест тъпако?

Все така вдигнал ръце, Буругаст се завъртя към нея.

— Е, имаме достатъчно време да измислим един-два въпроса, нали?

Жената Тел Акаи се обърна към мъжете около себе си.

— Чувате ли това? Не са за Ласа Руук жалките молебствия! Е, скъпи мои съпрузи, можем ли най-сетне да си ходим у дома?

Като в отговор най-младият от воините Тел Акаи се отдръпна от другите и им каза:

— Послушайте жена си.

Един от съпрузите изръмжа:

— Слушали сме я през целия път до тук, Ханако Прелюбодеец! Сега от нея зависи дали ще ни последва, или не! В селението на смъртта, казвам аз! Съпрузи, с мен ли сте?

Другите двама кимнаха, макар страхът да бе изписан ясно на лицата им.

— Татенал, полудяхте ли? — Ласа Руук бе готова да се разплаче, лицето ѝ бе зачервено. — Онова беше само игра!

— Но това не е! — отвърна Татенал.

Хаут видя как Качулатия каза нещо на Гетол, а той кимна и тръгна, отдалечи се от събралите се около Качулатия и замръзналия му огън.

И в този момент разбра, че времето е дошло. С очи, пълни със сълзи, погледна Качулатия. „Сбогом, Коря Делат. Докато отново се срещнем, както ще бъде. Нека свърши този миг. Но никакъв край не ще…“

— Аратан!

Загърнат плътно в наметалото, той се обърна и видя приближаващата се Коря. Едно Бягащо псе вървеше на половин стъпка зад нея.

Нощта изглеждаше невъзможно тъмна, но се беше надигнал вятър откъм морето на запад. Всеки напор носеше парещата захапка на солните низини.

— А — каза Аратан, — това трябва да е онзи със сините очи и луничките по ръцете.

Коря се намръщи и отвърна:

— Казва се Ифайли.

Бягащото псе се поклони и се усмихна.

— Аратан, син на Драконъс, чувал съм много за теб.

— Той идва с нас — каза Коря.

— Още един защитник — отвърна Аратан, — с което присъствието ми става още по-неуместно. — Обърна им гръб. — Аз отивам с Гуглата. Дори и Готос не може да ме спре.

— Аратан…

Той махна вяло и тръгна към лагера. Вятърът го блъсна в гърба и той усети соления дъжд в завихрения му дъх. Потърси луната и откри, че си е отишла от небето; само тънък откос звезди се виждаше над източния хоризонт, а над него се трупаха облаци.

Наближаваше окаяно утро, макар избледняването на изток да беше все още на една камбана разстояние.

Щом излезе от запустелия град, погледна отгоре огромния лагер, с гърбиците на кожените му палатки и стъкмени набързо навеси, с разпръснатите му готварски огньове, които вече гаснеха. Този път обръщането на времето сякаш бе прогонило всички в убежищата им, защото не видя никого.

Продължи, като търсеше с очи самотната бледа звезда, която бе странният огън на Гуглата. Там щяха да са се събрали джагътите, колкото и мръсно да беше времето. Но когато се приближи, не видя никого освен една самотна изправена фигура.

„Качулатия?“

Чула приближаването му, фигурата се обърна.

По набръчканите, изпити страни на Гетол имаше вадички от сълзи.

— Те заминаха — промълви той.

„Какво!“

— Не, не може да са…

— Ти изобщо не беше за това, Аратан. Готос те даде под моя опека. Ще те пазя до дома. — После кимна на някого зад Аратан. — И тези двамата също.

Аратан се обърна и видя, че Коря и Ифайли са го последвали.

— Ти си знаела! — викна на Коря.

— Усетих, че тръгнаха, ако това имаш предвид.

— Тръгнаха? Къде? Те са оставили… всичко!

Тя сви рамене.

— Няма смисъл да го взимат със себе си, предполагам.

Вече и Ифайли плачеше, но това с нищо не смекчи гнева на Аратан, усещането му, че е предаден.

— Те излязоха извън времето, Аратан — каза Коря. — Омтоуз Феллак винаги е благоприятствал… — Замълча, търсейки подходящите думи.

Гетол се покашля и рече:

— Съблазънта на стазиса, Коря Делат. Много проницателно от твоя страна. Един ден може би ще видиш какво могат да правят джагътите с лед.

Безпомощен, Аратан се огледа, после вдигна ръце.

— Значи това е? Изоставен отново? А моите желания? О, остави желанията, Аратан! Просто върви където ти се каже!

— Пътят, по който тръгваш в Куралд Галайн, е изцяло твой — каза Гетол. — Но нека да сме наясно. Готос е приключил с теб. Той връща дара си.

— Но татко няма да е там, нали?

— Искаш да го намериш ли?

Аратан се поколеба, после се намръщи.

— Не особено.

— Почти се е съмнало — продължи Гетол. — Ще събера провизии. Мисля да тръгнем още днес.

— Не мога дори да се сбогувам с него? — попита Аратан.

— Мисля, че вече го направи, Аратан. Все едно, Господарят на омразата вече се радва на подновената си самота. Нима би искал да попариш радостта му?

— Той никога не се радва.

— Казах го метафорично — отвърна Гетол и сви извинително рамене. Обърна се към другите. — И Бягащо псе, както виждам. Колко забавно. Е, ще се срещнем ли на разсъмване? При старата градска източна порта? Двата пъна сиреч. От двете страни на някогашния път. О, все едно. Елате до края на града, аз ще ви намеря.

Аратан се загледа след него, докато се отдалечаваше. Обърна се да намери пепелта от огнището на Качулатия, отбягвайки твърдия поглед на Коря. Първите стръкове трева израстваха от него, яркозеленият цвят чакаше раждане в слънчевия изгрев.

— Те са мъртви, Аратан — каза Коря зад него. — Или все едно, че са. Когото и да искаше да намериш там, отвъд онези порти, е, тя все още ще е там, колкото и време да изтече, докато най-сетне се събереш с нея.

Той я погледна и поклати глава.

— Не е… ти не разбираш. Все едно. — Придърпа по-плътно наметалото си и погледна сърдито към небето. — Та къде в Бездната се е дянала пролетта, между другото?

24.

Долината Тарнс беше широка триста крачки и два пъти по-дълга. Почваше и свършваше с тесни клисури, издълбани от отдавна пресъхнали води. Северният склон беше полегат, осеян тук-там с млади дръвчета, посадени преди няколко години. Нито едно не се беше развило добре и щяха да са слабо препятствие за врага.

Южният склон беше по-стръмен, скалист и незалесен. Но линията на билото, където тримата андии бяха спрели конете си, беше широка и равна.

Отпуснат в седлото си, Райз Херат наблюдаваше как Силхас Руин оглежда предстоящото бойно поле. В поведението си братът на лорд Аномандър въплъщаваше всички качества, нужни за един командир — изправен, с величествена осанка, със сурово изражение. Той и белият му кон спокойно можеха да увенчават пиедестал, конна фигура, предадена в бронз или мрамор — „всъщност мрамор, бял като сняг, бял като кожата на нашия враг. Триумфална статуя, двусмислена в това, което ознаменува. Дори страната, на която е той, е двусмислена. Но нека предизвикаме това енигматично колебание и да го оставим за поколенията.“

— Сър, лорд Урусандер ще се зарадва на това място.

Силхас го погледна, сякаш подразнен от това, че са прекъснали размишленията му.

— Както и ние, историко. Виждаш ли смътната диря от стария поток долу в равното? Как разделя долината като тънка като косъм линия. По тази линия ще измерим кулминацията на тази битка. — Помълча, после добави: — Опиши това добре, историко. Не е ли било това легендарният първи лагер на тайстите? Долу от пълното с пепел небе, нашето първо гнездо?

— Нашето уморено убежище — отвърна Херат и кимна.

— И не сме ли се хранели с плътта на мъртви дракони? Може би, историко — ако има някаква истина в такива легенди. Но крехките им изгорели кости са затрупани под пръстта и снега.

„За да се смесят скоро с безброй други. Вече виждам кладата, която трябва да направим. Убежището ни осквернено, гнездото ни съсипано.“

— Мисля, командире, че в деня на битката ще чуем плача на призраци във вятъра.

Силхас Руин го изгледа и кимна.

— Прати стрелата си отново, историко, когато се изправиш срещу Вата Урусандер. Уместно е, мисля, и двамата да носим тази рана.

Върховната жрица Емрал Ланеар вкара коня си между двамата и се покашля.

— Твърде напорист сте в изтъкването на вина, командире, която да поемат Андий, след като причината за това са Лиосан.

— Вина? Върховна жрице, простете ми за неразбирането на историка. Помислих, че той говори за скръб, не за вина. Това, разбира се, трябва да споделим, нали?

— Съмнявам се, че Хун Раал би се съгласил — отвърна Ланеар. Лицето ѝ бе строго.

— Нито — добави Райз Херат с внезапно горчив вкус в устата — лорд Драконъс.

Силхас се намръщи.

— Драконъс?

Много добре усетил строгия му поглед, Херат сви рамене и каза:

— Средоточие на гнева на знатните, пречка за мирно единение на андиите с Лиосан. Отказът му да се ангажира с когото и да е от нас предизвика, не по-малко от всичко друго, тази гражданска война.

— Не бих го помислил по този начин — отвърна Силхас Руин неуверено.

— Жестока преценка, историко — вметна Ланеар. — И все пак, за жалост, точна.

— Лорд Драконъс е доблестен мъж — каза белокожият командир. — Той добре разбира несигурността на положението си. На негово място щях да постъпя също като него, при тези тежки обстоятелства.

— Нима? — каза с известна изненада Върховната жрица. После кимна. — А, разбирам. Неговата поява на полето… тук, би се оказала гибелна. За нас. Докато Хун Раал би се зарадвал на това. Ако не заради възможността да убие Консорта, то заради много реалната възможност да види, че Домашните мечове на знатните изоставят полето.

Херат се покашля и рече:

— Добре казано, Върховна жрице. Но можем да сме сигурни, че лорд Драконъс разбира тази дилема. Че, както казвате, чувството му за чест ще надделее над уязвената му гордост, тъй че той няма да се появи, но ще остане с Майка Тъма.

— Ако не го подтикне гордостта, то желанието му за мъст — добави Ланеар, ненужно според Херат. Можеше да види вълнението и несигурността на лицето на Руин. Можеше да види, съвсем ясно, съмненията, които той и Ланеар бяха посели.

— Гордостта е врагът — заяви Херат. — Ако лорд Драконъс беше отстъпил — ако бе избрал да предаде позицията си като Консорт на Майка Тъма, е, колко по-различен щеше да е този ден, и бъдещите.

— А сега е много късно — отрони с въздишка Ланеар.

Силхас Руин дълго мълча. Остана изправен на седлото, зачервените му очи обхождаха коритото на долината. Конят му навеждаше глава, тъпчеше с копито по замръзналата земя. „Статуята размишлява, както трябва да правят всички статуи. Техният миг, пленен във вечността, тяхната вечност — съвсем не толкова дълга, колкото мислят, че ще е. Каменни очи, впити в едно рухващо бъдеще.“

— Може би не е — каза накрая.

Историкът с усилие задържа вниманието си върху командира, вместо да хвърли победоносен поглед към Емрал Ланеар. Дъхът му внезапно се стегна в гърдите му.

— Милорд?

— Твърде късно — добави Силхас Руин. — Ще отида до Залата на Нощта. Ще настоя да видя лорд Драконъс. Ще апелирам към неговата чест.

— Един доблестен мъж — каза бавно Ланеар, сякаш търсеше думите, — не би търпял проливането на кръв в негово име.

„А Майка Тъма? А нейната любов, увита като вериги около лорд Драконъс? Консорт или съпруг — различието е много по-нищожно, отколкото би им се искало на мнозина. Превърнало се е в оръжие, с хиляда ръце на дръжката. Тя го държи близо, за да облекчи болката в сърцето ѝ. Болката за един свят, поддал се на самоунищожение. Болката за разделените ѝ деца, за Светлината, кървяща в Мрака, щедра като кръв, горчива като сълзи.

Няма да напиша за това. Няма да запиша нашите користни манипулации. След столетия сънародниците ми ще размишляват за този ден и за мълчанието, което го обгръща. Ще съчинят теории, ще ровят до дъното на света за мотивации и за всички страхове, които пазим скрити. Дори ще защитят Силхас Руин, докато други ще го обвинят.

Хайде върви, командире, сръгай влечугото в леговището му. Лорд Драконъс няма да избяга, защото тя не му позволява този лукс. Тук става дума не за неговата гордост, а за нейната. Гордост и любов, силата на първото дава святост на второто. Сега, командире, навлизаме там, където и на двама ни не ни е мястото.“

Погледна надолу към тънката като косъм линия, разделяща долината.

„Защото сме направили от любовта на една жена бойно поле и сега ще видим любовника ѝ извлечен напред в жертвоприношение.

Не, няма да напиша за това.“

Силхас Руин се поколеба за миг.

— Аз съм воин. Не се плаша от необходимостта. Ако трябва да се бием с Вата Урусандер и неговия легион, ще ни поведа в битката.

— Никой не се съмнява в почтеността ви — каза Ланеар.

Изчакаха.

— И все пак — каза Силхас, — ако може да бъде спечелен мир, тук, на ръба на касапницата, по волята на един-единствен мъж…

— Апелирайте към честта му — каза Ланеар. — Лорд Драконъс е доблестен мъж.

— Волята — каза Херат — не на един мъж, командире, а на двама мъже. Такова нещо ще бъде запомнено и ознаменувано.

Силхас се намръщи и Херат се зачуди дали не е прекалил, или по-скоро, дали не е сгрешил в преценката си за суетността му.

— В това — изръмжа Силхас — аз съм само вестоносецът на неговата съвест.

Чуха тропот на приближаващи се коне и се обърнаха. Двама ездачи идваха по черния път откъм Карканас. Седорпул и Ендест Силан.

— По-добре да тръгвате, милорд — каза Ланеар. — Тези мои жреци са моя работа, не ваша.

— Седорпул обещава магия — каза Силхас.

— В битка, която бихме могли да избегнем, милорд.

Силхас Руин обърна коня си. Щеше да мине покрай двамата жреци на тесния път, но Херат бе сигурен, че щяха да се разменят малко думи — ако изобщо си кажеха нещо.

— Отивам в Залата на Нощта — обяви командирът. — Но тази работа, както казвате, Върховна жрице, те няма да обсъждат. Заблудете ги. Объркайте ги, ако трябва, но се постарайте пътят ми да остане чист.

— Ще направя каквото казвате, милорд — отвърна Ланеар.

Силхас Руин смуши коня си в галоп.

Райз Херат погледна към долината и каза тихо:

— Приключихме значи.

— Разкарай го този тон — сряза го Ланеар. — Укорът не ни помага с нищо. Не можем да предскажем какви думи могат да си разменят с Драконъс. Това, което предстои, вече не е в нашите ръце, историко.

Но той поклати глава.

— А този дим стига ли, Върховна жрице, да изпълни тялото ти и да те заслепи за угризението? Ако да, наумил съм да се присъединя към теб следващия път, когато запушиш. Можем да се въргаляме в тъпа безчувственост и да сметнем всички надпревари покрай нас за нищожно разсейване. Нека облаците намерят вените ни, нека издуят камерите на сърцата ни и да шепнат сладки обещания за забрава.

И да се канеше да отвърне, тя преглътна думите си, понеже дойдоха Седорпул и Ендест Силан.

— Върховна жрице! — извика Седорпул, щом спря коня си. — Отпратиха ме само с една дума! Нямаме ли битка да обсъждаме? Накъде препуска той?

— Не се обиждай — отвърна Ланеар. — Все още има време. Нашият командир се грижи за много неща. Кажи ми, носиш ли вест за легиона Хуст?

Седорпул се намръщи и поклати глава.

— Нищо от юг, и това наистина е обезпокоително. Не можем да се надяваме да надвием лиосаните само с Домашните мечове в наша защита.

— Тогава що за планове мислеше да обсъждаме? — попита Райз Херат.

— Моята магия, разбира се! Тя се оформя.

— Оформя?

— Овладял съм злобата, историко. Ще съм готов да се изправя срещу Хун Раал.

Херат се обърна към Ендест Силан. Беше мършав, състарен и измъчен. Херат подозираше, че не е дошъл тук по своя воля. Ръцете на жреца бяха здраво стегнати в ивици лен, зацапани с червени петна и поръбени със светла позлата. Носеше дебело вълнено наметало, но беше гологлав.

— Ендест Силан, носиш ли благословията на Майка Тъма за тази новооткрита магия на Седорпул?

— Има мирис на тъмнина — отвърна Силан, без да поглежда историка в очите.

— Дарена от нея, значи?

Ендест Силан само поклати глава.

— Нейните аспекти са безброй — каза Седорпул. Кръглите му бузи бяха огненочервени, лицето му — като на лакомо дете. — Много сили са под или извън усета ѝ. Извлякох от някои от тях, като се постарах да не наруша спокойствието ѝ.

Ендест го погледна, привидно невпечатлен от обяснението, но не изказа мнение.

Ланеар се покашля, нещо, което правеше често напоследък, и рече:

— Пътуването ви беше напразно, уви, и се е оказало мъчително за Ендест Силан. Жестовете ти са припрени, Седорпул, което ме безпокои. Човек би помислил, че нетърпението е анатема за контрола над магия…

— Би, ако говори от позиция на пълно невежество!

— Дръжте се прилично, сър! — каза Херат.

Седорпул се обърна към него с презрителна усмивка.

— А ти още по-малко разбираш, историко. Разсъдливия ти ум го чака голяма изненада. Всъщност целият свят е заслужил грубото си пробуждане.

— Удари тогава разногласата си камбана — отвърна уморено Херат — и се порадвай на бягството ни от трясъка ѝ.

Оголил зъби, Седорпул обърна коня си и го срита дивашки в хълбоците. Сепнатото животно препусна и копитата му затупаха по замръзналия път.

— Да го хвърли дано — промърмори Ендест Силан, докато гледаха как Седорпул се отдалечава. — Бързо да падне внезапната нощ, напук на новооткритото му утро. Вратът му да се счупи дано, та да увисне прекъснатата му амбиция. Отпуснатото му тяло дано се затъркаля под равнодушни копита, та да отрече ужаса на естеството от това, което замисля.

— Силно проклятие — каза Райз Херат, смразен от сухата злост в тона му.

Ендест Силан сви рамене.

— Нищо силно няма в думите ми, историко. Като твоя, дъхът ми пее безполезни предупреждения, раздвижва само шепа въздух, пометен бързо от вятъра. Това, което имаме да кажем, не носи повече вълнение от подскачането на врабец от клонка на клонка.

Райз Херат не можа да намери нищо, на което да възрази в тази преценка.

Но Емрал Ланеар заговори:

— В такъв случай може би ще се изненадаш, жрецо. Само думи отвориха гражданска война, в края на краищата, и нашите съдби сега зависят от думите, които скоро ще бъдат изречени, било тук или в Цитаделата.

Ендест Силан сви отново рамене и не отвърна. После смуши коня си нагоре към билото и щом стигна там, спря и пусна юздите. Започна да развива ивиците плат, стегнали ръцете му.

— Какво правиш? — попита Ланеар.

— Показвам ѝ бойното поле — отвърна Ендест, без да се обръща.

— Защо?

— Да види края на зимата, Върховна жрице. Непокътнатия сняг на коритото, празните склонове. Блаженството на един простичък ветрец. Светът поднася собствените си дарове. — Вдигна ръце и от дланите му закапа кръв. — Общата ни слабост е да превръщаме удивителното в нещо познато, а познатото — в нещо овързано в заплетена нишка презрение.

— Искаш да я измъчиш? — обвини го Ланеар.

Ендест бавно свали ръцете си.

— Нея?

Заувива ги отново. Този път беше по-трудно — поради кръвта, която бе потекла от раните. Херат беше благодарен, че жрецът не бе обърнал онези пурпурни очи към него. „Щеше да види твърде много. Моята богиня, свидетелка на вината ми.“

— Ако Седорпул настигне Силхас Руин… — каза Ланеар.

— Дано го посече за безразсъдството му — изсумтя Херат.

При тези думи Ендест Силан се изви на седлото си и изгледа историка. После кимна.

— Разбирам.

— Нима? — попита Херат.

— Да. Ще я положите на олтара на любовта ѝ и ще превърнете в нож вашия нежелан член. — Вдигна отново ръцете си, вече вързани и слепи. — Тя никога няма да му прости.

— По-добре той, отколкото хиляди — каза Ланеар, но лъскаво черната кожа на лицето ѝ бе станала пепелява.

Ендест се извърна към нея и наведе глава.

— Уви, Върховна жрице, въпреки всичките ви машинации той няма да е единственият мъж, който ще падне. Волята ѝ не е за презиране.

Думите му смразиха Райз Херат, но Ланеар извърна поглед пренебрежително.

— Ендест Силан — каза тя и въздъхна. — Името ти е прокълнато на градските пазари. Грешно насочените ти благословии повикаха дракон. И много хора гладуваха доста време. Самата вяра в Майка Тъма претърпя щета в очите на простолюдието и благословът ѝ погасна сред не малко от тях. Ти се превърна в един нежелан пророк и съответно не знам какво да правя с теб, освен понижаването на ранга ти в жречеството. — Впи очи в него. — Вие отново сте послушник, сър. Чака ви труден път на изкупление. Всъщност може да се окаже невъзможно за постигане от смъртен.

И да искаше да го ужили, внезапно избухналият му смях съкруши тази надежда. Той се поклони.

— Както желаете, Върховна жрице. Тогава, с ваше позволение, ще се върна в Мъдрия град, за да потърся блясъка на името му.

— Не очаквай да бъдеш добре дошъл на съвета — изсъска тя.

Той се усмихна.

— Но аз никога не съм бил, Върховна жрице. Все пак, разбирам ви и ще се примиря с това. Отправям се на едно желано пътуване към това да бъда забравен и напълно пренебрегнат.

И пое в бавен тръс.

Историкът и Върховната жрица помълчаха. Никой от двамата като че ли не бързаше да тръгнат обратно. Най-сетне Ланеар каза:

— Ако Седорпул докаже силата си, ще е крайно полезен в противопоставянето на Синтара и Хун Раал.

— Тогава ще е най-добре да поправите този мост и първа да минете по него — отвърна Херат.

— Ще го подкупя с привилегия.

Историкът кимна.

— Никоя друга тактика не се оказва толкова успешна. Подхранете суетата му, направете гнева му скъп.

— Подобни усилия не биха имали успех с Ендест Силан.

— Да.

— Той остава опасен.

— Наистина. Докато Майка Тъма продължава да се възползва от него.

— Ще помисля какво да направим за това — каза тя и извади глинена лула от една кесия: ръждивец, смесен с още нещо.

— Той държа погледа ѝ настрана от нас.

— Какво от това?

— Знаеше, още тогава. Какво би могла да види. — Поклати глава. — Виж ни, крием се от нашата богиня и сме облекчени от продължаващото ѝ неведение. Като пророк, Ендест Силан вървя сред простолюдието. Разтвори дланите си така, че тя да не може да извърне поглед, да не може да мигне. Смяташ, че с този акт той порица неверниците, подведените, баналния егоизъм на всяка личност, понесла този поглед. Но вече мисля, че той искаше да порицае нея.

Тя не отвърна на това. Натъпка билката в чашката, после пъхна няколко въгленчета от кутия от сребро и емайл, вече част от редовното ѝ облекло, вързана на пояса ѝ.

„Ние сме същества на ритуал и навик, повтарящи се шаблони на удобство. Уви, твърде често повтаряме също тъй шаблони на бедствие. Както всеки историк неизбежно разбира. От дребното и баналното до величественото и дълбокото, рисуваме и прерисуваме същите карти, Толкова, че да направим една книга, толкова, че да направим един живот.“

Димът литна на облак във вятъра.

„Облаци отвътре и отвън. Скриват ме от мен самия, за да мога да си представя поведението си благородно, осанката си — като на статуя. Да, ще трябва да опитам от това.“

Ендест Силан настигна Седорпул на пътя — водеше коня си за юздите.

— На проклетото животно му падна подкова. Надявах се да догоня Силхас Руин.

— Надяваш се на много неща — каза Ендест.

— Не беше от голяма полза там. Някога те мислех за приятел. Сега не знам какво си.

— Отново послушник. Наказан за минаването ми по пазара. И вече неблагонадежден, изглежда. Но се чудя, мен ли иска да ме види изключен от съвета Върховната жрица, или Майка Тъма?

Седорпул изрита камък на пътя и го изгледа, докато се изтъркаля в плитката канавка.

— Първична нощ. Не ми отне много време, докато го открия. Тя не властва над онова селение, Ендест. Уверявам те. То е огромно. Има реки, езера от сила, за които тя не знае нищо. — Погледна Ендест. — Как си го обясняваш това? Нашата богиня натрапница ли е?

— Щом тя не владее онова селение, Седорпул, кой тогава?

— Бих искал да знам. Може би тронът не е взет.

— Необузданата амбиция, Седорпул, може да направи грозно и най-благото и спокойно лице.

Седорпул се намръщи и плю на пътя.

— Аз вече съм магьосник. Светът се огъва пред волята ми.

— В малки мащаби, разбира се.

— Подиграваш ли ми се?

Ендест Силан поклати глава.

— Съветвам за предпазливост, макар да знам, че няма да се вслушаш. Казваш, че има източници на сила в селението на нощта, много от които не са потърсени. Прав си.

Малките очи на Седорпул се присвиха.

— Какво знаеш? Какво ти е казала тя?

— Тя нищо не ми казва.

— Винаги си бил твърде сдържан за вкуса ми, Ендест Силан.

Ендест успя да различи стените на Карканас напред, мрачна черна линия, издигаща се на хоризонта. Конете им крачеха в бавен, тържествен ритъм.

— Вещерство, магьосничество, чародейство, алхимия, тавматургия. Безброй изкуства, всяко удивително в това, което може да сътвори, и напълно деструктивно в значението си.

— Обясни.

Ендест Силан се усмихна.

— Говориш като Силхас Руин. Опрости, сведи, раздели и реши. Добре. Силата, която ти притежаваш сега, тя е начин на заобикаляне. Изплъзва се встрани от баналната реалност. Извлича невидими енергии, за да изкриви естеството. Налага дефектна воля над формата на света, над неговите закони, неговите правила и неговите тенденции. Накратко, тя е измама.

Седорпул помълча, после кимна.

— Ще се съглася с всичко това. Продължи.

— Човек мами, за да избяга от правилата, доколкото тези правила са изразени. Зимен вятър хвърля мраз в костите ти? Една проста магийка те стопля дълбоко и трайно. Това, или простият начин да навлечеш наметало. Избираш първото, тъй като изисква по-малко усилие. Избираш както е по-удобно. — Помълча малко, после продължи: — Хиляда врагове настъпват срещу теб. Вадиш меча и се подготвяш за ден на жестока битка. Или, с едно махване на ръката, ги възпламеняваш всички. Както виждаш, всеки път взимаме страната на удобството. Но колко хладна, колко жестока е тази мярка за стойност! Помисли отново за онези войници. Помисли за живота на всеки един от тях, заложен там на бойното поле, и помисли също така за един ден на тежка битка, за ранените, за многото убити, за сломените воли. Помисли, най-вече, за оцелелите. Всеки от тях благославящ своя късмет. Всеки от тях се връща у дома, най-сетне, за да смъкне бронята и оръжията, после да прегърне плачещата любима, до тях може би са се скупчили деца, очите им светнали с радостта, която може да изпита само дете. — Присви очи към внушителните кули на Цитаделата. — Но махни с ръката. Много по-просто, много по-бързо, и го наречи милост, срещу цялото страдание и болка. Нанеси смърт внезапна и абсолютна, а да минеш през поле от пепелища е лесно пренебрежимо — много по-лесно, наистина, отколкото да залиташ през поле, осеяно с трупове, сподирян от хора на издъхващите.

— Едно махване с ръката — изръмжа Седорпул. — Хун Раал ще се радва на един такъв прост жест.

— И ти ще му отвърнеш със своето унищожение? Защо тогава не ви изправим двамата един срещу друг, сами на полето, нашите шампиони на магията, за да се дуелирате до смърт?

— В това нашата функция не е по-различна от тази на армиите, нали?

Ендест кимна.

— Вярно. Но с армии броят на труповете е по-голям, по-дълбоко смущаваща е цената за тези, които се бият, и за тези, които не се. Всички сме ощетени от войната. Дори тези, които командват. Тези, които настояха за нейната необходимост, докато си остават на безопасно в своите крепости и дворци. Дори те плащат цена, макар че малцина от тази пасмина имат куража да го признаят.

— Отново прибягваш до абстракция, Силан, както си склонен. Сега е време да сме практични. Дори ти трябва да разбереш това. Но ние се отклонихме в този диалог. Спомена за събрани оттук-оттам мистерии.

— Е, имам си своите измами, Седорпул. Но те са без злост. Силата им, каквато я разбирам, е в подкрепянето. Покровителство. Защита.

— Значи ще присъстваш на битката?

— Да.

— Можеш ли да ни защитиш срещу Хун Раал?

— Вярвам, че мога.

— Бездната да ги вземе тогава! Ние ще спечелим тази война!

— Разбери, Седорпул, също както магията на Хун Раал може да бъде обезсилена, така може да бъде обезсилена и твоята.

— Ако е така, значи се връщаме към мечовете и щитовете!

Ендест Силан кимна.

— Да… Крайно… неудобно. Но виждам, от двете страни, какъвто и да е изходът, тълпи от благодарни съпруги и съпрузи, множество зарадвани деца. Виждам сълзи на радост и облекчение, такава бликнала любов, че да разкъса небето над нас.

Седорпул спря, пусна юздите, вдигна ръце към лицето си и изведнъж заплака.

Ендест Силан спря коня си и се смъкна тромаво от седлото. Отиде до стария си приятел и го взе в прегръдката си.

— Разбери ме — зашепна на мъжа, който хлипаше в ръцете му, — имам увереност. Но не и сигурност. Може би ще успея да спася някои, но не други. Ето защо те моля, приятелю, изцеди злобата от силата си. Извивай, докато и последната отровна капка не се изцеди. Защитавай ни. Това и нищо повече. Бъди стената срещу яростта. Омразата намира лесен път с това чародейство. Имаме защо да се боим от този наш нов свят.

Притиснал лице в рамото на Ендест Силан, Седорпул кимна.

Постояха така, в смътната светлина на привечерта, докато конете скубеха стръкове трева покрай пътя.

Келарас стоеше изправен, снаряжен за битка. Около него Домашните мечове от отряда на лорд Аномандър приготвяха снаряжението си — оръжейната беше пълна с мълчаливи мъже и жени. Металът и кожата мърмореха в напълно естествения си разноглас хор, благословено безсмислен, но не по-малко злокобен.

Вест беше дошла. Легионът на Урусандер беше на не повече от половин ден път.

Домашните мечове на други знатни фамилии пристигаха в Карканас, повечето от тях се настаняваха временно на откритите площади на града или в оградените със стени дворове на многото частни имения.

В младостта си Келарас беше овладявал собствения си страх — и в дните преди битка, и в самата битка. Всъщност беше открил някакъв вид радост в простотата на боя, сякаш спорове можеха да се проведат едва след като последната дума е изречена, ехото ѝ отдавна е заглъхнало и цялата несигурност е полепнала по острието на меча. Но до всички тях бяха стигнали слухове за магии, чакащи този сблъсък, срещу които никакъв щит или броня не можеха да защитят. Тези Домашни мечове около него сега се приготвяха и мълчанието им беше наситено със страх. „От това, че всеки от нас сега би трябвало да се окаже негоден, безполезен като пръчка срещу желязно острие. Ще се строим ли за бой само за да бъдем покосени отдалече? Ще зачеркне ли Хун Раал всякаква чест, докато призовава за бой в името на същата тази добродетел? Може ли един човек да убие всички ни?“

Един домашен стюард влезе и се приближи до Келарас.

— Сър, лорд Силхас Руин се връща в Цитаделата.

— Сам ли?

— Така изглежда, сър.

Келарас затегна оръжейния си колан. Спомни си последния път, когато бе срещнал Силхас Руин в един коридор на Цитаделата, докато носеше бронята си. Гневът на лицето му беше свиреп. „Издаването му шепне за паника.“ Този път, уви, не очакваше мъмрене. Онази среща изглеждаше вече много отдавна. Хиляда извинения, изречени с всяка стъпка, която бяха направили, лежащи сега захвърлени по дирята им. „Времето сдъвква бъдещето и изплюва миналото. И всеки момент, пленен в своето вечно и мигновено настояще, стои безпомощен и втрещен.

Силхас се връща сам. Историко, не смееш да се върнеш, за да видиш всичко това? Тогава стой си далече. Ние ще сме играчите ти в този разказ, безименни като пионки. О, хайде поне ни резюмирай като тълпите. Припиши ни спомагателни роли и ни остави, ако благоволиш, сенките.

Пелк, как ми липсваш сега.“

Последва стюарда в главната зала с огромния мастиленосин Терондай на пода и сивите прашинки, реещи се във въздуха. Чу как се отварят външните порти, дрънченето и скърцането им приглушено от дебелите дървени врати на коридора. Силхас Руин всеки момент щеше да пристигне. „Зареден до пръсване със заповеди, идваш като хвърлен факел, пръскащ сенки навсякъде, с всяко перване на пламъка ти.

Райз Херат, защо е тази боязън? Ти замина с него в края на краищата. Толкова много ли си преситен, за да гледаш още от това? Нашият водач се връща сам в Цитаделата и ще застане като остров в тази гибелна буря. Всички сме на кипналия гребен на вълната на историята, историко, а в края — когато всеки ярко лумнал факел е угаснал — вървим в сянка, ние от множеството, безименни в своята жертвеност, и все пак толкова нужни.

Сега ме чуй, историко. Достатъчно трупове в потока ще вдигнат нивото на всяка река над бреговете ѝ. А срещу този потоп никой няма да устои.“

Вратите се разтвориха широко и Силхас Руин влезе и закрачи през залата. Кимна на Келарас и без да спре, каза:

— С мен, капитане.

Келарас тръгна след високия белокож воин към — осъзна го след миг — Залата на Нощта. Чувстваше се донякъде унизен да бърза след него, сякаш го дърпаха на каишка. Всяка стъпка беше поражение, изоставяне на собствената му воля. Караше нещо вътре в него — мрачно като разсърдено дете, стиснало юмруци — да копнее да замахне. Това, осъзна той със смътно стъписване, беше вярно, във всичките безбройни сфери на живота, безкрайното трупане на сцени, където воли се сблъскват, където косми настръхват и зъби блясват иззад изпънатите устни. „Уплашеното куче най-вероятно ще ухапе, нали? Те ни взимат в този момент, тези непоколебими мъже и жени, които дръзват да властват над нас, и само ни посочват някоя по-слаба жертва. Това е тяхната игра, съзнателна или не, и както винаги допускането е, че ние никога няма да се обърнем срещу господарите си — стига да остава враг в обсега на притъпения ни, обезсърчен гняв.

И какво, тогава, откриха войниците на легиона на Урусандер, когато последният враг се отдръпна отвъд хоризонта? Място не беше останало за онова разгневено дете. Играта бе свършила, водачите им казаха да се приберат у дома.

Но виж ни сега, виж как правим сцени, предизвикващи онова старо унижение. И виж как се втурваме към онзи гняв, толкова познат, толкова прост. Това дете вътре в нас никога не пораства. И, Бездната да ме вземе, не иска да порасте.“

По тесния коридор и по напукания му неравен под. Щом стигна до наскоро поправената врата от черно дърво, Силхас Руин отпусна ръка на бравата, спря и погледна Келарас.

— Стой плътно до мен, капитане.

Келарас кимна, жест, който подсили унижението му, мислите му се завихриха в нещо на ръба на самоомразата. „Това, Майката да ми прости, е проклятието на онзи, който отдава чест. Един вълк води глутницата, останалите оголваме гърлата си.“

Силхас Руин отвори вратата и влезе в Залата на Нощта. Келарас го последва.

Никакви свръхестествени дарби на зрение не можеха да надвият тъмнината вътре. Дори смътното сияние от коридора угасна само на няколко стъпки отвъд прага.

— Затвори вратата — каза Силхас Руин.

Келарас я дръпна зад себе си; новата брава не издаде никакъв звук.

Очите му все едно бяха затворени. Останалите му сетива затърсиха, а след това се свиха, смалиха света му до бавния пулс на сърцето му, до хрипа на дъха му, до допира на безжизнен въздух по кожата му.

Силхас Руин заговори и го сепна:

— Лорд Драконъс! Времето е дошло!

Ехото заглъхна.

— Легионът на Урусандер приближава долината Тарнс! Кажи ми, Драконъс, къде са твоите Домашни мечове? Моля предай ги под мое командване. Моля да разбереш необходимостта да отсъстваш в деня на битката.

Отвърна му тишина.

Келарас чу как Силхас Руин промени позата си — чу тихия звън на пръстен в ефеса на меч, скърцането на ботуши.

— Тя не разбира — каза той. — Трябва да говорим, Драконъс, като мъж с мъж.

След миг лорд Драконъс се появи, безплътен и очертан в накъсана сребриста светлина, сякаш части от него отразяваха нещо незримо, твърде студено, за да е родено от пламък, твърде нетрайно, за да е лунна светлина.

— Силхас — каза той с усмивка, смекчила чертите на лицето му.

— Драконъс. Благодаря ти, че се отзова на молбата ми. — Силхас Руин помълча. — Дори и тук би трябвало да усещаш стягането на този клуп — всеки момент ще удушим собствения си свят, всеки момент ще видим смъртта на твърде много тайсти. Те ще видят друг трон, Драконъс. Ще видят Баща Светлина до Майка Тъма.

Драконъс сякаш загуби интерес някъде към средата на предупреждението на Руин. Погледът му се отклони, спря се за миг на Келарас преди да продължи, сякаш нещо вдясно от него бе привлякло вниманието му.

— Казваш, че тя не разбира — каза той, след като Силхас свърши.

— Това е въпрос на мъжка чест.

Драконъс го погледна отново, повдигна вежди.

— Никой няма да те приеме — каза Силхас. — Дори тя да се омъжи за теб, завинаги ще останеш Консорт в очите на знатните. Сред легиона на Урусандер ще си човекът, унизил лорд Урусандер пред самите порти на Карканас. Последователите на Лиосан ще видят в теб крадеца на техния Трон на Светлината. Върховната жрица…

— Всичко това — прекъсна го Драконъс, — строено срещу простия дар на любов.

Силхас Руин помълча малко.

— Честта стои пред всичко останало. Ако тя те провали, дарът, за който говориш, ще се поколебае. Отровен, покварен от слабост…

— Слабост?

— Любовта определено е слабост.

— Значи никога не те е докосвала, Силхас Руин.

— Аз ли съм този, който държи владението ни заложник на това? — Силхас вдиша няколко пъти с усилие, преди да продължи. — Казах, че трябва да поговорим, двамата. Моля, чуй думите ми, Драконъс. Любовта ѝ към теб е неопровержима — дори враговете ти не я оспорват. Как биха могли? Тя се опълчва на всекиго заради теб — децата ѝ, до едно отблъснати, изоставени, изхвърлени от затвореното ѝ сърце. Това е коравосърдечие. Това е хвърляне на владението в унищожение…

— Това е просто любов, Силхас.

— Тогава защо няма да се омъжи за теб?

Драконъс се изсмя горчиво.

— Този избор изобщо не ни беше даден…

— Трябваше да го направите въпреки всичко. Щяха да го преглътнат, рано или късно. Ако го бяхте направили, нямаше да има никаква гражданска война. Дори раждането на Лиосан…

— Не — прекъсна го Драконъс. — Не е това.

— Какво искаш да кажеш?

— Баща Светлина беше титла, родена когато тя прие нейната. Не я създаде Т’рис, която дойде от Витр. Тя само я освети. По-важното — добави той — е, че Лиосан са необходими, и не само те.

— Значи тази гражданска война е на Майка Тъма?

Драконъс се намръщи.

— О, вие смърт… — Замълча, после заговори с по-спокоен глас: — Не. Тя е на всички вас. На всяко лице в бойната линия, на всяка душа. Тя е на онези, които обърнаха гръб, когато не трябваше, които избраха целесъобразността пред благоприличието, които превърнаха своята реалност в студена зима, твърде тежка и сурова за сантиментални глупци. Тя е на онези без въображение, без кураж…

— Кураж? Ти, който се криеш в това… това нищо… смееш да оспорваш нашата храброст?

— Твърдиш ли, че си храбър мъж, Силхас Руин?

— Знам какво съм!

— Тогава… остави меча си.

— Да се предам?

— Така ли го наричаш?

— Те ще завземат града! Ще вдигнат втори трон! А ти, Консорте, ще бъдеш изхвърлен!

— Това не са прозрения — каза Драконъс уморено.

Силхас Руин поклати глава.

— Никой няма да ти съчувства в бедата ти, Драконъс. Не и след всичко това. Не и след толкова много пролята кръв.

— А, и за това ли ме обвиняваш?

— Те ще те убият…

— И с това — каза високо Келарас — ще разбият сърцето на Майка Тъма.

Думите му смълчаха и двамата. Силхас Руин се обърна безпомощно към него.

— Е — каза Драконъс на Силхас след дълго мълчание, — какво би искал да направя?

— Тя слуша ли сега, лорд Драконъс?

Той поклати глава.

— Това е нашият свят тук, приятелю. — После добави, като кривна леко глава и изгледа Силхас. — Виждам ръката все още на меча ти. Никой няма да се предаде значи.

— Не можем — отсече Силхас Руин. — Губим твърде много. Губим всичко.

Драконъс кимна бавно, замислен, а после присви очи с любопитство. Изчака.

Силхас Руин се поколеба.

Сълзи напълниха очите на Келарас. „Не, Силхас, не прави това.“

— Достойното нещо, лорд Драконъс, е да отстъпиш.

— Вече съм отстъпил, Силхас. Да не би да мислиш, че доброволно избрах ролята на Консорт?

— Тогава… отстъпи отново.

— А, разбирам. Изглежда, в края на краищата, поне един мъж трябва да се предаде.

— Това е…

— Достойното нещо — довърши Драконъс, кимна и отново извърна поглед.

„Тя няма да ти прости, Драконъс. Не се съгласявай на това. Разбирам те. Намерил съм любовта, за която говориш, любовта, която всъщност ни крепи в този живот. Силхас иска да превърне честта в неин враг, в неин убиец.“ Келарас пое дъх, за да проговори.

Но Драконъс каза:

— Ти спомена за моите Домашни мечове.

— Докато идвах, сър, знамената им бяха видени от северната кула. Те са на горския път, в колона.

— Аха.

— Моят брат Аномандър е с тях.

Келарас се сепна и се обърна към Силхас Руин.

— Да — каза Драконъс. — Все още ти държиш командването.

— Знаеш добре дилемата му — отвърна грубо Силхас. — Тя му забранява да вади меча!

— Значи вярваш, че той няма да наруши това съглашение?

— Той е Първият син на Тъмата!

Тъжна усмивка набразди суровото лице на Консорта и той задържа погледа си извърнат настрани.

— Както кажеш. Предполагам, че знаеш какво мисли брат ти за това. Много добре. Но аз ще имам своите Домашни мечове. — Извърна глава и впи безжизнени очи в Силхас. — В моето изгнание.

Мъката, избуяла в гърдите на Келарас, бе толкова силна, че му отне дъха.

Силхас Руин намери благоприличие да се поклони. Или беше, може би, неволна ирония. Иначе Келарас нямаше никога да му прости.

— Ще ни придружиш ли, тогава, Драконъс?

— Да. Вратата е точно зад вас. Изчакайте ме в коридора.

— Ще се сбогуваш с нея ли?

Въпросът сякаш удари Драконъс като шамар през лицето. Онова, което беше безжизнено в очите му, изведнъж лумна, макар и само за миг.

— Силхас — каза той тихо, — ума си ли си изгубил?

Когато командирът се поколеба, сякаш несъзнаващ раната, която бе нанесъл на Драконъс, Келарас пристъпи напред и го хвана за ръката.

— Хайде, сър.

Почти го повлече към вратата. Заопипва слепешком и някак намери бравата и я дръпна. Ярката светлина го заслепи за миг. Той издърпа Силхас навън и в последния момент преди да затвори погледна назад към Драконъс.

Консортът стоеше и гледаше, мъж лишен от любов, току-що усетил на устните си студената целувка на честта. Единственият мъж тук, който разбираше от кураж.

Беше гледка, която Келарас нямаше никога да забрави.

Когато излязоха, Драконъс махна уморено с ръка и след миг Гризин Фарл се появи от мрака.

Азатанаят се приближи и отпусна ръка на рамото на Консорта.

— Прости ми, Драконъс. Не можах да защитя любовта ти.

— Никога не си могъл. Нито аз, изглежда.

— Не знаех, че любовта може да умре с толкова много смърти — въздъхна Гризин.

— Тя има неизброими врагове, приятелю. Неизброими.

— Защо е така, чудя се?

— За недокоснатите от нея тя е слабост. За попадналите в горчиво-сладката ѝ прегръдка тя живее живот под обсада.

— Слабост ли? Със сигурност преценка, родена от завист. Колкото до обсадата, за която говориш… — Гризин въздъхна отново и поклати глава. — Каква дълбочина мога да намеря? В края на краищата аз избягах от жена си.

— Любовта ти обтегната ли е?

Гризин сякаш помисли за миг над въпроса и отвърна:

— Уви, ни най-малко. Колкото до нейната… обзалагам се, че може да хвърли котле през половин континент толкова лесно, колкото и през стая.

— Е — каза Драконъс с усмивка, — виждал съм те понякога да се снишаваш и при най-лекия звук.

— Аха, любовта ѝ е твърда като желязо.

Помълчаха още няколко мига, а след това Драконъс тръгна към вратата.

Гризин се обърна, но тръгна след него.

— Драконъс?

Консортът сякаш трепна.

— Да?

— Къде ще отидеш?

— Достатъчно далече, за да чуя скъсването ѝ, предполагам.

Гризин бързо обърна гръб, за да скрие изражението си, и примига в тъмното. И чу как вратата се отвори и затвори. Едва когато остана сам прошепна:

— Прости ми.

После тръгна да я подири. Нямаше да има обтягане на тази любов, нищо, което да я направи толкова натегната, че да се скъса. Думите, които щеше да занесе на Майка Тъма, бяха срязване на нож. Та нали в края на краищата той беше Пазителят на нищото.

Когато гражданите излязат по улиците на града, тласнати от нещо възбуждащо и неописуемо, ги обзема някаква странна треска. Като зараза, понесена от мрачни течения на въздуха — твърде смътни и капризни, за да са полъх или вятър, и тогава здравият разум копнее за насилие. Има времена, когато цял един народ се препъва, залита извън границите на установените норми, буйства и бушува сред писъци, крясъци и пожари. В други времена това отклонение е по-малко очевидно, но много по-дълбоко. Прозрение, което смразява предсказанието си за идните дни. Прозрение, уви, което носи съкрушаваща истина за всички, които я открият.

„Ние, тълпите, ние, градското съсловие, ние сме плътта и кръвта на едно поробено тяло. Това отклонение ни е отвело до брадвата на екзекутор и главата вече не е нашият господар. Търкулва се — движение, което някои могат да сбъркат с живот, понеже и очите може да блестят с разум, но блещукането вече не е нищо повече от отразена светлина. Устата е зяпнала, но никога вече няма да проговори.

Веднъж поробени, ние се лутаме без цел и все пак гняв гори вътре в нас. Това, казваме си един на друг, не беше нашата игра. Беше тяхната. Това, викаме на трупащата се тълпа, е нашият последен спор с безпомощността.

Край! Край на всичко това!“

Но тълпите са глупави. Користни водачи израстват като плевели. Дращят се и се хапят с нокти и зъби. Някои израстват от клоаките, други се гмуркат в тях. Насилници намират корони и се отпускат сити на евтини тронове. Блянът за свобода бива погълнат хапка след кървава хапка и много скоро нова глава поробва тялото, и покоят се връща.

До следващата треска.

„Разбира се — помисли Райз Херат, щом двамата с Емрал Ланеар подкараха към отворените порти на Карканас, миг преди да навлязат сред тълпите, — разбира се, трябва да има друг път. Край на току-що описания цикъл. Това отклонение е за народ, пребит до несвяст от равнодушния замах на несправедливостта. Защото за да има промяна — каквато и да е промяна, — изглежда, революцията не трябва никога да свършва. Трябва да продължава да бушува като буря, захранваща се от самата себе си, на самия ръб на бедствието и загубата на всякакъв контрол, залитаща несигурно, но никога не падаща съвсем. Когато няма никой да управлява, всички трябва да управляват, а за да управляват всички, трябва първо да управляват себе си. Когато няма кой да пази ценностите на едно справедливо общество, всеки трябва въплъти тези ценности на справедливостта. Но това изисква още повече… ах, Бездната да ме вземе, наистина съм си загубил ума.

Собствената ми треска изгаря черепа ми отвътре, треската на надежда и оптимизъм. С любов дори, като дракона на Ендест Силан, вечно кръжащ горе.

Отсечената глава все още прави физиономии, все още потръпва. И мъждукането в очите наистина е блясъкът на интелигентност, гаснещ, разбира се — докато армиите се подготвят да се срещнат — но уви, тази утайка е без разум.

Браним бастионите без нищо на гърбовете си. Заставаме с лице към бъдеще, което няма никакво друго лице освен нашето, само по-старо, но не по-мъдро. Тази умора идва с прилива, носи се в течението и нито един въртоп не предлага почивка.“

Какво бе направил Силхас Руин? Какво бе казал лорд Драконъс? Стига Консортът да беше благоволил да се срещне с него. „А тези тълпи, лицата, които вече се обръщат да ни погледнат? Чужденци. Но дори тази дума, «чужденци», идва от времето на родствени огнища, от жалките колиби, очертали границите на един народ, свят, временно гнездо в сезонните обиколки — когато сме живеели в природата и природата е живеела в нас, и никакво друго разделение не е съществувало отвъд онова, което е познато, и онова, което е непознато.

Чужденци. Плодили сме се, и сме се размножавали в изолацията на анонимност, твърде много и твърде дълго. Нека очите ми гледат стъклени тези непознати лица пред мен. Алтернативата е твърде ужасна, ако видя във всяко лице собствения си копнеж за нещо по-добро и за някъде другаде, там, където е по-хубаво. Място без чужденци, цивилизация на приятели и семейство.“

Но идеята му се подигра още щом умът му я изрече. Цивилизацията укрепваше старите думи като „чужденец“ и ги насищаше с анахронични страхове. „Различните начини да се правят нещата вечно ни дразнят с объркване — а когато объркването ни завладее, всяка примитивна мисъл се връща, слаба като скимтенето на маймуна, дивашка като ръмженето на вълк. Връщаме се съм своите страхове. Защо? Защото светът иска да ни изяде.“

Изсумтя с горчива насмешка и май по-силно, отколкото възнамеряваше, защото привлече вниманието на Ланеар и тя му каза:

— Иронията е евтино удоволствие.

Долната външна стена на Карканас беше издигната преди много време, за да защитава срещу копия и войнствения напор на диваци. Беше се появила във време, когато военното дело е било по-просто, сблъсък на плът и надута показност, където воините са стояли като герои, знаещи, че легендите за тях идат. Първоначално, видя Айвис, докато яздеше в челото на колоната редом до лорд Аномандър, Грип Галас и Пелк, стената беше била не повече от насип, струпано от пръст и камъни заграждение. Изкопът при вдигането му беше направил рова, който го обкръжаваше, но стръмните страни отдавна ги нямаше и дяланият камък, който сега увенчаваше вала, приличаше на ред безцветни неравни зъби.

„Градът все едно е един преобърнат череп, купата скоро ще побере хлопащите ни същности, като множество блуждаещи мисли.“

— Милорд — каза той на Аномандър, — мисля да спра Домашните мечове тук, да лагеруваме извън градските стени. Улиците сигурно са достатъчно претъпкани.

Първият син на Тъмата сякаш помисли над предложението за миг, после кимна.

— Настани домашния персонал също така, докато уредя нещата.

— Или се появи лорд Драконъс — каза Айвис.

— Би било идеално — отвърна Аномандър. — Виждам много знамена по стените. Ясно е, че благородниците са събрали силите си.

Грип Галас се покашля и каза:

— Лейди Хиш Тула може да бъде убедителна.

Аномандър дръпна юздите, другите последваха примера му и колоната спря. Първият син на Тъмата каза:

— Капитане, възникне ли възможност, ще говоря с Драконъс. Аз съм виновен за загубата на крепостта му. — Поколеба се за миг, след което добави: — Дъщерите не са мъртви. Така съм уведомен. — Погледна Каладън Бруд, който беше вперил поглед в града напред, и продължи: — Някои решения се оказват кървави, чак до разбиването на камък. Какво ще помислят други за отломките, останали след нас? Боя се от рухването на тези слаби стени. Боя се от огъня и пушека, загърнали сградите вътре. Боя се за живота на тайстите.

— Милорд — намеси се Грип Галас, — готов сте да довлечете в краката си множество злини, на малко от които мястото им е там.

— Първи син на Тъмата — каза Аномандър. — Празна титла ли е това? Самонадеяност ли е честта на този, който я носи? А отговорностите, стари приятелю? Твърде лесно титлата приканва към безделие, или още по-лошо, към цинизма, идващ от един морален компромис. Съветници ще изтъкват необходимостта, целесъобразността, ще те подтикват към прагматичното капитулиране, което се втвърдява като мазол върху душата. — Погледна Грип Галас и Айвис видя нерешителността в Сина на Тъмата. — Толкова ли е втвърдена вече кожата ми? Виждам бъдещето новообречено, инерция, неудържима като пролетен порой.

Грип Галас се навъси.

— Милорд, тя ви отказа всякакъв избор. Все още ви отказва. Докато легионът на Урусандер се спуска към нас. Какво би трябвало да направим?

— Ето това е въпросът — отвърна Аномандър. — И все пак помисли върху следното. На мен ми е отказано да извадя оръжието си, но какво постигна тази забрана? Зачита ли Урусандер моята сдържаност? Отстъпва ли Хун Раал пред молбата на Майка Тъма за мир? Съветва ли Върховната жрица на Лиосан за ответен жест? А Отрицателите, жертви, превърнати в убийци, вече врагове на всички, които биха дръзнали да стъпят в горския им дом? Не, Грип, след като бе отказан един избор, останаха много други, сто пътя към помирението — и не беше поето по нито един.

Айвис заговори прегракнало:

— Тогава срещнете лорд Урусандер на полето, милорд. Задръжте меча си в ножницата и поискайте същото от него.

— Хун Раал ще се опълчи и на двама ви — каза Грип Галас. — Той иска това. Подозирам, че Върховната жрица също го иска. Ще поискат черните води на Дорсан Рил да почервенеят, за да заявят въздигането им.

— Но надолу по течението от града, със сигурност — промърмори Аномандър и се обърна отново към Карканас.

От двете страни на Горския път, гмурнал се като стрела към сърцето на града, се събираха тълпи. Впиваха погледи в Сина на Тъмата и двусмислената му свита. Други граждани се бяха изкатерили на стената.

Айвис се обърна и кимна на Портален сержант Ялад да излезе напред.

— Направете лагер, сред дърветата. Погрижи се за нуждите на заложника ни и домакинския персонал — може би ще се наложи да прекараме една последна нощ под студените звезди.

— Да, сър. Капитане?

— Какво?

— Домашните мечове, сър. Те са готови за този бой.

„Бездната знае, аз също.“

— Охлади плама им, Ялад. Служим на желанията на лорд Драконъс.

— Да, сър. Но… ако отсъстваме…

— Ще се справим с това, когато му дойде времето. Хайде, действай, сержант.

Вниманието му отново се върна към Аномандър. Каладън Бруд тъкмо казваше:

— … в деня, в който съм нужен, Аномандър Рейк.

— А дотогава?

Бруд посочи към гората.

— Толкова близо до града… има много рани в земята. Ще изцеря каквото мога.

— Защо?

Въпросът сякаш изненада азатаная, а после той сви рамене и отвърна:

— Аномандър, приятелството ни остава нестабилно. Колкото и да пътувахме заедно, малко знаем един за друг. Умовете си, пътищата, по които тръгват мислите ни. И все пак ти продължаваш да ме интригуваш. Знам, че въпросът ти не целеше да изрази безразличието ти към такова нараняване. По-скоро просто издаваш нарастващото си отчаяние.

— Ти ми предложи мир.

— Мир, да, но мирен път не бе обещан.

— Ако остана настрани, с неизваден меч, ще се опиташ ли да ме увериш, че кръвта, която ще бъде пролята, няма да оцапа ръцете ми? Надявам се, че не. Ако избера мир за себе си, Бруд, непоклатим като камък в поток, няма ли да накарам теченията да се раздвоят? Колко дребно ще е това смущение — моята жалка воля? Или потокът ще се раздели, ще се разцепи, за да потърси различни морета?

Каладън Бруд кривна глава.

— Има ли значение? Това, което избираш, променя ли нещо?

— Точно това те питам и аз, азатанай. — Аномандър махна с ръка назад към гората. — Твоето изцеряване променя ли нещо?

Бруд помисли за миг.

— Утолявам егото си. Добрината, произтичаща от това, е несъществена за една умираща гора, за една фатално ранена земя. Нищо не ми отвръща. Нищо не изрича благодарността си. Макар че бих искал да е иначе, та дори и само за да се почувствам…

— По-добре?

— Полезен.

Разликата като че ли повлия някак на Аномандър, защото той трепна.

— Е, тръгвай тогава, докато… потрябваш.

Каладън Бруд кимна, обърна се и пое към дърветата, където Домашните мечове вече приготвяха лагера.

В този момент от града излязоха двама ездачи и подкараха в тръс по Горския черен път. Присвил очи, Айвис успя да различи лорд Силхас Руин — яхнал на бял кон — и един офицер от Домашните мечове на Аномандър.

Сега щяха да последват думи. Тази мисъл, при цялата ѝ очевидност, му се стори злокобна. „В това е безумието на всичко. Банални разговори, откъслеци смисъл и съмнителна важност. Всички неща оставени неказани. Ако можехме да съберем думите си, да смесим тези отвътре и тези отвън, ще се изумим, като открием, че изговаряме едва една десета от онова, което мислим. И все пак всеки от нас предполага, че другият разбира — всъщност че чува и изговореното, и неизреченото.

Безумно предположение!“

— Милорд?

— Да, Айвис?

— Моля ви, освободете думите, оставете ги да се изтъркалят, без нито една да не остане неизречена.

Аномандър присви очи и го изгледа.

— Брат ми се приближава, с капитана ми, Келарас.

— Точно така — отвърна Айвис и кимна. Видя, че Грип Галас го гледа. Пелк също. Зачуди се какво виждат, какво си мислят, че виждат. Зачуди се на собственото си задръстване на неизказани думи, на неохотата си да го отпуши.

„Собственият ми кураж в това ми изневерява. Но го искам от него. Лорд Аномандър, вие сте Първият син на Тъмата. Дошло е времето да го покажете. Моля ви, сър, направете всички ни по-храбри, отколкото сме.“

Вренек се смъкна от каретата и едва не се подхлъзна на ледената кора на дървеното стъпало. Обърна се бързо и извади малкия си нож, за да разкърти леда.

— Внимавайте, милейди — извика на Сандалат, която се готвеше да слезе с повитата ѝ дъщеря, гушната в едната ѝ ръка.

— Виждам, дете — отвърна тя, показвайки отново високомерието, което я беше завладяло отскоро.

Вренек засече, нетърпелив да приключи и да се обърне — нетърпелив най-сетне да хвърли поглед на великия град, Мъдрия Карканас. Но този блясък трябваше да почака. Последната кора бял лед се отчупи и се хлъзна на земята.

— Готово, милейди — каза той, прибра ножа в канията на колана си и ѝ предложи ръката си.

Тя я пое деликатно, а след това отпусна тежестта си на нея, принуждавайки го почти да залитне, докато намери по-здрава опора. Застана до него и погледна към града.

— Ах, мога да видя кулата ми. Цитаделата зове. Чудя се дали Орфантал е на някой прозорец? Може ли да види майка си най-сетне? Сигурна съм, че може — усещам погледа му, почудата му какво нося. Моя подарък за него.

Корлат вече изглеждаше на три години, макар да не издаваше никакви звуци, да не търсеше нищо, което можеше да са думи на онзи загадъчен език на бебетата. Но очите ѝ никога не спираха да шарят и дори сега надничаше от сгънатото одеяло като същество, хранещо се с всичко, което види.

Хирург Прок стоеше до тях и гледаше и майката, и дъщерята. Беше започнал отново да пие и ставаше все по-пиян, колкото повече се приближаваха към Карканас. Сега също държеше глинена кана и леко се олюляваше.

— Милейди, детето вече трябва да ходи.

Сандалат се намръщи, изгледа го и като че ли ѝ отне малко време, докато го познае.

— Тя вече ходи — отвърна му. — В светове, невиждани от теб. Светове, които не можеш дори да си представиш. Духът ѝ проучва нощта, мястото на всички краища, мястото на мигове от прераждането. Ходи в света, който съществува преди да е вдишан първият дъх, и този, който иде, когато излезе сетният дъх. Те са един и същ свят. Знаеше ли това? Един-единствен свят.

Вренек най-сетне погледна към града. Видя ниската стена и тълпите по нея. Видя широката улица, която ги очакваше, високата двойна порта с врати от черно дърво, които бяха широко отворени. Видя повече хора, отколкото би помислил, че може да съществуват, и всички бяха с лица към него. „Те виждат лорд Аномандър. Чудят се на колебанието му.

Но сега идва белокожият брат с очите от кръв… това трябва да е той. Изглежда… ужасяващо.“

Взе копието си и малкия си вързоп с вещи от един от страничните сандъци на каретата и тръгна напред. Искаше да е достатъчно близо, за да чуе как братята ще се поздравят. Искаше да научи кога ще започне битката, за да може да се подготви за нея. Видя приближаващия се капитан Айвис.

— Сър? Кога влизаме в града? Трябва да отида в Цитаделата и да говоря с Орфантал. Важно е.

Разсеян, Айвис го подмина, но после подхвърли през рамо:

— Утре може би.

Вренек зяпна след него и чак сега видя, че Домашните мечове вдигат лагер.

„Не, не мога да чакам толкова дълго. Трябва да говоря с Орфантал преди майка му. Трябва да обясня някои неща.“

Продължи напред и стигна до лорд Аномандър тъкмо когато Силхас Руин и още един мъж с него спряха конете си.

Отстрани Грип Галас се обърна към Пелк и Вренек го чу как казва:

— Лейди Хиш Тула е в града. Намери я, Пелк…

— Ей сега — отвърна Пелк, без да откъсва очи от мъжа до Силхас Руин, и Вренек видя, че той също не откъсва очи от нея.

Щом Пелк тръгна напред, мъжът слезе от коня и миг по-късно се бяха прегърнали.

Всичко това стана преди някой от двамата братя да е проговорил и сега двамата лордове гледаха смълчани и може би стъписани, докато Пелк и мъжът се прегръщаха.

Вренек видя как мъжът затвори очи и как устните му се раздвижиха, докато ѝ шепнеше, а тя го притискаше още по-силно до себе си.

Силхас Руин наруши мълчанието.

— Братко, намери ли Андарист?

— Зарязах това, Силхас — отвърна Аномандър. — Мечът на бедрото ми пази името си, изкован в зноя на моя гняв. И все пак, ако си бях представил сдържащата ръка на Майка, можеше да нарека Възмездие камата си. От всички хиляди сцени в гмежта от възможности, която ни очаква, не бих се посвенил да ударя от тъмното и сянката. Един удар между плешките вече не изглежда толкова глупаво.

Думите на Аномандър накараха всички, които бяха достатъчно близо, за да чуят, да се обърнат. Щом Пелк и Келарас се разделиха, Пелк се отдръпна, а после кимна на Грип Галас и тръгна към градските порти. Вренек се загледа след нея с болка в гърдите. „Джиния ме отпрати заради всичките пречупени неща в нея. Но един ден ще се върна при нея и любовта ми ще оправи всичко пречупено и в двама ни. Дори конюшните, които се подпалиха, а точно в този ден започнаха всички ужасни неща. Милейди каза, че аз съм виновен. Може би беше права. Може би вината е моя в края на краищата. Не мога да си спомня. Възможно ли е аз да съм убил всички онези коне? Трябва да оправя тази рана — защото все още боли. Дали аз бях този, който го направи, и дали не беше Сандалат, която срещна своя мъж там, и фенерът, който бяха запалили, за да могат да се виждат, докато се напиваха с виното, което той бе донесъл. Дали не беше това в края на краищата, но аз, шпионирах ги и гледах какво правеха, когато събраха бедрата си и се движеха все едно, че танцуваха на сламата, а конете се въртяха и пръхтяха и светлината на фенера беше стабилна, но стръковете слама бяха избутани към фенера от стъпалата им към горещия блясък. Трябваше това да видя, вместо да гледам тях.

Там започнаха всички бели. Започна с цвиленето на умиращите коне и с тях двамата, които бягаха от пламъците, и после беше лейди Нерис с тоягата, и тя ми крещеше, защото стоях и гледах огъня и слушах конете, и ударите бяха толкова силни, но после ме удариха по главата и нещата изтръпнаха и точно затова не помня нищо повече за онази нощ.

Освен онова, което може би съм си измислил. Нея и онзи еднорък мъж.

Но ти се погрижи за мен след това, Джиния. И аз не забравих. Не мога да забравя. И точно затова ще поправя всичко. Скоро. Трябва просто първо да убия някои хора.“

— Кама от сенките. Описваш измяна, братко.

— Подреди пред мен всички препятствия, възмездието си намира път.

Грип Галас изсумтя и рече:

— Просто попитайте Хун Раал. За измяната. Вижте как той я претегля в ума си, лорд Силхас. Ако потрябва, аз ще бъда и ръката, и ножът…

Аномандър се извърна към стария си приятел.

— Не. Забранявам го, Грип Галас. Твърде често си удрял вместо мен. Твоето време като моя безшумна справедливост свърши. Не го ли говорихме? Върни се при жена си. Нямам вече нужда от теб.

Суровите думи сякаш разбиха Грип Галас и целият огън на гнева му погасна в старческите му очи. С поклон, той се обърна и тръгна, неуверено според Вренек, към Карканас, подир Пелк.

— Чакаме вест за разположението на легиона Хуст — каза Силхас на Аномандър.

Първият син заговори на Келарас:

— Капитане, нашите Домашни мечове събрани ли са?

— Да, милорд. И благородниците наистина се отзоваха на призива. Всички Велики домове са тук.

Силхас Руин понечи да заговори, но брат му го изпревари:

— Силхас, благодаря ти за всичко, което си направил. Знам, че не изпитваше желание, но все пак ми угоди в усилията ми да се помирим с Андарист. — Поколеба се, после продължи: — Може би фамилната кръв, толкова бързо станала горчива на езика, ме подведе. В името на една фамилия пренебрегнах другата. Ние тримата братя значим по-малко от Тайст Андий — не е ли това бремето на командването?

Гласът на Силхас Руин беше равен.

— Станаха разни неща, Аномандър. Но за тях след малко. Какво възнамеряваш?

— Трябва да се опълча на Майка ни, в името на нейните синове и дъщери. Силхас, аз ще извадя меча си. Аз ще поема командването.

Силхас помълча, а после кимна.

— Благодаря ти за това, братко. Дай ми командването на нашите Домашни мечове и ще съм повече от доволен. За по-тежките отговорности, които ни чакат — оставям ги на теб.

Аномандър въздъхна и кимна.

— А станалите неща?

Силхас му даде знак да прояви търпение и се обърна към Келарас.

— Капитане, върнете се при нашата част. Ще им направя преглед след малко.

Келарас погледна Аномандър, който остана безизразен, а след това отдаде чест на лорд Силхас Руин, обърна коня си и потегли.

За Вренек светът сякаш придоби блясък, като от златиста светлина, тръпнеща над вода. Можеше да подуши старите богове на леса, прииждаха и се тълпяха около него. Но нищо не казваха, все едно всички до един бяха затаили дъх.

Силхас Руин продължи:

— Имаме чародейство на разположение. Жрецът, Седорпул, ще застане срещу Хун Раал. С това бихме могли всъщност да обезсилим заплахата от магия. Следователно, връщаме се към привилегията на плътта и волята зад нея. Към меча, братко, към грохота, който удавя всички думи.

Вренек се взря в Силхас Руин, зачуден какво бе искал да каже лордът вместо това, което бе казал. Странно му беше, след като мигът отмина незабелязан, че Аномандър не беше видял каквото бе видял той. А от онези фигури по земния вал, вече хиляди на брой… видя колко много от тях изглеждат странно, почти призрачно. Нямаше представа, че толкова много хора живеят в Карканас. Но докато наблюдаваше, видя как се появиха още, изникваха от пръстта на вала.

„Боговете на леса се върнаха. Но не говорят в главата ми. Само ми показват онова, което никой друг тук не може да види.

Тайстите са тук. От всеки век. От самото начало. Дошли са, за да бъдат свидетели.

Защо?“

— Много добре — каза Аномандър. — Е, ще тръгваме ли към Цитаделата?

Погледът на Вренек се отклони от призрачното множество, толкова гъсто между живите, че мнозина от тях стояха наполовина в смъртните тела. Проблеснал цвят беше привлякъл окото му — знаме, издигащо се над най-високата кула на Цитаделата. Той посочи натам и каза:

— Милорди! Какво е това?

Двамата мъже вдигнаха глави.

— Това, млади Вренек — каза Аномандър, — обявява приближаването на легиона Хуст.

— Трябва да пратим вестоносец до тях — каза Силхас Руин с леко възбуден от радост глас. — Могат да тръгнат право към южните низини под долината Тарнс.

— Мястото на битката. Да, ще го направим.

— Братко, би ли яздил с мен до мястото на битката? Има подробности, които трябва да обсъдим, относно разположението ни. Урусандер е само на половин ден път оттам и ако търсим бързина, бихме могли да поздравим привечерта с грохота на желязо.

Аномандър изглеждаше разсеян. Погледът му се измести към Цитаделата.

— Мислех да се срещна с Майка Тъма и нейния Консорт. Макар и само за да обясня защо не се подчинявам на волята ѝ по този въпрос. Лорд Драконъс ще разбере, може би, преди нея. Бих потърсил неговия съюз.

— Драконъс е достатъчно разумен, за да стои настрана от битката — каза Силхас.

Това привлече вниманието на Аномандър.

— Говорил ли си с него? Имаше трагедии, които трябва да споделя с него, за които съм отговорен…

— Братко — каза сдържано Силхас, — Драконъс се готви да бяга.

Болка и объркване помрачиха лицето на лорд Аномандър. И — прошепна глух глас в главата на Вренек — разочарование.

— Айвис и неговата част са на твое разположение — каза Силхас. — Може би, братко, Айвис трябва да дойде с нас до Тарнс?

Аномандър кимна.

— Това би го зарадвало.

— Позволи ми да доставя поканата — каза Силхас, срита коня си и подмина Аномандър, а след това и Вренек, който вече се движеше малко пред Сина на Тъмата.

— Милорд, трябва да отида до Цитаделата.

— Нима?

— Да говоря с някого.

Аномандър каза:

— Действай в мое име, а на портата на двореца предай вестта, че тръгвам с моя брат за Тарнс и в зависимост от търпението на Урусандер мога да се върна или да не се върна в Цитаделата преди битката. — Изгледа Вренек за миг, а после свали тънка сребърна торква от лявата си ръка. — Това носи моя знак, но и то би могло да се окаже съмнителна подкрепа — градът е претъпкан с хора и настроенията са неясни. Крий подаръка ми, Вренек, докато вървиш по улиците.

Вренек посегна да вземе торквата.

— Не би ли предпочел да изчакаш заложницата Сандалат и другите? — попита Аномандър.

— Не, сър. Искам да ида веднага.

— Завиждам ти за остротата на зрението — толкова ясно око, толкова остър поглед.

Вренек погледна към призраците, струпани по насипа, а после отново назад, където Айвис бе устроил лагера, и там видя много други призраци, много колкото дърветата в гората, дори може би повече.

— Милорд — отвърна той. — Не винаги виждам това, което желая. Понякога изобщо не разбирам това, което виждам.

— Оставил си детството зад гърба си значи. Ако неволно заскърбиш за него в бъдещите години, спомни си този ден.

„Да, все едно дали искам, или не.“

— Благодаря ви, милорд, че спасихте живота ми. Когато приключа в Цитаделата, също ще дойда в Тарнс, с копието ми, и ще се бия до вас.

Клетвата му би трябвало да зарадва лорда, и все пак лицето на Аномандър се сгърчи в обещание за скръб вместо за слава. Вренек изправи рамене.

— Вие имате своето възмездие, милорд, а аз имам своето.

— В такъв случай — каза мъжът, — как е възможно да ти откажа? Е, до тогава, Вренек.

Вренек кимна, поклони се, а после сложи копието си на рамото си и тръгна по каменния път, водещ към Карканас.

Призраците го гледаха, но като всички събрани духове и богове, също останаха безмълвни.

„Може би точно това е смъртта. Мястото, където се озоваваш, когато не е останало нищо за казване.“

— Завистта има много зъби — каза Празек, докато яздеше с Датенар в началото на обоза. — За мъже като теб и мен, за които любовта може да поднесе обещанието за пухкави бузки, меки устни и сладкото гнездо на наслада; или, през отсрещната врата, четинеста брадичка и мъжка нежност… каквато и да е. — Помълча замислено, след което продължи: — Чудно ли е изобщо, че другите гледат и усещат гложденето и жиленето на гняв? Завист, казвам, Датенар.

— Мисля си, приятелю Празек, за многото хитроумни опровержения на любовта, от определено по-слаби поети и бардове от нашия век и от предишни векове. Дали да бръкна в тази жалка канавка? Аа, знаеш ли го това? „Любовта е псе, търкалящо се върху мъртва риба.“

— Страпала от Южния народ. Сети се за това: „Въргалям се в моята любов, и ти, сърцето на свиня…“

— Васк, мъртъв вече от сто години!

— И все пак затънал в посредственост, никакъв удар по славата му, никакво петно по името му, никакво възражение по всичко, което е кекаво…

— Освен твоето дрънкане, Празек.

— Отстъпвам партера, прекрачвам леко тебешира, очертаващ мястото ми, и обявявам край на докосването на линията.

— Помисли над това тогава. С толкова разбито сърце беше този поет, че похаби четири години и сто шишета мастило да защити самоубийството си само за да си счупи врата, понеже стъпи върху сапуна…

— „В луга свършек, смърт във пяна, бързо хлъзна се и прас, дни за глума не останаха.“

— „Отхвърлена е таз любов, езикът търси, да докосне само, оставената слуз на охлюва, и как изтръпва всичко от изящната отрова, сърцето ми играе като плъх по нажежен тиган, но тя стои с усмивка смътна на сладките си устни и огъня подклажда и подклажда, и огъня подклажда!“

— Деликатност има в тази болка, тласна ме към възхищение.

— Талантът му беше съвсем случаен. И все пак, не.

— Залитане, измъчено до гениалност — не прилича на рядък талант. От естеството на страданието, подхранено със страст, да направиш нещо прекомерно лепкаво, и все пак съблазънта на меда в напъпващата уста на цветето, която те завлича навътре, и, както би могъл да каже той, навътре.

— И навътре — добави Датенар и кимна. — Затрудних ли те?

— Не, един момент. На плодородна почва съм и трябва само да наостря плуга. Лифтера ли беше?

— От Острова? Не. Нейното ругателство бе твърде горчиво, за да е нещо повече от мачкане на цветчета в отчаяно стисната ръка.

— Терот?

— Онова улично псе? Обиждаш самото понятие неволно самоубийство. Още един опит и ще трябва да обявя победата си.

— Все пак ехти толкова познато…

— Като празно пространство, в което няма нищо.

Пред тях южната стена на града — разрушена тук-там, смъкнала се другаде — се приближи, със сградите зад нея, тъмни като опушен камък. Портите бяха отворени и без охрана. Не се виждаше дори един страж.

— Четири години въргаляне?

— До сапуна на плочките.

— Такава иронична смърт е нормално да го направи прочут.

— Последната му творба допринесе за това.

— Цитирай ми още някой стих!

— „Твърде тъмна е тази зора! Твърде светъл е залезът! Твърде мрачен денят, твърде ярки звездите!“

— Нещастен глупак, който не вижда нищо хубаво в нищо.

— Беше самоубийствен тип, както казах. Четири години от кариерата му, през които развихри всичко, което бе в него, с разбито сърце, сляп за блудкавата си същност и всичките ѝ фалшиви изповеди… с разбито сърце ли казах? С празно сърце, твърде обсебен от парадността на отхвърлянето, за да се съсредоточи върху самия обект. Тя каза „не“ и преди дъхът ѝ да изпусне думата той се отнесе, епични видения изпълниха главата му, мъката се просна пред него като възжелана любовница. Чуй добре доброволния мъченик и виж с изтерзано око как се мята в агония… това е игра, изиграна до кървавия ѝ край, с публика най-вече въобразена.

— В очакване на бронз, предполагам. Или картина, по-широка, отколкото висока, просторна гледка…

— Край и край, с бронза също.

— Какво? Варанакса? Подиграният герой на Галан? Но той беше измислица! Фикция! Публичният шамар на Галан по ласкателите му.

— Не казвам, че не съм съгласен.

Празек изсумтя.

— Разбитото сърце на един поет се слепва за две седмици.

— От здраво нищо ценно не кърви. Така ще твърдят някои. Но точно тези са апетитите, които трябва да заобикаляме отдалече, макар и да не са възпети толкова цинично. Вместо това събуждаме любопитство към самонаправената жертва и неговото самонаранено его. Що за подтик подбужда посичането? Що за глад подканя захапката на собствената ти плът? Това е смърт, обърната навътре, пастта и раната слети в едно, като любовници.

— Варанакса — въздъхна Празек. — Заради този епичен фарс Галан беше охулен.

— Все му е едно.

— За още яд на враговете му, да!

— И тук виси урок, стига да смеем да го откъснем.

Празек примижа напред, към първите ездачи в колоната — командир Торас Редоун и до нея капитан Фарор Хенд.

— Самоубийствено безразличие?

Датенар сви рамене и каза:

— Аз внимавам.

Галар Барас беше подкарал назад покрай колоната, несъмнено доведен до умопомрачение от крачещите в пълно мълчание три хиляди войници. Нямаше изоставащи, почти никакви разговори, оръжието и бронята бяха онемели. Звукът, който издаваше легионът Хуст, бе като глух, непрекъснат барабанен тътен, приближаващ се към Карканас.

Затоплянето, нашепвано от южния вятър през последните няколко дни, вече замираше и снегът хрущеше под ботуши и копита. Щипането на въздуха се усилваше.

— Онзи побъркан ритуал — изръмжа отчаяно Датенар. — Събудих се върху тънък лед. Но накъде да запълзя? Никакъв бряг не зове с високи туфи жълта трева и стръкове тръстика. Да помръдна на косъм значи да чуя как ледът се пропуква под мен. Очите ми се напрягат да разчетат това гладко, пометено от вятъра огледало — облаци ли са, обещаващи пищно разцъфване? Сиво небе, предупреждаващо за коварни кръпки земя? По гръб ли лежа, или по очи? И все пак нещо се гърчи в корема ми, приятелю, в очакване на кръв.

Празек се отърси от унеса си.

— Какво се е променило? Нищо. Всичко. Ритуалът дамгоса мистерия върху душите ни. Благослов или проклятие? Оставаме слепи за схемата. И все пак, както казваш, има очакване.

Датенар посочи празните стени напред.

— Виждаш ли фанфарите, които ни чакат? Горчиво безразличие ни наказва, Празек.

— Все едно, приятелю. Не говорех ли за любов?

— Да, за страдащото сърце. Макар че не мога да си обясня причината ти за тази внезапна криза.

— Престъпници — каза Празек. — Никое наказание не взима предвид нежната ласка, кроткото стискане на дланите, колебанията, които се задържат, признанията, които освобождават. — Замълча. — Мъртвородено близначе, сега хранилище на магия, и тя, която е готова да я загребе, оставена сломена и изпълнена със самоомраза. Тъй че Варет би искал да я вземе в прегръдката си. Но и той не си позволява нищо ценно, нищо правилно. Не мога ли да се зачудя, приятелю, на онези, които твърдят, че любовта е привилегия?

— Всеки бог от миналото твърди, че тя е благослов. Награда. С нейната пълнота се измерват смъртните ни дела. Раздавана като милостиня, като небесни монети, като сред форулканите.

— Всъщност помисли над това. Как може тази валута да се самоопредели така? Стойността се вдига при оскъдност на любов, спада при излишък? Боговете го играят съдници, но настояват, че любовта е най-чистото злато в пари. Кой тогава измерва тяхната стойност? Оспорвам правото на това, Датенар.

— И би могъл, но с каква цел?

— За да премахна случайността в даването на любов. Трябва ли да тласна Ранси в прегръдките на Варет? Трябва ли да настоя на правото им да обичат?

— Разсейваш се — отвърна Датенар. — Вещиците на Бягащите псета ни направиха нещо — на всички нас, освен на командира ни тоест — и сега тя води легион, който не се самопознава, но проявява несклонност към самоанализа. Докато тя на свой ред… аа, все едно.

Празек погледна приятеля си.

— Аз се разсейвам, а ти се отчайваш. Дано Торас Редоун да реши.

— За какво?

— За живота и любовта. Защото със сигурност първото е израз на второто, което дава основание на първото.

— Лесно ти е да го кажеш.

— Датенар, Гадателите на кости прочистиха ли душите ни?

Горе и напред командирът и Фарор Хенд стигнаха до портата и продължиха, без да спрат, навътре в града.

— Не — отвърна Датенар. — Те само преподредиха безбройните ѝ притежания.

— С каква цел?

Датенар сви рамене.

Празек изръмжа тихо.

— И тъй… очакването ни гони всички.

Датенар помръдна в седлото и се обърна назад. Войниците носеха броните си. Ръцете им бяха отпуснати на ефесите на мечовете. Пътните им торби бяха преметнати на едното рамо, щитовете бяха на гърбовете им. Носеха шлемовете си и всички лица бяха в сянка.

Когато Фарор Хенд се върна от портала и даде сигнал да спрат, непрестанният тътен на легиона Хуст прекъсна тежкото си буботене за първи път през този ден. Тишината, която настъпи, накара Датенар да потръпне.

Фарор Хенд спря пред тях и каза:

— Трябва да завием надясно и да заобиколим града. Продължаваме към долината Тарнс. Легионът на Урусандер се приближава.

— Още днес? — попита Празек.

— Войниците да смъкнат торбите и оставяме обоза тук — каза тя. Лицето ѝ беше безизразно.

Двамата мъже обърнаха конете си. Видяха препускащия в галоп към тях Галар Барас. Празек махна на един сигналист да излезе напред.

— Завистта има много зъби — промърмори той, щом сигналистът се приближи. — Достатъчно, за да измъти гражданска война.

Датенар кимна.

Желязото на оръжията и броните започна да стене.

Варет отиде до канавката край пътя, наведе се и избълва закуската си. Никой не извика подигравателно или насмешливо. Никой изобщо не му обърна внимание. Той си избърса устата, изплю последната капка жлъчка, изправи се и се обърна.

Не му обръщаха внимание. Лицата под шлемовете бяха извърнати към новия флаг, вдиган от сигналиста. При получаването на сигнала отдельонните сержанти завикаха заповеди да се подготвят за обръщане и след това да оставят походните торби.

Щитове се вдигнаха по-високо на рамото, мечове се наместиха за по-удобно измъкване. Брънки на ризници засъскаха като вълни по пясък, а след това желязото Хуст подхвана своята песен. Тъжна, траурна може би, или нещо затворено от невидими сили, неизречени воли — злокобната песен прониза Варет като мраз. Разтреперан, той загледа как Ребъл обърна частта и как редици тръгват.

Потърси с очи Ранси, но не можа да я види. Тя го отбягваше и той много добре знаеше защо. Внимание от страна на един страхливец не можеше да е добре дошло, особено за толкова наранена душа като нейната. Решимостта ѝ да живее бе достатъчно слаба и без съмнителното му присъствие. Той, в края на краищата, беше видимо оскърбление, защото тя не можеше да избяга от демоните си. „Но и аз не мога да избягам от своите. Само да можеше да разбере това.“

— Варет.

Примига, обърна се и видя Листар. Вгледа се в мършавото му лице.

— Какво не е наред, Листар?

— Какво не е наред? Бездната да ме вземе, Варет, нищо. Нищо не е наред! Погледни ги! Ритуалът…

— Който ти ни донесе, Листар — каза Варет. — И дори ти не знаеш какво ни беше направено. — Махна с ръка. — Никой от нас не знае.

— И все пак…

Варет въздъхна и кимна.

— И все пак.

Никаква радост нямаше в песента на желязото Хуст. Варет поклати глава.

— Чуй го това. Как си го обясняваш?

Листар изломоти нещо, което Варет не можа да чуе.

— Какво?

— Желязото, Варет, е изпълнено с ужас. Мечовете не скърбят за онези, които ще посекат, а за онези, които ги държат. — Замълча, после го погледна. — Тя отхвърли желанието ти, както и на Галар Барас. Ето те тук, заповядано ти е да ни водиш в битката. Изглежда, е безразлична към съдбата ти, а следователно и на всички нас под командата ти.

Варет не можеше да възрази на нищо от това.

— Не гледайте към мен, Листар.

— Няма. Ще следваме Ребъл. Просто бъди сигурен в едно, Варет. Не изричай никакви команди. Не издавай заповеди. Ако драснеш, няма да те последваме.

Варет помисли за случилото се преди няколко мига, когато ужасът бе опразнил стомаха му.

— Все едно, че ме няма. Ако изобщо погледнат към мен, виждат право през мен.

— Няма да те обременяваме с надеждата си, ако това имаш предвид.

Думите трябваше да го ужилят. Вместо това се почувства облекчен.

Колоната се престрояваше и видяха как Торас Редоун и свитата ѝ препуснаха от градската порта, за да заемат отново мястото си начело на легиона.

Галар Барас дойде при тях. Лицето му бе зачервено от студа.

— Варет!

— Сър.

— Ротата ти е под мое командване, заедно със седма, девета и трета. Трябва да оформим десния фланг.

Варет кимна.

— Ребъл ще ги поведе надолу в долината.

— Днес ли се бием?

— Ако Урусандер поиска така.

— Здрачът го гони — каза Листар.

— Гони всички ни, Листар — отвърна Галар.

Командир Торас Редоун се олюля в седлото и се изправи с усилие. Лицето ѝ беше отпуснато, очите ѝ — подути и червени. След миг, щом Фарор Хенд спря до нея, тя се усмихна.

— Ако бях знаела, че днес ще е денят…

— Щяхте да направите какво?

Усмивката на Торас Редоун се разшири.

— По-кротко, скъпа. И придружи въпроса си със „сър“, ако обичаш. Ами, щях да спестя виното, разбира се. Започва да се вкисва в корема ми, колкото и обемист да съм го направила. Много място е останало, изглежда, за тревожни мисли.

Фарор Хенд се надигна на стремената, извърна се и огледа колоната.

— Тревогата ви не е ли достатъчно притъпена? Сър? Още не е удавена? Още се мята в онзи тъмен нектар?

— Твърде трезва съвест си, Фарор Хенд.

— Няма нужда да се притеснявате повече от това, сър, тъй като думите ми се изчерпват. Скоро мълчанието ми ще ви даде последния си вик.

— Твърде лесно се предаваш — отвърна Торас Редоун. — Толкова евтино ли ще дадеш живота си в предстоящата битка? Не си ли сгодена за военен герой? Защо не си на неговата страна? Може би той ни чака при долината Тарнс… или точно това съображение е причината за унинието ти?

Фарор Хенд преглътна жестокия отговор и отвърна:

— Кагамандра Тюлас като нищо може да е там и да търси поредната си война.

— Срещу теб, обзалагам се, той няма защита — каза Торас Редоун. И все едно бе доловила по някакъв начин намек от неизречения отговор на Фарор, продължи: — Предпочита по-малкото усилие, значи. Добре го разбирам, знаеш ли. Калат Хустаин винаги беше твърде ярка светлина за замъглените ми очи, твърде почтен в добродетелите си, твърде неизпитана беше способността му да прощава — все едно колко нечувано беше престъплението ми. Отслабваше коленете ми и да стоя до него означаваше да треперя в сянката на неговото благочестие. Чудно ли е изобщо, че потърсих любовник?

— Галар Барас заслужава по-добро.

Торас Редоун не отговори веднага, а после изхъмка:

— Имах предвид вино, разбира се. Но виното е щедра курва, бързо отстъпва плътта ми за удоволствията на някой друг.

Фарор Хенд затвори очи и стисна зъби, за да овладее гнева си.

А Торас Редоун се изсмя.

— Тази война е такава пародия! Толкова жестока в жестокостта си, толкова явна в трагедията си. Погледни вместо това към живот във времена на мир, за да видиш по-деликатните — и все пак не по-малко жестоки — битки на душата. Ден след ден, нощ след нощ. Войникът копнее за простотата на войната, която прави страхливец всеки, който предаде меча си. Мирът, скъпа моя, е най-кървавата работа от всички.

— Претеглям нещата другояче, сър.

— Нима? Не мисля. Вместо да намериш бъдещия си съпруг, ти тръгваш към легиона Хуст. Вместо да поискаш имение и да му придадеш формата на сърцето си, кацваш като врана на рамото ми, бърза да съдиш, но, о, колко бавна да хвърлиш навътре в себе си този нетрепващ поглед. — Махна с ръка. — Но приемам с охота жлъчта ти. Ти си моят бодлив щит, Фарор Хенд. Придърпвам те все по-близо, за да усетя жилото на бодлите ти, тук на гръдта си, бодат кожата над сърцето ми и само чакам първия сблъсък на битката да ме прибере.

— Няма да влизате в гъмжилото, сър — каза Фарор Хенд. — Аз няма да ви го позволя.

— Нима? И защо тази милост?

— Защото — отсече тя, — това е самата противоположност на милостта.

Торас Редоун сякаш залитна назад в седлото си и се изправи с усилие. Лицето ѝ изведнъж се напрегна. Усмивката си бе отишла, а погледът ѝ вече бе вперен напред — към онова, което ги очакваше.

Щом минаха по вътрешния мост, Келарас слезе от коня близо до порталната къща на Цитаделата, връчи юздите на един стюард и навлезе в укреплението. Суровата му фасада се извиси пред него, докато крачеше през двора. „Няма вид на храм, а на крепост. И общо взето не е странно, че толкова често едното изисква другото.“ Това, че вярата има нужда от отбрана, изведнъж го порази, самата идея разбърка мислите му и той сякаш залитна на ръба на прозрение.

Закрачи бързо към широкото стълбище.

„Философите не може да са били слепи за всичко това — стъписващите ми прозрения вървят по добре отъпкан коловоз, несъмнено. Никоя достойна за себе си вяра не се нуждае от защита. Всъщност не може да има такова нещо като външна заплаха за вярата — освен заплахата от геноцид. А дори там убиването на плът не опровергава вярата.

Не, мрачната истина е следната. Единственият враг на вярата съществува в ума, който я нарича свой дом. Единствените сили, които могат да унищожат една вяра, са тези, с които вярващият борави против самия себе си.“

Стигна до входа, видя, че вратата е оставена отворена — широко отворена всъщност, — и влезе в Цитаделата.

„Вярващ, който е разярен, който сочи обвинително с пръст невярващ, който след това вади меч с мисълта за кръв… такъв вярващ изрича лъжа, защото съмненията са негови собствени и ако е наистина честен към своя бог, би ги огласил. Колкото и трупове да прегази този вярващ, не може да се справи със заплахата — със силата — на самосъмнението.

Един истински вярващ всъщност няма нужда никога да вади оръжие, никога да влиза в спор, да вие от гняв или да стиска юмруци, да скача, за да смачка някой безпомощен, невинен враг. Един истински вярващ няма нужда от тези неща. Докога светът ще живее в тази лъжа?“

Примига и се усети, че е застанал при входа на страничен коридор, водещ към залата, където чакаше лорд Драконъс. Смътно си спомни думи, изречени близо до Терондай, разговор навярно и въпрос, зададен на него. Намръщи се, обърна се и видя приближаващите се Седорпул и Ендест Силан.

— Тази война е ненужна — изпревари ги Келарас.

При думите му двамата жреци спряха. Седорпул изсумтя и поклати глава.

— Скъпи капитане, всички знаем това.

— Бием се, защото сме загубили вяра.

— Да — отвърна Седорпул.

— Воюването — продължи Келарас безпощадно — е доказателство, че сме загубили вярата си. И сега ще загинат хора в отплата за личните ни провали. Това не е гражданска война. Това е религиозна война. — Замълча безпомощно. — Не знам какво е.

— Капитане, погрижете се за хората, които обичате. — Ендест Силан вдигна ръцете си с подгизналите червени превръзки. — Глупост е да виждаме дупка в центъра на нашия свят, празна тъмнина, израз на отсъствие.

— Но тя не е празна — прошепна Келарас. — Нали?

Ендест Силан погледна за миг Седорпул, а после се обърна отново към Келарас и поклати глава.

— Да. Не е. Тя я е запълнила, до ръба. Набъбнала е с дара ѝ.

По страните на Седорпул капеха сълзи.

Келарас вдигна ръце към лицето си, щом образът на Пелк изпълни ума му.

— Нейният дар.

— Драконъс беше доказателството за това — каза Ендест, — само да бяхме имали куража да го видим. Всичко това — той махна с окървавените си ръце — е пълно с любов. Но вижте какво ни вдига да застанем на пътя му. Вижте безбройните ни възражения на този простичък, най-дълбок дар. — Усмихна се горчиво. — Това е война на глупци, капитане. Като всяка война преди и всяка бъдеща война. И все пак, като доказателство за недостатъците ни, като доказателство за слабостите ни и за всяко дребно разсейване, което приемаме с такава охота, тя, уви, е не повече от това, което заслужаваме.

— Чакам лорд Аномандър и Силхас Руин — каза Келарас.

— Твърде късно е за това — въздъхна Седорпул. — Те препускат към долината Тарнс.

Думите смириха бурята в ума на Келарас, а след тях се надигна ужас.

— Какво? Но лорд Аномандър щеше да…

Ендест Силан го прекъсна:

— Лорд Аномандър разчита на преценката на брат си.

Келарас все още не разбираше, въпреки ужаса, който изпитваше; все още бе объркан от обрата на събитията.

— Лорд Драконъс чака.

Беше ден на разкрития, жестока какофония от прости думи, изречени откровено. Видя как лицето на Седорпул се обезкърви. Видя как трепна Ендест Силан — всъщност почти залитна.

— Хайде — обърна се Келарас и закрачи по коридора.

Никой от двамата не го последва.

„Войната на глупците. И най-голямата глупост от всички, вече ми е ясно, е мечтата за мир. Вяра, с всичките твои обещания и цялата твоя измяна… трябва ли да те видя като врага на надеждата?“

Стигна до вратата и се поколеба. Отвъд нея имаше човек, лишен от любов, човек вече дълбоко уязвим от измяната. И отново тя щеше да му бъде поднесена с една банална декларация. Светът се беше преобърнал в ума на Келарас. Той виждаше гласове, порой от думи, които си бяха свършили работата и вече бавно се оттегляха, отстъпваха пред онова, което предстоеше. А когато това свършеше, гласовете щяха да са без думи, смалени до жалки плачове.

„Всичко да започне наново. Родено само за да умре. Виж какво сме направили от времето между двете.“

Зад него един жрец плачеше, а друг кървеше. Келарас посегна към бравата.

Вренек знаеше, че няма от какво да се бои. Бързаше, почти тичаше през тълпите по улицата. Около него плътно се трупаха призраци и сякаш заслепяваха живите за младежа, който се промушваше между тях. Отваряха му път по непонятен за него начин.

Копието се люшкаше тежко на дясното му рамо. Беше вдигнал увития в кожа връх високо, за да не нарани някого. Сребърната торква, която му беше дал лорд Аномандър, беше пъхнал в пазвата си.

Сред призраците имаше воини, отдавна мъртви, но още носещи смъртоносните си рани. Единственото, което можеше да направи, бе да отбягва погледите им, впити строго в него. Можеше и баща му да е сред тях.

Нещо не беше наред. Дотолкова поне разбираше. Мъртвите на тайстите трябваше да са някъде другаде, в свят, скрит от смъртните. Нямаше причина да са тук. И все пак, чудеше се той, може би винаги са били тук и само заради това ново проклятие, което го бе сполетяло, можеше да вижда онова, което другите не можеха. Възможно беше такива тълпи винаги да са съществували, хиляди по хиляди, навсякъде, където обитаваха тайсти, привличани като нощни пеперуди, гъмжащи и пърхащи около онова, което са изгубили.

Нямаха какво да кажат или навярно не можеха да бъдат чути, което не ги правеше нищо повече от очи, затворени в смътните спомени за тела. Мисълта, че смъртта е затвор, ужаси Вренек и той усети как умът му проследи други, още по-жестоки мисли. „Търся възмездие. Искам да нараня хората, които нараниха Джиния и мен. Искам да пратя душите им в този празен свят на призраци. Искам просто да стоят там, неми, виждащи, но никога неможещи да докоснат. Искам да страдат.“

Никога не се беше мислил за зъл, но вече не беше сигурен. Възмездието изглеждаше толкова чиста идея, отнемане от онези, които са сторили същото. Изравняване на нещата, смърт за смърт, болка за болка, загуба за загуба.

Дори лорд Аномандър вярваше във възмездието.

Но сега… що за удовлетворение щеше да донесе то? Защо дори големи мъже и жени говореха за възмездие, сякаш то имаше силата да оправи нещата? „Но не оправя много, нали. Да, убийците и насилниците са мъртви, тъй че няма да го направят повече. Така е. Буташ ги от урвата на живота долу в Бездната.

Но те не отиват там. Не отиват никъде. Събират се с всички други призраци. Също толкова лесно биха могли да са умрели в съня си, на хиляда години, обкръжени от любящите ги същества. Никаква разлика за тях.

Но има ли разлика за мен? Това убийство, това правосъдие? Предполагам… щом вече са мъртви, справедливостта вече не значи нищо за тях. Тъй че тя е за живите. Не е на никой чакащ бог, защото боговете не чакат тези души. Още по-лошо, боговете в онова селение са мъртви, също като всички други.

Справедливостта е за живите.“

Представи си как забива копието си в телата на войниците, които бяха наранили Джиния. Представи си лицата, гърчещи се в агония, изсипващите им се вътрешности, ботушите им, ритащи по земята. Видя ги в ума си как се взират в лицето му, в очите му, с объркване и с всички въпроси, които не можеха да зададат. Но щеше да им каже защо умират. Щеше да им го каже, защото беше важно, ако трябваше да се въздаде справедливост. „Затова умирате сега. Заради онова, което направихте.“

Мина по външния мост, после по вътрешния. Никой не го спря. Мина под арката на отворения портал, в двора, където десетки Домашни мечове яхваха конете — от животните се вдигаше пара и топлата миризма на пресни фъшкии бе натежала във въздуха. Дори тук беше пълно с призраци, дошли да гледат, да гледат и да чакат. Шмугна се през кипящия хаос, стигна до входа на цитаделата, изтича нагоре по стъпалата и влезе.

Призракът на огромен вълк лежеше пред стълбището в края на високия коридор. Очите му се впиха във Вренек.

— Заведи ме при Орфантал — каза Вренек инстинктивно.

Звярът се надигна и се заизкачва по стъпалата. Вренек го последва.

— Ти си един от неговите — каза Вренек на вълка. — Не знам как го знам, но го знам. Умрял си много отдавна, но той те е върнал, за да пазиш. Опасен си, но не за живите. — И чак сега осъзна, че не е видял никакви призраци тук вътре. — Гониш ги. Орфантал също ги вижда. Вижда ги и това не му харесва.

Момчето не беше момчето, което Вренек помнеше. Цитаделата, с дебелите ѝ стени и широки коридори, с ритуалите ѝ и култа ѝ, бяха променили Орфантал.

— Мисля — каза той, този път на Орфантал, сякаш момчето можеше да чуе през ушите на призрачния вълк, — че ще изплашиш майка си.

Изражението на Венес Турайд беше кисело и почти презрително.

— Е, Старша по оръжията Пелк, свърши ли със сгъването на чаршафи и метенето на стаи?

— Отдръпнете се, милорд — отвърна Пелк. — Трябва да говоря с лейди Хиш Тула.

— Твърде заета е с тревогите си. Но ако имаш някаква новина, ще я чуя.

— Да, сигурна съм. Но не от мен.

Когато тя отпусна ръката си в металната ръкавица на ефеса на меча си, усмивката му се разшири.

— Вълците ми ви обкръжават, Старша, но и без тях умението ти не ме плаши.

Тя кривна глава.

— Доста глупаво твърдение, милорд. Всеки боравещ с меч, колкото и да е надарен, би трябвало да познава страха и да разбира от страх. Без него най-вероятно ще умрете, поразен дори от по-неопитен враг. Не мога да се сетя кой ви е тренирал, сър, но явно не бях аз.

Разговорът им беше привлякъл няколко от вълците на Турайд. Мразовитият въздух на двора се беше вмирисал на мъжка пот и Домашните мечове се трупаха около тях.

Пелк въздъхна и каза:

— Отзовете кутретата си, милорд. Играта на грубияни ги унизява, стига такова нещо да е възможно. Ако, от друга страна, всеки един от тях е достатъчно храбър да се изправи сам срещу мен, е, да заповяда. Сгънала съм достатъчно спални чаршафи и съм измела достатъчно ъгли, и настроението ми е убийствено. Тъй че моля, задължете ме, сър, като не отстъпите, сър. Ако ще увисна на бесилото за проливане на благородна кръв, ще се радвам вие да сте първият, който ще падне.

Зад нея последва вълнение и след миг някой извика от болка. Грип Галас се озова до Пелк; беше извадил късия си меч и върхът му бе окървавен.

— Извинения, милорд — каза той на Венес Турайд. — Трудно е да не порежеш някого в тази гмеж, но все пак си бях наумил да проверя острието предвид наближаваща битка и прочее. Е, сър, жена ми вътре ли е? Чудесно. — Хвана Пелк за ръка, тръгна напред и принуди Венес да отстъпи. — Но моля — добави Грип, — поддържайте поста си, тъй като не желая да ни безпокоят.

Влязоха в сградата и Грип спря, за да прибере меча в ножницата.

— Пелк — каза тихо, щом вратата се затвори зад тях, — чичото на жена ми е неприятен мъж, но да го убиеш на стъпалата на имението щеше да е неразумно.

Тя се озъби.

— Грип Галас, загубила съм всякаква вяра в благоразумието. Колкото до основанията ми, по-добре да не ги знаеш всичките. — Потръпна, все едно искаше да се отърси от обзелата я жажда за кръв. — Един ден наистина ще го убия, сър. Най-добре да го знаете още отсега и да не заставате на пътя ми.

Грип я изгледа с присвити очи и каза:

— Главорезите му щяха да те посекат.

— Твърде късно, за да има разлика.

— Капитан Келарас не би се съгласил.

Пелк се намръщи.

— Непрекъснато забравям.

— Забравяш любовта си?

— Не. Забравям, че някой друг — който и да е — се интересува от мен.

Той я изгледа продължително и отново я хвана за ръката.

— Хайде да намерим господарката ти.

Хиш Тула беше в голямата стая до господарската спалня, слуги ѝ помагаха да навлече бронята си. Щом видя Грип и Пелк, мрачните облаци на лицето ѝ се разсеяха.

— Вече започвах да се чудя къде сте.

Грип Галас заговори още преди Пелк да е започнала доклада си.

— Любима, забранено ни е да излезем на полето.

— Какво?!

— Лорд Аномандър ни забранява тази битка. Изглежда, че чичо ти все пак ще води Домашните ти мечове.

— Ще му се опълча…

— И така ще го нараниш.

— Той наранява нас!

Грип Галас кимна.

— Да. Така е. Връщането ми го оскърби — повече, отколкото очаквах. Аз съм едно отритнато нежелано псе. — Замълча, а след това неочаквано се усмихна. — Има определена свобода в това.

Очите на Хиш Тула се задържаха още за миг върху съпруга ѝ, а след това се изместиха към Пелк.

— Верността на моя съпруг лежи покосена още преди битката да е започнала. Какво имаш да ми кажеш?

— Едва не убих чичо ви, милейди. Само намесата на съпруга ви го предотврати.

— Нещо друго?

— Лорд Аномандър е поел командването на Домашните мечове на Драконъс. Според сигналните флагове над Цитаделата легионът Хуст в момента се придвижва към долината Тарнс. Време е за сбор.

— Лорд Аномандър поема командването? Не Силхас Руин?

Пелк сви рамене.

— И да не го е обявил вече, ще го направи, милейди. Първият син на Тъмата ще се опълчи на Майка Тъма.

При тези думи Грип Галас я изгледа слисано.

Пелк продължи:

— Ако лорд Аномандър отказва и на двама ви, то е защото иска да живеете. Не, той има нужда да останете живи. Ще има магия. Касапницата, която ни очаква, може да е абсолютна.

— А нашата чест? — настоя Хиш Тула.

Пелк се намръщи.

— В тази нова война на магия, милейди, чест не може да съществува. Честта умира с разстоянието, със самата отдалеченост на убийството. Битката се превръща в скучна работа, но бързо свършена, и само гарваните ще танцуват. — Отпусна ръка на дръжката на оръжието си. — Цялото ми умение, целият живот, който съм отдала, за да уча други на умения — самата ми клетва да видя как учениците ми оцеляват — вече са безсмислени. Щом смъртта може да удари без разлика, значи наистина сме паднали. Виждам бъдеще, в което духът умира, и ако този ден ще е последният ми, няма да съжалявам много за него. — Обърна се към Грип Галас. — Очаквам Келарас да е с мен в прахта на смъртта, така че не помисляй да ме укоряваш повече, Грип Галас.

Нито Грип, нито Хиш Тула имаха какво да отвърнат на това.

Пелк кимна.

— Сега, с ваше разрешение, ще се върна при чичо ви и ще го уведомя за заповедта ви.

— Погрижи се да се бият — каза Хиш Тула, но тонът ѝ беше кух, лишен от всякакво чувство. — Ти си помощник-командирът. Постарай се да разбере това.

— Да, милейди! А ако измени, ще го посека на мига.

— Едва ли — каза Хиш Тула и махна на слугите да се приближат, този път за да започнат да смъкват бронята ѝ. — Венес Турайд храни някакви заблуди относно решимостта ти, Пелк. — Извърна глава към мъжа си. — Какво казваш, скъпи? Да тръгнем ли към западното ми укрепление?

Грип се намръщи.

— Ще предадеш всякаква отговорност?

— Той твърде силно ни обича, нали? Ще напуснем, понесли раните на свободата си. — Хиш сви рамене. — Дирята ни ще е достатъчно ясна, по кръвта, капеща от нас. Пелк, дръж Рансепт близо до себе си.

— Разбира се, милейди, стига да е възможно…

— Казах: дръж го до себе си, Пелк. Магия има в този човек, много по-стара от всичко, което би могъл да използва Хун Раал.

— Рансепт?

— Той е шейк, Пелк. Отрицател, ако трябва да използваме тази дума. Но нещо повече, живял е сред Бягащите псета. Той е дете на друга майка. Дръж го до себе си, Пелк, защото бих искала да те видя отново.

Пелк се поклони.

А Хиш Тула каза на съпруга си:

— Ти направи каквото те помоли Келарас. Върна разума на лорд Аномандър. Той вече не те командва.

— Да, скъпа.

— И никога вече няма да те командва.

Той кимна.

Пелк излезе. Чувстваше се странно въодушевена, почти доволна. Както и да свършеше този ден, любовта щеше да оцелее. Разбираше лорд Аномандър и обидата, която бе понесъл от връщането на Грип. В този миг честта бе загубила битката и простото благоприличие щеше да надделее.

Приближи се към външната врата, нетърпелива да зарадва и същевременно — да подразни Венес Турайд. След това щяха да потеглят към долината Тарнс, повели Домашните мечове на Хиш Тула, и тя щеше да язди зад Венес, а до нея — старият прегърбен Рансепт, с дъха му, хриплив като дъха на коня, който яздеше.

Келарас щеше да живее или да умре. Не по-различно от самата Пелк. „А ти, Айвис, стари глупако. Намери новата си любов, ако можеш, когато всичко това свърши. Оставили сме зад гърба си всяко съжаление и миналото е изгубило всичките си нокти, всичките си зъби, и повече не може да ни нарани.“

Дошло беше времето да се изправи срещу гаснещия ден.

Изрита вратата и тя се отвори.

25.

Макар идеята да го объркваше, Орфантал не можеше да я прогони от ума си. Децата би трябвало да могат да избират майките си. Разбира се, такова нещо бе невъзможно. И все пак не беше ли дори още по-лошо това, че майките не можеха да избират децата си? Достатъчно добре знаеше какво е да си неискан и нежелан. Още по-добре знаеше какво е да си истинско разочарование.

Майката, която търсеше, стига да можеше да избира, щеше да има силата да го погледне в очите и да види, и да не се страхува от това, което беше той. Щеше да има сдържаност у нея, някакъв егоизъм може би, което само по себе си щеше да му остави достатъчно място, за да отрасне в собствения си свят, да направи собствения си избор как да живее.

Грип Галас щеше да се изсмее на тази идея. Детето, щеше да каже той, се нуждае от напътствие. Детето, щеше да настои той, не е готово да разбере света, не е готово да си направи място в него. И тези неща може би бяха верни, но все пак имаше нужда от равновесие. Бяха го обременили със страховете на баба му. От баща му имаше само отсъствие, огромно пространство от незнание, в което Орфантал можеше да издигне герои, стоящи под дръзки знамена, и това го устройваше напълно.

Геройската смърт го привличаше като нищо друго, когато си представяше бъдещия си живот — когато най-сетне се измъкнеше от майка си и нейния свиващ се свят.

Беше усетил пристигането на майка си. Силите му бяха нараснали и градът с предградията му вече тръпнеше, побран сякаш под собствената му кожа. Чувстваше черната река с хрущящата ледена кора по бреговете като линията на сърцето на собствената си длан, твърде бърза, за да замръзне, твърде буйна, за да бъде отклонена. Усещаше майка си и колебливите ѝ стъпки. Тръпнеше от внезапното присъствие на Първия син на Тъмата, чийто дух бе като стоманен юмрук; и чужденеца до него, в миговете преди да се оттегли в леса — онзи мъж побираше в сърцето си всичката решимост на един наранен свят, от естество, втвърдено срещу буря, предизвикана от него самия.

Орфантал все още беше дете, но все пак в пространството, което му беше дадено, след пристигането си в Цитаделата беше попил в себе си съмнителната мъдрост на древните каменни стени, на сътворените в ритуал подове, на магията, вихреща се по всеки коридор и мърмореща спомените на стари богове. Беше събуждал спящи духове и всеки от тях му беше давал нови думи, нови мисли, нови начини да вижда. Но при все това умът му оставаше какъвто си беше бил винаги: той бързо попиваше всички нови неща и също толкова бързо се улавяше, че се лута объркан, знаеше, че все още е неспособен да разбере всички. Знаеше, че такива дарове, тези благодеяния на камък и стари богове, са предназначени за някой по-голям, по-мъдър — някой, който разбира достатъчно, за да го е страх.

Видя как Вренек, старият му приятел, който беше престанал да му бъде приятел, нахлу в цитаделата. Стъписа се, щом откри, че Вренек може да види призрачния вълк, който бе оставил там, близо до Терондай. Все още не беше сигурен дали това го радва, или безпокои.

Вренек изглеждаше много по-голям, отколкото го помнеше, с белези по лицето и с уверен поглед, като воин или ловец. Носеше копие и никой от тези, които подминаваше в коридорите, не го спря. Орфантал не знаеше дали трябваше да се уплаши, докато Вренек навлизаше след призрака все по-надълбоко в Цитаделата и идваше все по-близо до мястото, където той се криеше сега.

Но всички тези подробности бяха отметени настрана със завръщането на Емрал Ланеар, майката, която той би избрал за себе си. Копнееше да се сгуши в скута ѝ отново, не просто в дух, но и с тялото си, главата му да се отпусне на гърдите ѝ.

Навсякъде се говореше за война, за предстоящата битка. Навсякъде из Цитаделата и в града миришеше на страх и несигурност. Хората бяха неспокойни и забързани, все едно че усилията им можеха да преоформят бъдещето. И как работеха ръцете им! Гледаше как стържат котли, обръщат ги да изсъхнат и след това ги окачат на куки. Гледаше как сгъват дрехи, бършат подове, как редят изрядно дърва за огрев. Как точат брадви и мечове. Навсякъде, където погледнеше, умът му виждаше трескаво усилие за ред, обзело мъже и жени.

Паниката беше врагът, ежедневните житейски нужди — ритуал на контрол, а след като контролът беше прекъснат — отвъд стените, отвъд самия град, тези усърдни ръце — всички до една — се връщаха към онова, което бе подръка. Към него и към нищо друго.

„И това сме ние. Това сме тайстите.

И, казват ми призраците, така пада една цивилизация.“

Щеше да се свие в скута ѝ, щом тя седнеше в креслото си, струйките дим щяха да закръжат около тях. В стая, добре пазена от неговите призрачни вълци. Само децата винаги имат едно място, където да се оттеглят.

„Истинската ми майка е кожа върху рани. Боли я навсякъде вътре и иска да донесе това на мен. Тя има ново дете, същество, пълно с магия, същество с ужасна сила. Виждам Елейнта в очите на бебето, древната сила на бащата.

Ако майка я задържи до себе си, ще я отрови. Ще я превърне в чудовище.“

Вренек се приближаваше. Само след няколко мига щеше да стигне до тази стая. Орфантал примигна, изключи взора си, множеството си странни сетива, които търсеха навсякъде като невидими течения. Погледна Рибс на пода и видя как кучето сънува и тръпне. По-лесно бе да го накара да заспи, отколкото да го види, че бяга.

Ако имаше думите, щеше да каже на Емрал Ланеар толкова много неща. Ако имаше думите, щеше да каже: „Майко Емрал Ланеар, усещам замъгления ти ум и цялата вина, за която отказваш да мислиш. Усещам скръбта ти по изгубената младост там, в огледалото. И бих искал да ти кажа обратното — как красотата ти е нещо, което никое огледало не може да улови.

Майката на Тъмнината не може да бъде видяна, тъй че ти стоиш вместо нея. Вярната ѝ представителка. Дори ти не разбираш това. Също като богинята, ти си майката на всички нас. И това пространство, което те обкръжава, това огромно пространство, е твоят дар на свобода. Към твоите деца.

Но изглежда сме го превърнали в място за убиване.“

Но никакви такива думи не му идваха, освен в ехото на нечий друг глас. Имаше моменти — и той го чуваше в шепот, — когато поетът си позволяваше волността да помете настрана объркването в служба на яснотата. За да направи нещата прости.

Някои волности трябваше да се търпят. За други търпението не стигаше.

Вратата се отвори и Вренек пристъпи предпазливо в стаята.

— Орфантал?

Орфантал се надигна от стола на Ланеар.

— Тя се върна — каза. — Мисля, че идва тук.

— Какво? Коя?

— Върховната жрица. Здравей, Вренек.

— Дойдох да те предупредя.

— Да, майка ми. И новото ѝ дете.

— Корлат. Казва се Корлат.

— Аха.

— Орфантал, какво е станало с теб?

— Избягах — отвърна той. — Само че сега ще ме повлекат обратно и дори Върховната жрица не може да ми помогне. Искам да кажа, няма да го направи, защото не ѝ е работа, а и все едно, тя не разбира. Майка е тук. Идва насам.

— Тя иска Корлат да те защитава.

Орфантал се изсмя. Рибс се събуди от смеха, вдигна глава и го изгледа, после погледна към Вренек. Замаха опашка, надигна се и се приближи до момчето.

Намръщен, Вренек потупа кучето по главата.

— Този най го харесвам — каза. — Призраците малко ме плашат.

— За какво ти е това копие?

— За онези, които ни нападнаха, които запалиха имението, убиха лейди Нерис и нараниха Джиния. Те са в легиона на Урусандер.

— По-добре да побързаш — каза Орфантал. Новините, донесени от Вренек, не го изненадаха, нито му повлияха. Може би беше чул всичко това преди. Не помнеше. Мъдрият камък на Цитаделата изпълваше главата му, но мъдростта беше объркана, луташе се изгубена по коридорите.

— Да. Но първо трябваше да те предупредя. За майка ти.

Орфантал изпъна ръка, за да прекъсне по-нататъшните обяснения на Вренек.

— Да. Не се притеснявай, виждам я. Цялата. Благодаря ти. Вренек, беше ли ми приятел някога?

Момчето се ококори и кимна.

— Все още ли сме приятели?

— Аз съм — отвърна Вренек. — На теб, искам да кажа.

— Мисля, че ти вече си герой, Вренек. Помниш ли как си играехме? Всички онези битки? Последните двама, които падаха, бяхме ти и аз. Помниш ли това?

— Не е същото обаче — каза Вренек. — Става дума за това, че не си достатъчно силен или достатъчно бърз. Става дума за врагове с празни очи, когато те промушват с меча си. Става дума да лежиш там, ранен и целият в кръв, докато войници карат едно невинно момиче да кърви между краката и ти нищо не можеш да направиш, защото не си бил достатъчно добър да ги спреш.

— Героите винаги умират — прошепна Орфантал.

— Имам да убивам хора — каза Вренек и заотстъпва към вратата.

— А аз трябва да бъда голям брат, също както ти беше за мен някога.

— Ще бъдеш ли добър за нея?

— Да, Вренек.

— По-добър, отколкото аз бях за теб.

Орфантал се усмихна.

— Виж ни сега. Всички сме пораснали.

Лорд Драконъс седеше в тъмното, неподвижен в стола с високия гръб до незапалената камина. Въздухът беше студен, безжизнен, но в стаята беше някак душно.

Келарас влезе и затвори вратата.

— Милорд.

Може би Драконъс беше заспал, защото се сепна и леко се изправи.

— Капитане.

— Трябваше да дойда, милорд, за да ви кажа за предстоящата аудиенция с лорд Аномандър.

— Да. Ще говоря с него. Много неща имаме да обсъдим.

— Вместо това — продължи Келарас — трябва да ви уведомя, че Аномандър е тръгнал със Силхас Руин към долината Тарнс. Легионът на Урусандер се приближава. Ще има битка преди залез-слънце.

Драконъс дълго помълча, а след това се надигна от стола.

— Къде са моите Домашни мечове?

— Тръгват за битката, милорд.

— Не се бяхме разбрали така.

Келарас не отвърна.

— Кой е поел командването им, капитане?

— Лорд Аномандър е решил да отхвърли забраната на Майка Тъма. Той командва силите на Тайст Андий.

— А благородниците?

— Те също се събират за битката, милорд. Всички присъстват, със своите Домашни мечове. Също така легионът Хуст се връща при нас, не както беше някога, но все пак…

Драконъс подмина капитана и отвори широко вратата. Тръгна по коридора и Келарас го последва.

„Проклето пале отново, хукнало нанякъде, където не му е мястото. Да можех да отворя някоя врата, от която и да е страна на този коридор, и просто да изляза от тази бъркотия. Да се озова в празна стая, място на тишина, достатъчно голямо, за да погълне ехото на бушуващия ми ум.“ Но каза:

— Милорд, ще тръгнете ли след тях?

— Ще си взема своето — отвърна Драконъс.

— В Залата на Нощта, милорд, вие отстъпихте на молбата на Силхас Руин…

— Той ме измами и ще разбера дали брат му е бил част от това.

— Сър, присъствието ви…

Драконъс спря и се обърна към Келарас.

— Аномандър разбира от чест. Поне разбираше някога.

— Той ще ви върне Домашните мечове, милорд. Сигурен съм.

— И ще ни остави да се оттеглим от този фарс?

Келарас кимна.

— Така вярвам за господаря си, милорд.

Драконъс се озъби.

— Макар и само за да запази верността на благородниците.

— Сър, ще го накарате ли да избира?

Драконъс се обърна отново и след малко прекосяваха залата. Консортът остана безразличен към шарката на Терондай под ботушите му.

Не бяха сами в просторното помещение. Върховната жрица и историкът стояха наблизо, все още с връхни облекла, спрени от внезапната поява на Драконъс. Келарас видя на лицата на двамата неоправдана тревога и се зачуди на това, щом се поклониха на Консорта.

— Милорд — каза Емрал Ланеар. — Раздвижва ли се най-сетне Майка Тъма? Ще ме посъветва ли какво трябва да се направи?

Драконъс я подмина, без да отвърне.

Келарас видя стъписването на изпитото лице на Ланеар, последвано бързо от възмущение. Усмивката на историка до нея не беше много весела и той отпусна ръка на рамото ѝ.

— Върховна жрице, не е ли ясно? Той тръгва към Долината.

Тя се обърна рязко към него, но не каза нищо… а след това Келарас също ги беше подминал и забърза да догони Драконъс.

„Този фарс се излива. Излива подигравката си из цялата цитадела, танцува из коридорите. Скоро ще завие.“

Излязоха и тръгнаха към конюшните, Келарас по петите на Драконъс като мъж на каишка.

Отрядите на Домашните мечове потеглиха, всеки от имението на своя благородник. Повечето бяха пешаци и по заповед се придвижваха в бавен бяг, първо на изток, а след това, вече извън портите на външната стена, по пътя на североизток, където оформяха колона.

В самото ѝ чело и като авангард на колоната яздеха самите благородници. Ванут Дегала, Венес Турайд, Егис, Манале, Баеск, Дретденан, Тревок и Раел. Непосредствено зад тях, също на коне, бяха старшите по оръжие, редом с десетки по-младши офицери, адютанти, сигналисти и вестоносци.

Яхнал грамадния си кон, Рансепт се озова в компанията на капитан Хорулт Чив и Секароу. Сега, както бяха с доспехи, нощта в кухнята в крепостта на Тула изглеждаше някак много отдавна и невъобразимо далече.

Секароу, с илтрито ѝ, прибрано в кожен калъф и пристегнато за седлото ѝ, с ръцете ѝ в ръкавици, отпуснати на ефеса, с юздите хлабаво увити около тях, се наведе свойски към кастелана и рече:

— Лейди Хиш ни е изпреварила значи?

Друсането от бавния тръс на коня измъчваше болезнено изгърбения Рансепт и дъхът му излизаше на резки пъшкания. Мина малко време, преди да може да отговори:

— Тя оставя това на чичо си.

Секароу изсумтя изненадано и отвърна:

— Това изглежда… малко вероятно. Трябва да се е случило нещо…

— Да, случи се нещо.

Хорулт Чив, който яздеше от другата страна на Рансепт, стисна ножницата на меча си и ставите на пръстите му изпъкнаха под ръкавицата.

— Кастелане, знай следното: милорд Дретденан е решен. Няма да се поколебае да предизвика страхливци на дуел.

Рансепт кимна, макар че изобщо не беше убеден. Капитанът като че ли превъзнасяше любимия си много над мненията на повечето за душевната му сила.

Венес Турайд не беше човек, на когото можеше да се разчита, не и в този ден. Пелк, която яздеше до него, беше изразила ясно мнението си по този въпрос, само с един поглед, вместо с думи. Рансепт вече бе решен да изпълнява заповеди, както се очакваше от него, до момента, в който някоя заповед не застрашеше честта му, в който момент щеше да направи каквото трябва.

Беше живял достатъчно дълго и смяташе, че тежестта на едно престъпление — дори убийство — е бреме, което няма да понесе доброволно. Малко неща можеха да му причинят, които всъщност да не се окажат избавление. Костите го боляха непрестанно. Вдишването беше като да пие глътки болка, без отдих. Беше видял достатъчно от живота, за да знае, че няма да му липсва много. Съжаляваше единствено за скръбта, която смъртта му щеше да донесе на онези, които държаха на него.

Венес Турайд беше човек, склонен да злоупотреби с честта на други, сякаш изпитваше нужда да ограби онова, което на самия него му липсваше. Но нямаше да получи последната оцеляла ценност на Рансепт и в мига, в който посегнеше към нея, кастеланът щеше да даде своя отговор. А Пелк щеше да пази гърба му.

Знаеше, дълбоко в изтерзаното си тяло, че измяната предстои.

Тежестта на брадвата с дългата дръжка носеше утеха. Бронята, стегнала раменете му, дрънчеше, докато се полюшваше в седлото. Сумракът с нищо не смаляваше остротата на погледа му, щом погледнеше над голите стърнища наоколо и щом се обърнеше назад — към редиците на Домашните мечове, всеки дом понесъл гордото си знаме.

„Спяща богиньо, чуй молитвата ми. Твоята пръст ще пие дълбоко този ден. Нищо няма да промени това. Но тази повърхност тук, тези плитки мисли и бързи заблуди, тук ще се намеря. Дай ми ясен път и ще ти оставя отсечената глава на Венес Турайд, насилника на деца, предателя на Синовете и Дъщерите на Майка Тъма.

Днес е ден на отчет. Спяща богиньо, върви с мен и сънувай за смърт.

Сукул Анкаду, прости ми.“

— Един ден — каза Секароу — ще се науча да свиря на това проклето нещо.

Брат ѝ изсумтя.

— Но не днес.

— Не, предполагам — отвърна тя. — Казвали са ми обаче, че издавало скръбен звук.

— Не днес — повтори с ръмжене Хорулт Чив.

— Да, не днес.

Следобедът привършваше. Бяха закъснели с приготвянето на конете и Ендест Силан стоеше и гледаше, докато Седорпул се кара на конярите. Скоро двамата отново поеха по дирята, която току-що бяха пресекли, далече зад Домашните мечове и легиона Хуст. Върнеха ли се след това в Карканас, всичко щеше да се е променило.

Ръцете му бяха студени, но не изтръпнали. Имаше нещо, което превръщаше кръвта му в лед, и този лед пареше, докато се процеждаше от раните в дланите му. Помисли разсеяно, че може да е знак за гнева на Майка Тъма.

Преди малко бяха видели лорд Драконъс и капитан Келарас да тръгват, копитата на конете им чаткаха по камъните на двора и след това по моста, разногласен звук, все едно някой безумец удряше по наковалня. Припряност и гняв, зле прикрити обиди. Горчива беше музиката на желязо и камък.

„Поклонникът отваря пътека. Но вече никой не го следва. Чудесата втръсват в негодуванието към авторитета и онова, което някога беше дар, вече е обект на подозрение. И все пак, ето че отново смачкваме цвета в шепата си, вдигаме погледа си от сипещите се венчелистчета и питаме света: «Къде, прочее, е тази красота, която обеща?».“

Но и красотата можеше да е ужасно нещо, сила, която да опари окото и да остави гледащия наранен. Дори съвършенството, ако за такова нещо изобщо можеше да се каже, че съществува, можеше да дойде като оскърбление. Ендест Силан вдигна поглед към небето, огледа жестокото му противоречие на следобедна светлина и изнервящ сумрак и се зачуди дали в този ден дракони ще се реят във въздуха с очи, жадни за пира на касапницата долу.

„Има го това. Привлича ги магията. Неизвестни причини. Самото мое знание е загадка. Знам каквото знам, но не знам как го знам.“

Седорпул, който го чакаше с двата вече оседлани коня, му извика. Ендест Силан кимна, отиде при него и скоро двамата подкараха по първия мост и оставиха зад себе си надвисналата в сумрака грамада на Цитаделата.

С подновена енергия Седорпул се усмихна широко.

— Днес, приятелю, ще видим силата на магията! Силата да устои, да се опълчи, да откаже!

— Ще направим каквото можем — отвърна Ендест.

— Ще се наложим — каза Седорпул със зачервено лице. — Усещам го в сърцето си.

— Трябва само да държим.

— Чародейството ще сложи край на армии и битки — заяви Седорпул. — Може би край на самата война. Заедно ние двамата можем да поведем нашия свят към нова ера на мир. Запомни ми думите.

Тропотът на копитата под тях беше хаос, разбъркваше мислите на Ендест Силан и той не можа да намери отговор на уверенията на Седорпул. Яздеха в бърз галоп, пътят пред тях беше странно празен. И да имаше бежанци от Карканас, бяха на южния път, макар че всъщност Ендест не вярваше, че обитателите на града бягат. „Майко Тъма, твоите деца няма къде да отидат.“

Дори легионът на Урусандер да се окажеше победител, идеята войниците му да плячкосват Карканас бе твърде ужасна, за да се обмисля. „Не, това ще бъде решено в долината Тарнс. Нищо друго не е нужно. Мъдрия град ще преживее това.“

— Ще прогоним тези лиосани от нашия свят! — каза Седорпул. — Какво ще кажеш?

Ендест кимна, но не можа да направи нищо повече от това. Ръцете му плачеха с болката на една богиня и все пак сълзите от кръв пареха и го караха да мисли за гняв.

Всички войници бяха заминали. Вренек бързаше през град, опразнен почти от всички, освен от призраци, а и те също бяха започнали своя поход, на изток, в безмълвна колона от увредени и болни. Виждаше деца с подути лица, посинели от възглавниците, които бяха смирили сетния им дъх. Други, много по-млади от самия Вренек, бяха със счупени крайници, счупени от бой, представи си той, щом си спомни тоягата, спускаща се отгоре му, и всичко това го караше да тича през град Карканас. Едва забелязваше величествените здания от двете страни на улицата. Насочи копието си напред, за да намери сила в здравата му дръжка от тъмно дърво, сякаш с това оръжие можеше да отблъсне собствените си спомени.

Твърде много призраци имаше, които бяха пострадали някак. Чудеше се на това, докато се мъчеше да надвие студа, набъбващ някъде дълбоко в него. Чудеше се на всички тези прекършени хора, на всичките техни тайни истории и как никой от тях като че ли не можеше да скрие раните си сега, след като бяха мъртви. И все пак никой не плачеше. Вместо това просто вървяха, с очи като сиви камъни, извадени от пресъхнало речно корито. Бяха твърде жалки, за да го уплашат, твърде безнадеждни, за да го накарат да помисли, че може някак да им помогне.

Светът беше голямо място, по-голямо, отколкото изобщо си беше представял. И беше стар също така, невъзможно стар. Мъртвите никога не си отиваха, знаеше вече той, а се трупаха около него, движеха се напред в безшумна маса, изсипваха се през портата и на пътя. Не искаше да вижда нищо от това и се чудеше на проклятието, което го бе сполетяло. „Сигурно съм направил нещо грешно. Всичките пъти, когато се провалях. Всичките пъти, когато се оказвах твърде слаб и заради моята слабост страдаха хора. Оттам идва. Така трябва да е. Никога не бях достатъчно добър.“

Тичаше през гъстата гмеж призраци, искаше да се отскубне от тях, да излезе на чист път. Някои го проследяваха с мътносивите си очи. Един-двама посегнаха сякаш да го задържат, но той ги избегна, макар да знаеше, че усилията им са безполезни — махащите им ръце просто се хлъзгаха през него. Най-сетне ги надбяга и се озова сам на каменния път.

Някъде напред видя друга самотна фигура, висока, с тежък халат и куцаща като човек със счупено стъпало. Много скоро Вренек догони мъжа и тръгна до него.

Тясно лице с дълбоки бръчки, желязносива брада, разчорлена и сякаш зацапана с ръжда. Като видя Вренек, старецът се усмихна.

— Закъсняваш за битката, войнико! Като мен, като мен. Да забързаме ли? Нямам Домашни мечове. Трябва да са тръгнали без мен… не, чакай, не е така. Моите Домашни мечове носят мечовете, които аз изковах, моята броня също. Аз ги превърнах в легион. Оставих ги някъде. Ще си спомня къде, сигурен съм, рано или късно. Ах! — Направи няколко бързи крачки, наведе се, взе един камък и го показа на Вренек. — Шлака — каза намръщено. — Има я навсякъде. Нашето наследство — жената на сина ми, познаваш ли я? Когато бяха само сгодени, случайно влязох в една стая и видях, че държи нож и реже с него бедрата си. Отвътре. Там. Нараняваше се, разбираш ли. Не можах да си го обясня това. Ти можеш ли?

Вренек искаше да забърза напред, да остави странния старец зад себе си. Но вместо това сви рамене.

— Опитвала се е да почувства нещо. Каквото и да е.

— Но тя беше обичана. Всички я обичахме. Тя със сигурност разбираше това.

Вренек погледна през рамо към множеството призраци зад тях.

— Не ви е вярвала. Обичали сте я, защото всъщност не сте я познавали. Онова, в което е вярвала, искам да кажа. Не сте я познавали, тъй че онази, която сте обичали, не е била тя, било е нещо друго, някоя, която просто е приличала на нея. Но тя го е разбрала.

„Джиния, почакай ме. Не прави нищо, с което да се нараниш. И моля те, моля те, не позволявай да те видя сред тези призраци.“

Старецът стисна парчето шлака толкова силно, че разкъса кожа и изкара кръв. Погледна го с грозна усмивка.

— Всяка яма, която изровихме в земята. Всеки хълм, който раздрахме. Всяко дърво, което изгорихме, отровената пустош, която оставихме зад себе си. Същото е, млади войнико, съвсем същото е. Нараняваме себе си. И, както казваш, нараняваме себе и защото не сме онези, които мислим, че сме. Много по-долно сме от това. — Изсумтя. — Често играех в убитите места с играчките си, моите боядисани герои от олово и калай. — Пресегна се и измъкна тежка кожена торба, която беше носил скрита под наметалото си. — Взех ги, виждаш ли, защото ще има битка.

— Ще бъде истинска битка, сър, и трябва да стигна там навреме, тъй че трябва да побързаме…

— Ти вземи едната страна, а аз ще взема другата. Едните ми са боядисани в зелена униформа, другите в синя. От двете страни на канавката тук, подреждаме ги, разбираш ли? — Пресегна се, сграбчи ръката на Вренек и го дръпна встрани от пътя. — Аз съм зелените, ти си сините — каза с блеснали очи и изсипа каквото имаше в торбата.

Вренек погледна очуканите войничета, сто, дори повече. Погледа как старецът ловко отделя двата цвята — буташе боядисаните синьо към изтърканите му ботуши.

— Но ни трябват правила за това — продължи старецът, след като събра зелените войници, прекрачи пълната със сняг канавка и седна на другия ръб. — Сила във фронт, слабост на фланговете. Събирания и изваждания. Изтощаване на необлекчено напрежение — имам зарове за това, ашици всъщност. Не тайст, разбира се. Форулкан. Ще обясня събиранията и изважданията, щом войските ни влязат в бой. Хайде бързо, подреди твоите, там на хребета на долината!

— Сър, истинската битка…

— Ще се подчиниш на своя лорд!

Вренек трепна от извиканата команда, а после остави копието и клекна край пътя.

— Да, милорд.

Първият от призраците стигна до тях и продължи по пътя, без да им обърне внимание.

Старецът облиза посинелите си устни и заговори бързо, почти без дъх.

— Аз имам своя легион Хуст. Разбираш ли? Казах ти, че ще ги намеря, и ето ги! — Махна към боядисаните си в зелено играчки. — Превъзходни войници, до един. Можеш ли да чуеш мечовете им? Горчиви отрови, карат желязото да вие. Имат бонуси за напрежение. Но ти, Урусандер, ти имаш бонуси за свирепост, за всичко, което войниците ти научиха в боевете си с джелеките. Виждаш ли как е балансирано? Добре сме разположени един срещу друг, нали? Моят легион може да държи позицията си. Твоят може да атакува като никой друг. Силите ни сплитат рога, както трябва да бъде.

Вренек подреждаше войниците си по ръба на крайпътната канавка. Помисли си за всички онези битки наужким, които беше играл с малкия Орфантал, и се опита да си спомни какво беше казвал Орфантал за стратегии и тактики, и други неща, които той всъщност не разбираше. Но също като Орфантал, този старец изгаряше от треска за война. Вренек се намръщи.

— Но, милорд, ако силите ни сплетат рога, тогава загиват повече войници. Би трябвало да ви изхитря вие да ме атакувате, а после да отстъпя, когато сте в долината, и да ударя по фланговете ви. Трябва да ви накарам да се обърнете, за да ги защитите, и после отново да ви накарам да атакувате, и отново, и отново. По този начин мога да използвам силата си, докато превръщам вашата в слабост.

Лордът го зяпна, а след това се разсмя.

— Да! Разбира се! Разбира се! Но, виждаш ли, не се предвижда никой да спечели. И двете страни си пускаме кръв и после и двете се оттегляме. Още по-добре, нахвърляме се върху командирите си и, ами, режем им главите! Захвърляме оръжията си! Захвърляме бронята си! Казваме на кучите синове да ходят да се шибат и се прибираме у дома! Ха! Хайде, време е за настъпление! На война! Знамената са вдигнати! Това е тайната шега, виждаш ли. Когато всички сме съгласни за безумството… все пак е безумно!

Вренек загледа смеещия се старец, видя как лицето му почервеня, сълзящите очи се опулиха. Зачуди се на шегата, без да я разбира съвсем, а след това се зачуди дали тази шега може най-сетне да убие лорда, понеже по набръчканите страни на стареца потекоха сълзи, докато смехът му ставаше все по-безпомощен и накрая истеричен, дъхът му ставаше все по-мъчителен, той се закашля, задави се и се стисна за гърдите.

Призраците минаваха покрай тях, очите им като сиви камъчета, вперени в нищото.

Няколко от малките войничета се катурнаха.

Лордът изпъшка, изправи се и избърса очите си.

— Сега — изхриптя той — започва с магия, или така поне ми казаха. Мощни заклинания, но най-мощното е онова, което никой не вижда. То е магията на самата война, ритуалните думи, които се хвърлят напред-назад, всеки се придвижва на мястото си… я ги изправи онези там, още не е време да падат. Но те всички са се съгласили. Няма никакъв избор. Трябва да се съгласиш на това първо, да го запредеш, мрежа, която да оплете всички. Никакъв избор, никакъв избор. Трябва да се направи. Извади меча. Няма никакъв избор, съгласни сме за това. Трябва да се съгласим за това най-напред. Никакъв избор, олеле, никакъв избор, о, колко тъжно, колко жалко. Никакъв избор. Повтаряй го непрекъснато и то става истина, разбираш ли? Никакъв избор! — Въздъхна и огледа бойците си. — Раздели ги на три. Центърът ще настъпи пръв. Крилата ще се разгърнат и ще оформят рогата — това е проста тактика, разбираш ли. Нищо хитроумно днес. Но чакай! Преди всичко това маговете трябва да влязат в двубой!

Вренек погледна към точещите се мъртви по пътя. Имаше много войници между тях.

— Какво правят маговете?

Старецът се намръщи.

— Не знам. Чакай да помисля. Магия. Структура трябва да има в това, за да не служи на нечестиви цели. Не може просто да е сила, която никой не разбира. Не метафора, значи, нищо общо с месото на поета. Хора я използват в края на краищата, нали?

— Милорд, не разбирам.

— Магия! Ако не това, значи онова, ако онова, значи не това! Очертай причината и следствието, напиши бележки и се преструвай, че такива неща налагат граници и правила, отменяния и забрани, всички тези въздържания, които кърмят мозъка с изобретателска наслада… фу! Месото на поета е по-добър начин да се види това. Месо, което да се стисне, докато кръвта закапе. Месо, което да предизвика мисли за дране, нещо отсечено от някое невидимо тяло, труп на гигант, лежащ невидим в гората или сред хълмовете, или сред буреносни облаци в небето. Плътта в една ръка, капе гореща, уловът на касапина на света, където всичко приканва сатъра и ножа, където всичко трябва непременно да бъде безжизнено, за да понесе срязването, студеното празно посичане! Но виж! Отрязаната плът още кърви и има топлина, и нещо пулсира — тръпката на ранените нерви. — Замълча да си поеме дъх и посочи Вренек с пръст. — Поетът знае, че то е живо. Касапинът вярва, че е мъртво. И тъй, дарът от едната страна, а от другата — получателят на този дар, чародеят, касапинът, слепият тромав кучи син.

Лордът се обърна, огледа войнишките си редици и вдигна едно войниче.

— Ето го. Поетът е ужасѐн. Всички онези приказки за детство, магиите и вещиците и магьосниците, прокълнатите скъпоценни камъни и свещени мечове… магията, мой млади приятелю, принадлежи на две богини близначки… — И той се усмихна. — Все още ги виждам. Наречи първата Чудо и тя те повежда за ръка към невероятни светове. Твоята възхита е нейната награда! Сега, другата, ами, да я наречем Предупреждение. Другата страна за всеки магически дар, за всеки странен свят. Поетът знае всичко това, или поетът би трябвало да го знае поне. Чудо и Предупреждение, каква друга подробност му трябва на човек в разбирането на магията?

Вренек сви рамене, а след като това му се стори недостатъчно, поклати глава.

— Използваме онова, което не разбираме — обясни лордът намръщено. — Това е просто послание, проста метафора. Използваме каквото не разбираме. Да измисляш правила, да правиш схеми и списъци означава да забравиш смисъла на метафората. Такъв ум е заключен в рационалната си клетка, крайно ограничен свят, свят на самозаблуда и самонадеяност, нарцистична поза, и правилата и логиката служат само да отразят гениалността на онзи, който ги използва, сякаш всъщност това е единствената и изключителна цел на цялото безсмислено упражнение! — Размаха пръст на Вренек. — Поетът вдига крак и пикае на всичко това! То е месо, а месото кърви и кръвта е топла, и кръвта изпълва шепата и да я използваш означава да я убиеш, а да убиеш е престъпление. — Постави долу войника, който бе вдигнал, по-настрана на брега на канавката. — Моят идиот шампион на невежеството. Сега ти… чакай, как се казваш?

— Вренек.

— Сега, драги Вренек, избери своя шампион.

Вренек вдигна едно от войничетата си и го постави срещу самотната фигура на лорда.

— Така ли, милорд?

Старецът се намръщи.

— Трябва да добавя още един.

— Двама срещу един?

— Все едно. Един от моите ще умре.

— Как се бием с магия?

— Ами, аз ще хвърля кокалчетата, разбира се.

— Тогава откъде знаете, че един от вашите ще умре?

— Защото магията иска месо, Вренек. Кръв в шепата, гаснеща топлина, нещо прекършено, нещо умиращо, престъпление непростимо.

Вренек огледа всички войници.

— Милорд, ние богове ли сме?

Старецът изсумтя.

— По-малко от това, по-малко от това, което сме, всъщност. Войници играчки и кукли, пионки и нищожни дела, ние сме користните манипулатори на неприятното. С тайна цел прахосваме живота на същества, които сами сме измислили. С безнадеждно отчаяние набиваме в главите уроци, на които никой не обръща внимание. — Засмя се отново, горчиво и саркастично. — Всичко е прахосване, мой млади приятелю, всичко е прахосване.

И заплака отново, а Вренек посегна към втория маг на лорда и го бутна да падне по гръб на земята.

— Скоро — каза лорд Вата Урусандер, щом поеха към долината, — ще дойде пролетното топене. Воля има във водата, изобщо не е така капризна и непостоянна, както би могло да изглежда. Намира си определени пътеки в гонитбата си на най-ниската земя, на места, където може да отдъхне. Когато пороят хване потоците, потоците изтичат в реката и тя приижда още по-нависоко. Разлива се и намира убежище в кухини и падини, в ями и изкопи. Когато бях дете, ранната пролет с топенето на снеговете беше сезонът, който най-много обичах. Онези езерца със студена, студена вода — водни бръмбари се появяваха в тях, не знам откъде, но великолепието им беше кратко, след като езерцата бавно пресъхнеха.

Ренар яздеше до Урусандер. Не бяха в авангарда на легиона. Далече напред Хун Раал и капитаните му държаха настръхналия връх на армията, а зад тях се тътреше тежкият впряг, возещ Върховната жрица Синтара, еднокракия схолар Сагандер и младата Шелтата Лор. До впряга яздеше Инфайен Менанд. Ренар и командирът бяха сами, с първия отряд войници в походен марш на десетина крачки зад тях.

— Имах една глинена делва — продължи Урусандер. — Дни наред ловях буболечките и после ги пусках в потоците. Нищо не беше по-важно за мен от това да спасявам живота на тези малки същества. За разлика от тях, разбираш ли, знаех какво предстои. Това ми вдъхваше чувство за отговорност, а от това — и за задължение. Не можех да остана настрана и да отстъпя на жестоката природа.

— Водните бръмбари — каза Ренар — вероятно са се въдили в калта, оставена от локвите, и там яйцата са оставали до следващия сезон на наводнения.

Урусандер не каза нищо.

Ренар се изви леко в седлото и погледна войниците, крачещи зад тях. След обедната почивка бяха навлекли броните и бяха приготвили оръжията. Съгледвачи бяха донесли, че врагът се трупа на южната страна на долината. Като че ли никой не държеше особено битката да се забави. И все пак изглеждаше прибързано, поне според Ренар. Войниците, в края на краищата, щяха да са уморени след дневния поход.

— Убих ли неуместната си милост? — попита внезапно Урусандер.

— Нали сте дете, както казвате. На тази възраст лесно си играем на богове и богини. Изровиш вада и гледаш как езерцето изтича през нея. Разбъркаш наносите и калта, разпръснеш каквото е било скрито там. Превръщаме се в капризен шанс за живота, който не знае нищо за нас. Животът, който превръщаме в жертва, животът, огъващ се под заблудената ни воля. — Замълча, после сви рамене. — Топенето на снеговете предлага свят от езерца. Година след година. Всичко онова, което променяме, се връща към каквото е било преди. Вие просто сте преминали през това, забързан към по-старо тяло, по-стари интереси, по-стари желания.

— Говориш с гласа на старица, Ренар, не като жена два пъти по-млада от мен. В твоята компания се чувствам смален. Как, впрочем, е спечелена тази твоя мъдрост? В палатките на курвите? Не мисля.

„Може би, Урусандер, под нетърпеливата тежест на твоя син. Виж, това беше самопровъзгласил се бог, далече отвъд възрастта, когато е трябвало да изостави самонадеяността. Намести тялото си върху моето, натика се вътре въпреки тихия ми болезнен вик и ме погледна в очите, търсейки двойните отражения на собственото си лице. Точно както всяка жена, която взима, неволно се вглежда в трескаво търсещите мъжки очи. Момче, отчаяно да намери мъжа, който е трябвало да бъде. И никакви забивания на члена не могат да му дадат тази благословия.

За твоя син, Урусандер, всяка жена е курва.“

— Бъркате възраст с мъдрост — каза тя. — Палатката на „курвите“ беше моят храм. Платих с години за благослова на мигове. Докато мъжете и жените, които ме използваха, оставяха нищожни монети и си мислеха, че са опростени от тъжната и горчива истина за сделката. Помислете, сър, за жалкия провал, какъвто е сексът без любов. Актът унизява и плът, и душа, и всичките пъшкания и стонове, които прорязват нощта, не могат да заменят онова, което с такава готовност е предадено.

— А какво, Ренар, предадоха твоите мъже и жени?

— Ами, достойнството си, мисля.

— Само това?

— Не. Ако близостта е добродетел.

— А добродетел ли е?

Тя извърна глава от погледа му все едно бе чула странен звук отстрани и това бе достатъчно, за да скрие неволната си и нежелана усмивка.

— Крехка, разбира се. Твърде крехка, може би, за този свят.

Усмивката се задържа, изпълнена с непоносима болка и тъга, а после угасна. След миг отново можеше да гледа напред, предлагайки на мъжа до себе си невъзмутим профил.

— Объркваш ме, Ренар.

— Има един неочакван дар за годините ми досадно образование. Вие също го знаете. Вижте ни тук, двама хладнокръвни сираци. Изтръгнати от корен пред порой от чужди идеи, неочаквани открития и ужасни осъзнавания. Вашето вечно гонене на справедливост, сър, само кръжи около множество прости истини. Всички ние вярваме в правосъдие, прилагано към други, но никога към нас самите. И точно така превръщаме добродетелта в оръжие и гледаме с радост как кара хората да страдат.

— Налагането на закона е единственият ресурс на цивилизацията, Ренар.

— И в неизбежните му изключения лежи упадъкът на цивилизацията. — Тя поклати глава. — Но това сме го обсъждали преди и ви казвам отново: направете всеки закон подчинен на достойнството. По това правило и само по това правило, сър. Достойнство спрямо и за всеки един гражданин, всяко едно поробено товарно животно, всяка една жива твар, поведена на заколение — не можем да отречем нуждите си, но в обслужването на тези нужди не бива да губим от погледа си трагедията на онези, които на свой ред ни служат с живота си.

— Хората изобщо не са толкова просветлени, Ренар, че да схванат такова нещо.

— Преценка, която буди презрението ви.

— Може би. Но понякога презрението е единственото, което много от тях заслужават.

Ренар кимна, вперила поглед към авангарда на армията.

— Да. Твърде много богове и богини в този свят. В този и във всеки друг.

— Аз съм фигурант — каза лорд Урусандер.

Тя не изпита нужда да отговори на това. Някои неща изглеждаха твърде очевидни за думи.

— Боя се от Хун Раал — добави той.

— Всички се боим.

Сагандер мърдаше неспокойно, влажният му поглед пробягваше непрекъснато към крака, който го нямаше. Ближеше устни, отпиваше непрекъснато от шишето с вода, което носеше в един джоб на халата си. Каретата друсаше, хлъзгаше се от време на време по леда, разтърсваше се и десетината ярко светещи фенера се люшкаха на куките си. Всяко жегване от движението караше стареца да потръпва от болка.

Изпод затворените си клепачи Върховната жрица Синтара наблюдаваше самопровъзгласилия се официален историк на Лиосан. Тук, в този осветен храм на колела, можеше да разчете най-интимните му мисли и ги грабеше с небрежна лекота. Всяка от тях грееше ярко с гняв и злост, кръжеше безумно около въртоп от измяна, защото измяната бе в сърцевината на всичко за клетия Сагандер. Той обвиняваше лорд Драконъс. Обвиняваше мъртвите вече Погранични мечове. Обвиняваше незаконния син на Драконъс Аратан. Но тя самата беше видяла удара по главата на Аратан, как момчето залитна в седлото, замаяно, почти в несвяст. Видя как конят на Аратан нападна, видя копитата му, чу пращенето на кости.

Никой друг не беше виновен за загубата на крака — никой освен самият Сагандер и той, разбира се, не можеше — изобщо не можеше — да го признае. Беше жалко, тези бушуващи обвинения на едно его, сляпо за собствените си лъжи. А начинът, по който хиляда оправдателни думи могат да удавят една проста истина, беше нещо, което я караше да се замисли дълбоко, докато се приближаваха към долината Тарнс.

Бързо наближаваха времето, когато словесният вик щеше да отстъпи място на вика на мечовете. Най-после щеше да открие величината на магическата сила на Хун Раал, а това бе повод за известно вълнение. Колкото и сигурна да беше в собствената си вяра и колкото и огромен да беше обхватът на собствената ѝ магия, Смъртният меч на Лиосан представляваше заплаха, а с осъзнаването ѝ тя откри нова ирония — в това, че единственото препятствие, преграждащо истинските амбиции на Хун Раал, е лорд Вата Урусандер.

„Нашият неохотен Баща Светлина, който вече се движи като кукла, оплетена в кълбо от конци. Все пак трон го чака и щом Урусандер седне на него, Хун Раал не може да посегне по-нависоко.“

Тайните ѝ писма с Емрал Ланеар ясно показваха, че двете Върховни жрици разбират политиката на това, което предстоеше. „Още тази вечер ще тръгна за Карканас и в компанията на легиона на Урусандер ще мина по мостовете и ще поискам Цитаделата. И ще бъда посрещната от Емрал Ланеар, и пред всички двете ще се прегърнем като стари приятелки.

А в Залата на Нощта Майка Тъма ще трябва да ни признае. Ще трябва да се изправи пред нас и да приеме неизбежното.“

— Тази битка ще е бляскава — каза внезапно Сагандер и стресна и Синтара, и задрямалата Шелтата Лор. Дъщерята на Тейт Лорат се беше наранила по време на похода, когато един подхлъзнал се кон неволно стъпи на крака ѝ и счупи кости. Сега седеше точно срещу Сагандер, превързаното ѝ ходило заемаше пространството, където щеше да е липсващият му крак, и Синтара знаеше добре, че позата не е случайна.

„Продажно дете. Наумила съм си да я дам на Емрал Ланеар, защото от нея ще се получи чудесна храмова курва. Нея и наставничката ѝ, Ренар. Такива жени са достойни за презрение и нищо друго. Но имат стойност все пак, като неща за ползване.“

— Ще бъда свидетел — продължи Сагандер. — И ще запиша, както подобава на истински историк.

— Може и да няма битка — каза Синтара.

Сагандер се намръщи, отпи отново от шишето и облиза устни.

— Сухият зимен въздух е проклятие — промърмори и поклати глава. — Върховна жрице, разбира се, че ще се бият. Гърбовете им са до стената — ха, градската стена всъщност.

— Благородниците все още държат земите и богатствата си — изтъкна Синтара. — Да заложат всичко на едно поле… не, те не са глупаци, историко. Няма да се оставят лесно да ги лишат от привилегиите им. Бих се обзаложила — заключи тя, — че ще бавят. Щом се струпаме и дните станат месеци, ще започнат да сеят раздор.

— Верността на легиона…

— Свършва, когато легионът се разпадне — каза тя. — Стане ли това, ще избуят алчност и ламтеж за имоти. Приятели ще се изпокарат и ще се разделят.

— Трябва само да обявим разширение на границите ни — каза Сагандер. — Това ще гарантира, че има достатъчно земя за раздаване.

Шелтата Лор изсумтя.

— Историко, погледнете някоя карта преди да говорите толкова глупаво. Границите ни са груби не случайно. Обкръжени сме от бедна земя, някогашен дом на диви стада, които вече ги няма. Който и заселник да се опита да разоре земята, ще се провали. На север са джелеките, вече изтласкани докъдето могат да стигнат — ако подновим тази война, сър, ще се изправим срещу един крайно отчаян враг и ще бъде бой до смърт и без пощада. Но, о, точно така, няма вече да имаме нашия легион, нали? Изтокът е на мръсното влияние на Витр, докато форулканите са на юг. Запад? А, но вие знаете този път достатъчно добре, нали?

Сагандер се навъси ядосано.

— Не си въобразявай, че знаеш повече от тези над теб, дете. Напълно си давам сметка за географските ни ограничения. Натискът трябва да е на юг и запад. Както казваш, познавам, вече от първа ръка земята на азатанаите и ти казвам: те са я отстъпили. А на юг, е, форулканите са победени. Те живеят в страх от нас. — Махна с ръка. — Боят, който би могъл да дойде от това, можем да го оставим на легиона Хуст.

— Да, разбира се. — Шелтата се усмихна. — И предполагам, ще бъде много полезна информация да ги наблюдаваме днес, тези вгорчени каторжници и отхвърлени от обществото несретници.

— Във всеки случай трябва само да разчистим горите, за да намерим още орна земя.

— А съдбата на Отрицателите?

— Не си внимавала — сопна се Сагандер. — Повечето жени и деца са били избити. Не, тяхното време е свършило и като толкова много други горски същества, те ще изчезнат.

— И никаква жал за тях ли не изпитвате, историко?

— Жал? Загуба на усилие.

— Но не и когато стане дума за собствения ви недъг — каза Шелтата.

Сагандер я изгледа с гняв.

— Млъкни, Шелтата — каза Синтара с уморена въздишка. — Всички ние си имаме отредените ни роли, в края на краищата, които да ангажират мислите ни. Погледни себе си по-добре, и съдбата, която скоро ще те споходи. — Усмихна се на младата жена. — Виждам как вече си разтваряш краката в някоя храмова килия. Да те подарим ли на Майка Тъма?

— Ами, Синтара, кой знае? Ще видя дали старата килия още си е там, нали? Макар да допускам, че на чаршафите ще им трябва голямо пране, с хубав плосък камък да изтърка най-мръсните петна, ако такова нещо изобщо е възможно.

С хладна ярост, Синтара замахна, магическо изригване на груба сила, която трябваше да удари Шелтата в лицето. Вместо това силата бе някак отклонена и изтрещя във вратата на каретата. Парчета дърво се пръснаха и удариха Сагандер и Синтара. Върховната жрица изпищя, посегна към лицето си и напипа трески, щръкнали от страните ѝ. Отдръпна дланите си и зяпна стъписана прясната кръв, която ги беше покрила.

Сагандер междувременно се беше стиснал за гърлото, от което стърчеше голяма треска; и кръвта бликаше на тласъци и се изливаше в скута му. Синтара изгледа намръщено историка. Твърде много бе тази кръв и в очите му се четеше ужас.

Невредима, Шелтата също гледаше безизразно Сагандер и видя как се задави, а след това спря да диша, удавен в червена каша.

Впрягът беше спрял рязко при взрива на магията, уплашените коне цвилеха пронизително. Разнебитената врата бе изтръгната от пантите и Инфайен Менанд се надвеси през нея. Тъжните ѝ очи огледаха поразиите, а след това, когато Сагандер се отпусна безжизнено на седалката, тя се пресегна и го издърпа навън.

Синтара видя как жената пусна тялото на стареца на каменистия път, погледна го за миг, докато наоколо бързо се трупаха други, а после отново се наведе в каретата и впи поглед във Върховната жрица.

— Не си ослепяла? Късмет имаш. Но да отприщиш магия вътре в карета? Наистина, какво те е прихванало, та да проявиш такава глупост, Върховна жрице?

Докато Синтара се мъчеше да отговори — все още стъписана от кръвта по ръцете си и мокрите вадички по бузите си, — Шелтата Лор се намеси:

— Капитане, мисля, че бих предпочела да яздя коня си, колкото и да е болезнено.

Инфайен примига към младата жена.

— Докато ти си невредима. Любопитно.

— Гневът ѝ не улучи целта си. Е, ще ми подадете ли ръка, капитане?

Инфайен хвърли още един поглед към Синтара, сви рамене и се пресегна да помогне на Шелтата да слезе от каретата.

И остави сама Синтара с раните ѝ и прогизналата седалка срещу нея, от която все още капеше кръв.

Почти в истерия, Върховната жрица изкрещя на слугите си да дойдат веднага.

Когато лорд Урусандер слезе и се наведе над мъртвия историк, Ренар остана на коня си. Видя Хун Раал, подкарал назад от авангарда.

Няколко жрици се бяха качили в каретата, откъдето все още кънтеше гласът на Синтара, стъписан и гневен. Капитан Инфайен Менанд помагаше на Шелтата Лор да стигне до чакащия наблизо кон, но куцащата млада жена изглеждаше иначе невредима: не беше опръскана с кръв и нищо в държането ѝ не издаваше ужаса от току-що случилото се вътре.

Ренар присви за миг очи към ученичката си, а след това Хун Раал спря до Инфайен. Казаха си тихо няколко думи, преди Смъртният меч да слезе и да отиде при Урусандер, който вече се изправяше над трупа на Сагандер.

— Командире, Върховната жрица?

Урусандер се намръщи.

— Няколко порязвания, казаха ми. Нищо повече.

— По лицето, предполага се — каза Хун Раал, нещо в тона му издаваше насмешка. — Пратих за лечител Денъл — няма да е добре да оставим такава красота обезобразена завинаги, нали? Особено в този щастлив ден.

Урусандер изгледа навъсено Хун Раал, преди да отвърне:

— Щастлив ли, капитане? Горкият Сагандер тук е първата трагична, безсмислена жертва на този ден. Но не последната, за жалост.

— Кръв винаги е цената — каза Хун Раал и сви рамене. — За всичко, което си струва. Хайде сега, командире, не сме ли войници? И кой по-добре би трябвало да знае истината на думите ми?

— Магията взима първата си жертва — каза Урусандер, — но предполага се, неволна. Вслушай се в урока, капитане. Контролът е само илюзия — магията е безразлична към това как се използва.

— Експерт ли сте вече, командире? — попита с усмивка Хун Раал.

— Не, просто с ясен поглед. Не бързам да предам здравия си разум, способността си да мисля. Разбира се, Раал, ти имаше десетилетия практика в затъпяването на ума си. — Остави го, обърна се и се върна при коня си. С гръб към Хун Раал, Урусандер не видя мигновения гняв в погледа на Смъртния меч, преди леката му усмивка да се върне.

Очите на Ренар се спряха на Сагандер. Кръвта изглеждаше черна в рехавия сумрак, като странна брада, покрила брадичката и шията му. Очите му все още бяха отворени, но само наполовина. Тя си помисли за всички огньове, които бяха горели зад тези очи едва допреди няколко мига. „Непокорен във всяко предаване, както подобава на застарял мъж. За правите — похвална решимост, достатъчна да спечели уважение и почит. За такъв като Сагандер, уви, твърде пропита със завист и самосъжаление. Все едно — всичко вече е сиво, всеки пламък — потушен.

Човек на случайностите беше Сагандер. Нашият историк е мъртъв, но да не превръщаме това в лоша поличба. Просто не извади късмет. И този провал очаква всички ни, рано или късно.“

Урусандер яхна коня си и се отпусна в седлото.

— Кръв в храма — каза — не вещае добро.

Тя се обърна към него.

— Върховната жрица борави с тъп нож.

— В смисъл?

— Не очаквайте нищо изтънчено. Не и в тази магия, така грубо благословена от Светлината.

— Бездната да ни вземе — каза тихо Урусандер. — Ще спра тази битка.

Ренар поклати глава.

— А ако трябва да умрете, по замисъл или… — кимна към трупа на Сагандер, който двама войници вече вдигаха от пътя, — поради лош късмет, кой ще пристъпи напред, за да поиска трона? Кой ще посегне, вместо вас, за ръката на Майка Тъма?

Урусандер не отвърна, загледан към Хун Раал, който вече се връщаше към авангарда.

— Предупредете я — каза Ренар. — Предупредете я за кръвната линия на Исгин. Обявете наследника си колкото може по-скоро и не оставяйте съмнение.

Урусандер трепна.

— Моя син го няма никъде. А и да беше тук, до мен… ах, все пак щях да се колебая.

— Един отсъстващ наследник всъщност е идеален, нали?

Той я изгледа — в първия миг не я разбра. Тя извърна очи да изчака.

Роговете прокънтяха и беше време да продължат похода. Тялото на Сагандер вече лежеше захвърлено край пътя. Първите врани, които следяха легиона, накацаха в калното поле наблизо, кривнаха глави и загледаха чакащия ги пир. Времето им щеше да е кратко, тъй като в армейския обоз имаше и гробари — в края на колоната.

На първата врана не ѝ беше нужен много кураж да прехвръкне и да кацне по-близо, но какво последва Ренар не видя, защото вече беше подминала. „Ех, ето… един живот заличен. Толкова лесно.“

Скоро след това, вече наближаваха долината, Урусандер кимна и отрони:

— Както ти каза, Ренар, както ти каза.

А тя се зачуди защо изобщо я интересува.

Тейт Лорат усещаше зноя на яростта си като треска. Двайсетина оцелели от ротата на съпруга ѝ най-сетне бяха догонили легиона, носейки новината за бедствието. Глупакът беше мъртъв, войниците му — избити като зверове. Отрицателите от леса бяха спечелили велика победа, но тя знаеше, че ще е краткотрайна.

„На нас, офицерите на Легиона, трябва да се даде земя, имоти. Къде другаде освен в горите? Ще отсечем всяко дърво и няма да оставим на Отрицателите място, където да се крият. Ще ги стъпчем като палета. Ще ги одера, ще им ощавя кожите и ще направя от тях знамена за моите Домашни мечове.

Все пак… за да съм честна, не беше кой знае какъв съпруг. Глуповат, мъж, който се наслаждаваше на мисълта как разтварям краката си за други мъже… е, има и по-лоши недостатъци от това, предполагам. След като накрая се примирих. След като се отказах от идеята да го вбеся. След като разбрах, че не мога да го нараня, колкото и упорито да се опитвах.

Измяната губи жара си с една безразлична, равнодушна жертва. Той се усмихна първия път, когато му казах, че съм легнала с друг мъж. И тази усмивка жилеше — ох, как жилеше! След това изневярата стана по-лесна, но нещо си беше отишло от нея. Възбудата от забранените страсти, от всичко, което си отиде. Докато ми остана само новостта.

Мислеше да ме даде на Хун Раал. Ако Раал ме беше поканил в леглото си, щях да го направя, с нож, скрит в ръкава. Щях да му прережа гърлото на тоя пияница и сега щяхме да сме свободни от него и от магията му, свободни от тази нова тирания.

Лорд Аномандър, няма да те разубеждавам, ако стигнете до Хун Раал. Няма да защитя тоя кучи син. Майко Тъма, чуй молитвата ми, макар кожата ми да е бяла, макар да съм Лиосан! Дай на своя Първи син силата да се опълчи на магията на Хун Раал. Направи това, и аз ще отхвърля Светлината. Ще се върна при теб. Обещавам.“

Инфайен Менанд подкара до нея.

— Злополука с магия — каза тя. — Еднокракият схолар е мъртъв.

Тейт Лорат само изсумтя в отговор.

— Във вятъра е — продължи Инфайен. — Насилие, горчиво-сладко. Не можеш ли да го усетиш, Тейт?

— Не.

— Ах, трагичната вест за смъртта на съпруга ти те е наранила.

— Нямам време да скърбя — отвърна тя намръщено. — Смъртта на мъжа ми ме разстрои. Насилие? Този вятър мирише на кал и нищо друго. О, не ми пробутвай този бляскав поглед, Инфайен Менанд. Знам добре мрачната слава, която търсиш за себе си. Обичаш да убиваш, а това не е нещо, което мога да търпя.

— И все пак не можеш ли да чуеш подигравателния смях на Отрицателите?

— Чувам го достатъчно добре, но ще трябва да почакат за отмъщението ми. И ако го направя ужасно, заслужили са го. Може да изпитам удовлетворение, щом приключа, но блясък няма да озари очите ми.

— Войната е просто нещо — каза Инфайен Менанд. — Точно затова я обичам толкова. Освободи се от всяка задръжка в това, което предстои, Тейт Лорат.

— Ще си опазя главата, благодаря. Търпим неправди от благородниците и днес те ще бъдат принудени да отговарят за тях. Всички те до един са слуги на Майка Тъма, а тя е виновна за този ден. Тя и никой друг. Онези, срещу които се изправяме в тази битка, не заслужават да умрат.

Инфайен поклати глава.

— Но ще умрат. Не е време за съжаление или милост. С такива идеи, размътили главата ти, ще се убиеш в долината долу.

— Ще се защитя, но нищо повече от това — заяви Тейт и се изненада от собственото си решение. — Много бързо зарязваш уважението си към тези, които ще застанат срещу нас. Лорд Аномандър, Драконъс, Силхас Руин. Забравила ли си как се сражаваха на наша страна? Толкова лесно ли е за теб да намериш омраза към онези, които бяха някога твои приятели? Бъди сигурна, ще го имам предвид.

Инфайен Менанд се засмя.

— Никога не си била моя приятелка, Тейт Лорат. Нямам време за кучки.

Тейт Лорат се усмихна.

— Често съм се чудила на това.

— На кое?

— Ти и твоят тип, толкова бързо съдите.

— И какъв ще да е този „тип“?

— Студени като риби, страх ги е от любовта и бързат да сочат с пръст, когато това, което наистина изпитвате, е завист, за моята свобода, за охотата ми, за всички удоволствия, които си доставям.

— Като бутна дъщеря си в прегръдките на мъж.

— О, това ли те притеснява? Не се подвеждай от Шелтата и нейната изтънченост. Тя ме помоли първия път, а след това не можеше да се спре.

— Не ти вярвам.

„Чудесно. Но, Инфайен, наистина ли мислеше, че бих ти казала истината за онова, което е между мен и дъщеря ми? Както изтъкна, не сме приятелки.“

— Мисли каквото искаш.

Стигнаха долината, кохортите отбиха от стария път и се строиха на върха на склона, и за първи път Тейт Лорат видя врага, подреден на отсрещната страна. Благородниците бяха там, с всичките им Домашни мечове. Не бе вярвала много, че това ще се случи. А там, държащ центъра — легионът Хуст. Тя присви поглед към плътните им редици. „Упоени ли са? Затворници, престъпници, би трябвало да са възбудени, нервни, уплашени. Би трябвало вече да се бунтуват.“ Но редиците бяха неподвижни, само черният плат на трите знамена, вдигнати над ротите, се вълнуваше на лекия вятър.

— Вятърът стене обещанието си за… — почна Инфайен.

— Глупачка! — сопна се Тейт Лорат. — Не вятърът стене. Мечовете на Хуст… виж, те са извадени!

Тихият пронизителен стон изпълни въздуха, сякаш желязото можеше да познава болката, а болката можеше да се извиси и заизвива като конци, за да изтъче гоблен, който да плени този миг, обвързвайки всяка душа на легиона Хуст. Варет стоеше замръзнал и усещаше как кръжи около някаква празнота вътре в себе си, зачуден дали отсъствието вътре в него възвестява край на нещата, съдба, бъдещето му — пометено. „Бъдеще без мен, без Варет от Ямите, страхливеца, глупака. Просто едно име вече, изречено от оцелелите, поне мимоходом, което скоро ще бъде забравено.

Като толкова много други.“

Не беше чудно, че желязото Хуст скърбеше, защото точно това бе този звук, всички тези гласове, издаващи шума, предшестващ хлипа, и той очакваше този изтръгнат вик с разтреперани крайници, ръцете му бяха сякаш изцедени от кръв, краката му — омекнали.

Вече носеше шлема си, като приятелите му войници на Хуст. Лицевите предпазители бяха спуснати, закривайки повечето от света отляво и отдясно освен извитата цепнатина на нивото на очите, твърде тясна за вкуса му. Стонът на желязото изпълваше ушите му, но студенина имаше в тази интимност, сякаш шепнеше като любовница, обещаваща само скръб.

Страхът му кръжеше около празнината и той бе ужасѐн да не се хлъзне в онази неизвестност. При все това паниката, която изпитваше, бе някак сдържана, затворена в безумното си кръжене. Нямаше накъде да се побегне, никакво „настрана“ сред тази гмеж от тела. Вярвал беше, че ще избегне тази съдба, че ще остане сред командирите някъде нависоко, далече от същинския бой. Но Торас Редоун го беше прозряла, влажният ѝ поглед бе твърде разбиращ, споменът ѝ за него — твърде плашещ в подробностите си. „Откъде извира това нейно всезнание? Как толкова лесно улучи право в целта? И онази усмивка? Твърде добре познава ума ми тази пияна богиня. Сега държи душата ми в една ръка и ме бута към първите редици, ни по-малко, ни повече от поредната пионка в тази ужасяваща игра.“

След това видя себе си, като чиле объркани конци, оставено на милостта на художника, втъкан в съдбата, просто още един живот, обезсмъртен в това всеоръжие на глупостта. Видя образа си на някоя мазна стена, почти изгубен в някой вмирисан на изгорели фитили коридор, нещо, което да подминеш в ярко искрящото бързане на живота, докато цветовете му избеляват от дима на свещи и прах; и възлестите нишки на очите му гаснеха в безсмисления марш на десетилетия, а след това — векове.

„Що за ритуал беше онова на вещиците Гадателки на кости? Що за истина е покрила сега душата ми, положена от пъкления им танц? Виждам я ясно. Кръжа около нея в ужас, в страх от падането ми, стъпките ми ме въртят и въртят с яростна бързина, залитам, хлъзгам се, задържам се, кръжа и залитам… о, богове!“

Когато желязото заплака, затворниците останаха неподвижни и не издадоха никакъв звук, нито мърморене, нито въздишка. А от другата страна на долината легионът на Урусандер оформи плътни редове. Бледи лица в далечината, желязото излъскано почти до бяло, вече с цвета на кост в колебливата светлина.

„Варет от Ямата, о, да, той падна в онзи ден. Казват, че художникът го уловил, там, в първата линия на легиона Хуст. Торас Редоун обещала на страхливеца бърза смърт. Милост има в това, не мислиш ли?

Празек и Датенар? Ами, те държаха фланговите роти. Но в онзи момент — така са ми разправяли — дори те не казали нищо. Поетите войници били замлъкнали, онемели от скръбта на желязото. И онзи звук! От шлема, пронизал черепа и забушувал в мозъка — той не е боен вик! Той е обещание за бляскава победа. Вещиците на Бягащите псета ги прокълнали всичките до един, онези жалки глупаци от Хуст!“

— Но ти не знаеш — прошепна той. — Ти не си бил там. Вещиците ни обещаха истина и ние бяхме на ръба ѝ. Тук, в този момент. Всички я почувствахме. Всички потръпнахме пред нея. А желязото? Този ужасен стон? Ами, това е звукът на разбирането.

„Желязото Хуст скърби, и скърби за нас.“

Погледна към вражеските редици и изпита жал.

Ренар подкара с лорд Урусандер към Хун Раал и другите капитани, вече събрали се на централна позиция, докато Легионът се строяваше в плътни редици по билото от двете страни.

— Строени са за бой — каза Хун Раал, гласът му прокънтя надалече. — Или така биха искали да ни накарат да повярваме. Аз поне не съм убеден.

Урусандер го погледна, но не каза нищо, а пак насочи вниманието си към редиците, строени на отсрещната страна на долината.

— Виждам знамето на лорд Аномандър — каза Инфайен Менанд, беше се надигнала на стремената. — Той се опълчва на Майка Тъма! Смъртен меч, моля да ми позволите моята рота да се изправи срещу него!

Хун Раал се засмя.

— Както желаеш, капитане. Хайде, подкарай към кохортата си. Вдъхнови ги с дръзка реч. Обещай им слава и плячка. Хайде, Инфайен, вдигни отново честта на рода на Менанд.

Тя го изгледа озадачено, сякаш разколебана от тона му, но обърна коня си и препусна.

Все още усмихнат, Хун Раал вдигна едно плоско шише към устните си и отпи три бързи глътки.

— Лорд Урусандер — заговори той, — радвам се, че можахте да се присъедините към нас. При нормални обстоятелства щях, разбира се, да отстъпя пред вашия гений за тактика и какво ли не. Уви, това няма да е битка на хитроумни маневри. Дори вашият легендарен ум само ще се оплете в това, което предстои.

— Оставаш ли решен да вкараш магия в тази битка, Хун Раал?

— Да, лорд Урусандер. Прекрачили сме чертата на гражданска война. Сега предстои да се сблъскат две вери. Кой лагер на вярващите се е подготвил по-добре за това? Хайде да видим, нали?

— А ако на твоята магия се отговори подобаващо, капитане?

Хун Раал сви рамене.

— Направете от вярата си стена, срещу която врагът ще дращи отчаяно, жаден да я пробие. Силата на вярата ви е неуязвима срещу такива неща. — Изгледа Урусандер. — Съмнявате ли се в мен, сър?

— А признанието на съмнение ще просне ли трупа ми сред полето долу?

Хун Раал сви рамене.

— Не предвиждам да препуснете надолу сред войнишката гмеж, сър. Ако го направите, не са възможни никакви гаранции.

— И провалът ще е мой.

— Превърнете вярата си в стена.

Урусандер помълча малко, сякаш премисляше какво се крие зад думите на Хун Раал, а след това изостави всичко, което го безпокоеше.

— Стените могат да те заслонят, но те те заслепяват също така, Хун Раал. Ще направиш ли вярата синонимна на невежеството? Ако е така, ще наблюдавам с голям интерес тази битка и, за твое удовлетворение, ще го направя оттук.

Смехът на Хун Раал беше почти безгрижен. Той махна небрежно с ръка и няколко души от охраната му смушиха конете си напред и по същество обкръжиха Урусандер.

— Оценявам куража ви, сър. Противно на обещанието ви, хрумна ми, че може да сте намислили да препуснете в долината, не с войниците си, но сам, за да преговаряте с лорд Аномандър. Да потърсите път към мир, край на тази битка преди още да е започнала.

Урусандер не отвърна веднага, а после сви рамене.

— Сега виждам, че такъв мир повече не е възможен.

— Не тук. Все още не. Мирът, сър, само ще забави неизбежното. Ние сме тук в сила. След година, когато всички капитани ще са заминали да строят имения и да разорават нова земя, ние ставаме уязвими. Трябва ни тази битка. Трябва ни тази победа и трябва да я направим съкрушителна. Само тогава ще е възможен истински мир. По-важното — добави той, — вие ни трябвате на трон до Майка Тъма.

— Трябва ли тогава да отстъпя командването на легиона си на теб, Хун Раал?

— Заради вашата безопасност, сър, ще застана на мястото ви.

Златно сияние се усилваше около групата офицери и Ренар видя приближаващата се Върховна жрица Синтара — ярката светлина се изливаше от нея. С жрици от двете ѝ страни, понесли ярки фенери на пръти, тя крачеше бавно и войниците ѝ правеха път, някои едва смогваха да усмирят подплашените коне. Без да обръща внимание на суматохата, Синтара закрачи право към Хун Раал, а след това го подмина и застана до Урусандер.

— Баща Светлина — заяви тя. — Ще заема позиция тук до вас. Ще бъда вашият щит срещу всяка магия.

— Тя би трябвало да може да се справи с това достатъчно добре — каза Хун Раал. — Е, този жалък ден гасне. Времето е дошло. Капитани, при кохортите ви. — Смуши коня си напред, после слезе от него и тръгна надолу по полегатия склон. Сам.

На отсрещната страна на долината Ренар успя да различи двама души — те също бавно заслизаха надолу, разделиха се и заеха позиции точно под двете празнини в трите ясно различими части на армията.

Изглеждаше странно начало на битка. В ума ѝ внезапно се върна един спомен и тя видя едно окървавено момиче, което гонеше момче с камък; видя как го догони, видя как замахна с камъка с две ръце и разби черепа на момчето.

Къде бяха курвите сега? Надигна се на стремената и се огледа, и ги видя, раздърпана редица далече отдясно. Подкара коня си към тях.

„Остави на курвите да намерят най-добрата позиция.“

Беше се заклела да остане до лорд Урусандер, но такова нещо не бе възможно в момента. „Все едно, той ще е в достатъчна безопасност там, където е. Синтара ще се погрижи за това.“

Беше на средата на пътя до лагерните курви, когато първата вълна магия огря сумрака.

Широкият гръб на коня изпращя под сержант Тредбеър и посипа прах и семена, които зашепнаха през сплетените треви на тялото му. Тя изруга тихо, едва надвивайки трепета си. Магически твари от сплетена трева и корени, от вейки и клони… конят беше мъртъв като зимата и въпреки това крайниците му се движеха и дългата му глава кимаше, докато яздеха към долината Тарнс.

До нея Т’рис отново беше навлякла странната си броня от плетени тръстики и трева. Едва ли пазеше от студа, но жената азатанай като че ли беше неуязвима за такива неща. Дългата ѝ руса коса не беше виждала гребен от много време; чорлава и проскубана, тя излъчваше някаква тиха лудост и Тредбеър бе започнала да вярва, че рошавият ореол на косата отразява хаотичните мисли на самата жена.

Пещерата, оказала се тяхно убежище, беше вече далече зад тях, след като нетърпението на Тредбеър най-сетне бе успяло да изтощи разсеяното безразличие на Т’рис. Бяха изпаднали в някаква странна хармония в това пътуване. Тредбеър я намираше за почти безсмислена, но все пак усещаща нарастваща настойчивост, сякаш нещо ужасно предстоеше да се случи скоро.

— Кажи ми пак — поде тя отново атаката срещу размътения ум на спътничката си, — какво ѝ е толкова важното на долината Тарнс?

— Духовете шепнат името — отвърна Т’рис.

— Да, казваш го непрекъснато.

— А ти знаеш къде е тя. Тъй че отиваме там.

— Правилно. — Тредбеър помисли малко и каза: — Виж сега как стоят нещата, азатанай. Не споря против идеята, че съществуват призраци. Тоест, никога не съм виждала призрак. Но все пак някои места, където хора са умрели лошо, ами, те вонят на това, колкото и отдавна да е било всичко. Не е воня, която надушваш с носа си. Някакъв друг вид воня е. И тя се просмуква в теб и те кара да се чувстваш ужасно. Все едно, тези духове, в които непрекъснато се вслушваш… те призраци ли са?

— Думите ти ме плашат. Светът се износва. Онова, което някога са били планини, сега са хълмове. Реки променят руслата си. Стръмнини се срутват, гори се издигат и отново изчезват. Има различни видове живот и някои от тях са твърде бавни, за да ги видиш изобщо. Освен ако не си била далече, върнеш се и откриеш, че нищо не е като някога.

— Колко очарователно — отвърна Тредбеър. — Това нещо за призраците и духовете обаче. Виждаш ли, склонна съм да мисля, че призраците нямат нищо полезно, което да кажат, нищо добро, нищо радващо. Представям си, общо взето, че те са едни окаяни неща, затворени на средата между едно място и другото. Не бих последвала никакъв съвет от такава страна, това искам да кажа.

— Връщането — каза яздещата до нея жена — предизвиква криза. Наистина ли всичко се е променило? Реките, горите и изронените скали? Или просто светът на онзи, който се връща, се е променил? Вътрешният свят тоест. И така започва един спор, между душата и тази скала, или онзи хълм, онези дървета. Тази чародейна нощ, толкова мощна в забулването на деня. Надига се гняв, безсилие. Отрицанието се превръща в треска, а тази треска започва да бушува.

Денят привършваше. Някъде на юг буботеше и тътнеше, нещо странно за този сезон. Тредбеър улови блясъка на бледа светлина, примигваща през тежките облаци, които ставаха все по-тъмни с всеки миг.

— Какво ги интересува духовете долината Тарнс? Какво става там?

— Говорят за един старец в крайпътната канавка. Момче с него и войници играчки се бият на дъното на канавката. Старецът хвърля заровете. Падат войници. Крайно жестока битка, а в ума си момчето може да види всичко това, всяка подробност. Може да чуе писъците на ранените и издъхващите. Може да види лицата, изпълнени със страх, болка или скръб. Но старецът грачи при всяка победа — сълзи се стичат по набръчканите му страни.

— Духовете ти казаха всичко това?

— Те гледат. Само това могат да правят. Но далечни събития са ги разбудили. Сега вървят по земята, безпомощни. Времето за собствената им война тепърва ще дойде.

Първият порив ледена суграшица ужили лицето на Тредбеър. Пред тях облаците сипеха парчетата си замръзнал дъжд на коси стълбове, които пердашеха по земята. Тя посочи на юг.

— Азатанай, естествено ли е всичко това? Онези гръмове и мълнии — в долината ли става това?

Т’рис спря внезапно, принуждавайки Тредбеър да дръпне рязко сплетените юзди на призрачния си кон от треви и корени, обърна го и видя как жената се изви в дървеното седло, извърна лицето си нагоре…

… три дракона изригнаха от тежкия облачен покров зад тях, толкова ниско, че двете усетиха напора на кипналата стена от въздух миг преди огромните същества да се понесат отново нагоре.

Тредбеър се обърна и погледът ѝ проследи драконите, щом се понесоха на юг към бурята. Устата ѝ беше пресъхнала. Хвърли обезумял поглед към Т’рис.

— В какво, в името на Бездната, се въвличаме?

— Чу ли смеха? — попита Т’рис, вдигнала вежди. — Мъртвите се смеят, докато плачат. Защо е това, чудя се?

— Чудиш се? Шибано се чудиш? Какво е всичко това, проклета да си!?

Т’рис сви рамене.

— О, Светлината и Тъмнината никога не са се обичали една друга. Мразят се повече и от Небе и Земя. Но, както трябва да е очевидно за всеки, който си направи труда да помисли над тези неща, Живот и Смърт управляват всички ни. Освен, разбира се, когато Смъртта се самозабрави. Боя се, че това се е случило. Смъртта се е самозабравила. Призраците са тук и все още са тук, защото не могат да намерят портата. — Поклати раздразнено глава. — Каква бъркотия!

— Какво става в долината Тарнс?!

— Битка. Битка става. Онази, която всички очакваха, но малцина искаха. Или поне така твърдяха. Но истината е, че жаждата за кръв е напаст и тя е намерила народа ви. О, добре.

Тредбеър изруга, обърна рязко коня си и присви гневно очи към градушката и кипящите облаци на юг. Заби пети в хълбоците на съществото и изпращяха клони и корени, но то се понесе напред и след няколко мига препусна в галоп.

Т’рис я догони и извърна блесналото си лице към нея.

— Представа си нямах, че могат да тичат толкова бързо! — извика и се засмя високо.

— Махни се от мен, лъжлива вещице!

Изненада пробяга по лицето на Т’рис.

— Никога не лъжех, скъпа, само обърквах. Има разлика, знаеш ли!

— Защо, проклета да си?

— Ами, за да те опазя жива, предполагам. Харесваш ми, Тредбеър. Харесваш ми много.

„Бездната да ме вземе, влюбила се е в мен! Глупава жена!“

Т’рис доближи коня си почти на ръка разстояние и рече:

— Но признавам, че съм удивена, а и доста обезпокоена.

— От какво?

— От елейнтите, разбира се. По-лоши от лешояди са.

„Какво?“

— Не са ли призовани?

— Призовани? Олеле, надявам се да не са!

— Тогава какво, мамка му, искат? Поле с трупове, от които да се хранят?

— Не трупове, Тредбеър. Магия. Те се хранят с магия. Уви, твърде много има от нея напоследък.

— И по чия вина е това?

Т’рис примига.

— Ами, по моя, предполагам.

— Би трябвало да те убия!

— О, не мисля, че… разбиваш ми сърцето! Освен това, ако всичко излезе извън контрол, ще искаш да съм с теб.

Тредбеър погледна сърдито напред към раздраните от бурята облаци, несекващите блясъци на мълнии, а сега и безкрайния тътен на гръмове. „Ако излезе извън контрол?“

— Тъй или иначе — продължи Т’рис, — да се надяваме, че няма да дойдат повече дракони за свадата.

— В смисъл, можеш да се справиш с три?

— Не, разбира се, но ако дойдат други, ще има буря като никоя друга, а това няма да е добре. Но, скъпа, не се притеснявай. Хайде да мислим за по-приятни неща, искаш ли?

— О, притеснявам се, Т’рис. Повярвай ми!

— Изражението ти разбива сърцето ми!

С натъртено тяло, премалял от болка, Ендест Силан запълзя към неподвижния Седорпул. От дълбоките бразди, прорязали склона, се вдигаше пара. Небето се гърчеше, блясъци ослепителна светлина раздираха черните облаци. Самата тъмнина бе разкъсана от странни сечове, през които залязващото следобедно слънце се врязваше, без нищо да го спира. Магията, хвърлена над земята от Майка Тъма, бе вече ранена.

Разстоянието изглеждаше огромно, все едно Ендест се беше нагърбил със задачата да пропълзи целия свят. Болката го заливаше на вълни. На отсрещния склон Хун Раал беше паднал на едно коляно, отпуснал глава. Хвърлял беше вълна след вълна изпълнена със Светлина искряща магия, която се срутваше надолу по склона, раздираше земята, докато прехвърли коритото на долината, и напираше нагоре по склона, за да се стовари върху двамата жреци.

Но те бяха устояли.

„Досега.“

Армиите, строени от двете страни на долината, все още не се бяха раздвижили. Ендест се зачуди какво са видели току-що. Магията, когато най-сетне го порази, го беше надигала на моменти от земята и пипала зеленикава светлина го разкъсваха както разгневено дете къса парцалена кукла.

Но при все това нищо не се беше измъкнало покрай тях. Мрак и Светлина кръжаха в убийствена прегръдка, извиваха се на спирала към небето и се гърчеха в облаците горе. Ендест Силан бе продължавал да се бори, а на сто крачки на запад от него Седорпул беше правил същото.

Докато не ги връхлетяха най-последните вълни. Ендест Силан беше чул крясъка на Седорпул, звук като от желязно острие, изстъргало в камък. Зърнал беше за миг, посред мъчителната отбрана, увисналото тяло на Седорпул, от което се лееше ужасно много кръв, а после той падна по гръб на земята и замря.

И все пак сега Ендест пълзеше към стария си приятел, гледан от хиляди хора.

Разбираше какво е станало. Шокът е ужасна сила. Ужасът отнема всичката сила от плът и от ум. Нищо не остава. Всякакъв избор изглежда невъзможен. В момента светът просто се беше килнал и всяка душа се мъчеше да се закрепи.

„Това е смъртта на невинността. Светът на детето си е отишъл. Разкъсан на парчета. Какво следва? Никой не може да каже. Но вижте ме тук, гърча се като змия с прекършен гръбнак. Вижте ме тук вместо вас, приятели. Такава мощ, каквато видяхте, ни унизи. Всички до един.“

От дращещите му по земята ръце капеше гъста лепкава кръв. Дланите му се притискаха в димящата кал и камъни. Беше я заслепявал с всяко посягане, но дори това вече нямаше значение. Ендест усещаше, че умира — а един умиращ човек трябва да бъде оставен сам.

„Благородни лордове, ние ви провалихме. Войници на Хуст, Домашни мечове, ние ви провалихме. Простете ни.

Но не! Забрави това самосъжаление. Проваляме се от криза на вярата. Яростната защита разкри истината за това, също както Хун Раал опровергава величието на Светлината. Ах, такива слаби съсъци…“

Странни сенки профучаха над него. Той вдигна очи към тежките облаци и примижа, щом видя кръжащите през тях огромни тъмни очертания. „Любов моя, там ли си? Хайде, извърни поглед, моля те. Не поглеждай надолу.

Простите истини често са най-трудно поносимите. В края на краищата да умреш сам е истинският начин да умреш. Най-личният акт, най-личната битка. Остави ме на него и ако силата ми издържи, ще стигна до приятеля си. Не моля за нищо повече. Не търся никаква друга утеха.

Смърт накъсва пътя на този поклонник.“

— Раздор между командирите! — извика старият лорд, коленете му вече бяха зацапани с кал, ръцете му — посинели от студа. Беше поставил няколко от оловните войничета в кръг зад редиците. — Смут е обзел сърцето на Първия син. Други го задържат — готов е да се втурне надолу към онзи издъхващ мъж, единствения останал. Градушка и свирепи ветрове ги пердашат! Зимата смразява сълзите им! Той се напряга, неустрашим срещу ужасната магия!

Вренек зяпна малките фигури от двете страни на канавката. Настъплението беше включило съвсем малко от войниците, след като лордът бе настоял, че първо трябва да има сражение с магия. Сред трескавите хвърляния на ашиците и победоносните викове на стареца небето се беше снишило и бе заваляла суграшица. Разтреперан и присвит, Вренек непрекъснато извръщаше очи натам, където бе оставил копието си, гледаше как зрънцата ѝ се трупат по железния връх, как водата се стича по дървената дръжка. Междувременно старецът продължаваше:

— Ето тук — каза той с хриплив глас — сърцето се пръска. Стари знамена са вдигнати. Чест, вярност. Дори… ах, това е най-жалкото, нали? Да вдигнеш високо тази последна добродетел, да изречеш самотното ѝ име и в милата ѝ сянка, ах, Вренек, виждам войници да рухват покосени. — Старецът падна по гръб и суграшицата заудря по сбръчканото му лице. Той зяпна нагоре в почернялото небе. — Ще чуем ли думите им, прочее? Те стоят, почти сами. Стоят едни срещу други и всичко, което някога ги свързваше, вече се разплита. И все пак, такова благоприличие! Такова… достойнство. — Вдигна мръсните си ръце и задра по лицето си.

Вренек се огледа и едва сега видя, че старецът е преместил „издъхващия“ си шампион до падналия му другар, докато от неговата страна самотният му шампион оставаше прав, затънал до глезените в калта. „Бутам ли го и него? Свършихме ли вече с това?“

Тътенът на гръмовете беше заглъхнал и сега залез и сумрак водеха безмълвна война в небето. Призраците продължаваха да се точат в колона, твърде много, за да може човек да го проумее дори, и извръщаха глави да ги погледнат, докато отминаваха.

— Един ден — каза старецът и изгледа Вренек накриво — ти ще станеш мъж… не, не изричай лъжливи твърдения. Може да си носиш доспехите. Може да размахваш безхитростното си копие и да играеш на умъртвено сърце, и да правиш сиви монети от очите си, но тези маски, които си слагаш, са твърде пресни. Лицето ти тепърва ще уляга в калъпа, който толкова дръзко искаш да покажеш.

Вренек го изгледа намръщено, а старецът продължи:

— Отлято във втвърдена от огън глина празно пространство, просто чака всичко, което е меко и ковко. По този начин ние изливаме децата си в зрялост. Уви, твърде много от нас се оказват неумели в оформянето на този калъп. Или невнимателни, или толкова обвързани от собствените си терзания, че всичко, което правим, става изкривено само по себе си, съвършено отражение на нашите уродливи същности. — Махна немощно към войниците. — За да произведем това.

— Светът — каза Вренек — се нуждае от войници. Та направените неща да се поправят. Сломените хора да получат надежда. Войникът дава отговор. Войникът поправя.

— Описваш доблестна поза.

— Да, милорд. Това трябва да е в сърцето на един войник, или бранител, или градски страж. Пазиш честта в себе си и тя става онова, което защитаваш — не просто твоята собствена, но и на всеки друг също.

— Тогава трябва да те запитам, Вренек от Ейбара Делак, носи ли честта униформа? Хайде опиши я, момче. — Махна към оловните войници. — Синя или зелена? Носи ли честта цвят на кожа? Черна или бяла? Синя или сива? А ако носи всички тях? Или никаква? Ако никоя униформа не може да предяви такава претенция за онзи, който я носи? Тя не е нищо повече от плат, кожа или желязо в края на краищата. Предпазва всички и изобщо не се интересува от добродетел. — Седна внезапно и се наведе напред, с блеснали очи. — Сега си представи нов вид броня, мой млади приятелю. Броня, която се интересува. Броня с такава сила, че променя този, който я носи. Калъп, който се опълчва на установените порядки на порасналия мъж и жена, калъп, който принуждава телата им и душите, които треперят вътре в тях, да намерят нова истина!

Вренек потърка лицето си и бузите му пламнаха.

— Грип Галас ми каза, че Домашните мечове на лорд Аномандър са военна част, която държи на най-висшите добродетели на членовете си. Тъй че униформата има добродетел.

Лордът се намръщи и се отпусна назад.

— Докато се загуби. Желязото е твърдо, но думите са меки. Можеш да изстискаш думите, всички онези изречени добродетели, във всеки безумен или влудяващ калъп. Можеш да накараш честта да прокърви. Можеш да превърнеш честността в унищожител на живот. Можеш да превърнеш съвестта в оръжие на страх и омраза. Не, млади Вренек, говоря за една непоклатима истина — погледни тук, виж моя легион Хуст! Открил съм нещо, за моите мечове и моята броня. Причината за техните писъци, за техния вой. Не е удоволствие. Нито кръвожадност. Нито ликуване в разгара на касапницата. Не е нито едно от тези неща.

— Тогава какво е?

Лицето на лорда изведнъж се сбръчка, смазано от скръб. Той падна на гръб и захлипа.

Вренек зяпна оловните войници. Знаеше за легиона Хуст. Знаеше за някакви мечове, за които казваха, че били прокълнати. А сега и броня имаше. Погледна назад към лежащото на земята копие — дръжката и върхът вече бяха покрити със замръзнал дъжд.

Искаше да се махне от този старец с всичките негови сълзи и объркващи думи. Войниците бяха нужни за когато нещата тръгнеха зле. За когато хора имаха нужда от защита. „Синя или зелена? Само в страната, на която са, ли е разликата? Какво става, когато войниците спрат да защитават хора? Когато започнат да защитават други неща? А ако тези неща са ужасни, или жестоки, или егоистични? Какво става с честта тогава?“

— Достойнство — промърмори отново старецът и заплака.

— Милорд?

Старецът махна небрежно с ръка.

— Настъпи с кохортите си, дете, и виж как се прекършваме като сухи треви пред най-лекия лъх.

— Но, милорд, нищо не се е променило!

Старецът вдиша дълбоко и разтреперано, а после поклати глава.

— Всичко се е променило, мой млади приятелю. Играта капе кръв. На моята страна жреци се огъват под тежестта на съмненията си. Богинята няма лице — тъмнината ѝ поглъща всичко. На твоята страна светлината заслепява. Водим война срещу собствената си неуместност и точно тя ѝ придава такъв гаден резец. Хайде, поведи бойците си долу в долината. Можем да пренебрегнем драконите засега.

„Дракони?“

— Милорд, кажете ми повече за Първия син. Защо спори той с приятелите си? Не разбирам.

Старецът забърса лицето си и с това го зацапа с кал.

— Накаран е да се чувства безполезен, с онзи меч, който иска да извади. Свидетел е на смъртта на жрец, разкъсан от безразличието на Куралд Лиосан. Вижда как силата пренебрегва праведния; как може да бъде грабната от всекиго — острие в нощта, удар, който убива. Душата му се разтърсва, млади Вренек, а сега Консортът пристига, и гняв се вихри, но достойнството държи. Разбираш ли цената на това?

Вренек поклати глава.

— Не разбирам достойнството, милорд. Не знам какво означава или как изглежда.

Зачервените очи на лорда се присвиха към Вренек, а след това старецът изпъшка и промърмори:

— Виждам го съвсем добре.

След малко Вренек започна да движи войниците си надолу към неравното дъно на канавката. Дъждът правеше вадички в замръзналата киша и тя се трупаше на кристали, издигаше се нагоре като малки замъци. Той събори много от тези ледени укрепления, докато подреждаше войниците в нещо, наподобяващо линия.

— Ще видим кръвта червена — каза лордът. — Тела ще направят свой дъжд, червен и горещ. Страхливци и герои се губят в гмежта… — Започна да движи войниците си надолу, за да посрещнат врага. — Междувременно знатните се проклинат едни други и след това се оттеглят, оголват фланга ми от тази страна. Смятат се за умни, разбираш ли. За разлика от Хуст, държат на привилегията да избират. И да се късат сърца сред тях, не могат да обърнат този прилив, тази вълна назад към морето на бъдещето. Отидоха си, Вренек. Една лъжа оголена. Все едно, Консортът ще вземе своите Домашни мечове и ще тръгне да те посрещне. Този сблъсък се оказва шок, защото никой друг войник не е толкова обучен или толкова яростен.

Старецът се наведе към Вренек, очите му бяха обезумели.

— Той нямаше избор, разбираш ли. Трябва да разбираш, нали? Кажи ми, че разбираш. Той нямаше избор! Нито Първият син! Те са еднакви, огледала на честта. — Постави две войничета от двете страни на канавката, едно срещу друго. — Тъй, ето така. Запомни какво виждаш тук, Вренек. Никоя скулптура няма да ги предаде в тази поза. Никой художник няма да покаже образите им в този ден. Никаква боя, казвам, нито мрамор, нито бронз. Никаква песен. Никаква поема, която да запечата този момент. Нищо, мой приятелю, нищо освен теб и мен. Техните погледи се срещат и те приемат другия, а сега влизат в битката, за да се помирят с провал. — Захлипа и забърса ядосано сълзите си.

— Ще хвърлите ли костите, милорд?

— Какво? Не. Няма нужда. Страхливци и герои, мъдрите и глупците, червената кал ги взима всички. Все едно. Веднъж се натъкнах на един заек, хванал се в клопка. Бореше се. Опитваше се да изскочи, отново и отново — а когато клекнах до него, видях как усилията му бяха оголили кожата от глезена му, чак до самата кост. А като погледнах в очите му, видях нещо. Истина. Страданието, приятелю, не е изключително за хората. Страданието е език, познат и споделен от всички същества, които живеят. Битката оголва всичко, докато остане само страданието — дори триумфалният вик издава ехото на онова, което е изгубено. Облекчението идва в сълзи, които да отвърнат на всяка скръб. Живите оплакват късмета си, а мъртвите проклинат своя. Да оцелееш означава да залиташ в неверие и да виждаш пред себе си живот, прекаран в бягство от този миг, от спомена за този ден и други като него. Бягаш, приятелю. Всеки ветеран бяга, още и още, до сетния си ден. — Затисна очите си с ръце и почна да дере челото си. — О, богове, кой смее да се изправи пред трагедията на това? Оцелелите, които трябва да живеят с тази… тази загуба.

Вренек загледа как лордът смъкна ръцете си от лицето си и започна да събаря войниците си, бавно, един по един. Без да хвърля ашиците, без нито един триумфален вик. И Вренек вече също плачеше, макар да не беше сигурен защо.

— Построй именията си — заломоти старият лорд. — Разчисти земята. Засей нивите си. Пусни стадата си. В любимите си стаи внеси най-прекрасните мебели, най-красивите гоблени. Дебели килими на пода, дърва за камината, смях на играещи деца и устни на майчината гръд. Поети и менестрели за гости, пирове за покани, богатство за показване. Докато посред нощ, пред гаснещите въглени, бягаш зад очите си. Бягаш и бягаш, вечно и вечно. — Събори още един войник в калта. — Съжали победителите, Вренек. Спечелвайки, те загубиха всичко. Убивайки, предадоха собствения си живот. Във всичко, което спечелиха, те убиха любовта, единственото нещо, заради което си струва да се бориш.

— Аз се боря за любов — прошепна Вренек. — Искам да кажа, за Джиния, която те нараниха.

Лордът примига към него, намръщи се и каза:

— Остави копието си. Бягай при нея. Върни ѝ онова, което е изгубила.

— Но… как?

— Отмъщението свива сърцето, Вренек. Не е достоен път.

Вренек избърса сълзите си и огледа нападалите войничета.

— Свърши се — прошепна лордът. — Свий знамето. Драконъс е избягал, Домашните му мечове са посечени до един. Той плаче от гняв и тъмнината го поглъща. Хуст — скъпите на сърцето ми Хуст — почти половината си отидоха. Един страхливец излезе напред, видял оголения фланг и неизбежната касапница. Събра приятелите си каторжници и с необикновена сила на духа ги поведе в отстъпление. Мнозина, които щяха да умрат, сега са живи — благодарение на него. Торас Редоун — ах, моята мила Торас — не мога да кажа съдбата ѝ. Не смея. Войниците поети още са живи — Първият син ще се радва да научи това, сигурен съм. Те се биха добре, както се очакваше, а сега, останали без коне, крачат с приятелите си Хуст. Оръжията са прибрани, желязото мълчи, ближат раните си и се гледат едни други — от ритуала е, разбираш ли? Онзи ужасен ритуал. Той отне добродетелите — до една. Чест, почтеност, вярност, дълг — край на всичко това! Нито един войник сред тях не може да намери утеха в лъжите, които ще си казват. Онези толкова нужни лъжи, които пазят мъжете и жените да не загубят разсъдъка си. Моите бедни Хуст!

— Не разбирам — каза Вренек.

— Всеки войник сега е изправен пред истината, отвътре и отвън…

— Милорд? Каква истина?

— Само тази: за всичко, което са сторили, няма извинение. Никакво. Оправданието не забулва нито едно деяние. Нищо не остава, нищо не се скрива. Заблудата е невъзможна. Те отнеха живот! Не просто в тази битка, а във всички битки, които са водили — онези, които ги пратиха в мините, онези, които раниха толкова много, онези, които накараха толкова много хора — любими хора — да страдат заради това, което са направили! За това скърбеше желязото, разбираш ли. То знаеше какво предстои. — Наведе се отново напред, с широко отворени очи. — Вземи един мъж или жена, смъкни от тях лъжите, които си казват, докато останат голи пред себе си, с душите им напълно открити. И тогава — направи ги войници. Кажи им да убиват. Разбираш ли? Никаква броня не може да ги защити. Никой меч не може да бъде друго освен това, което е — наострено желязо, което краде живот. Сега — добави той с хриплив шепот — виж ги как излизат от полето на битката. Виж лицата им, там под шлемовете. Виж очите им. Казвам ти, Вренек, не можеш да си представиш страданието, изписано там. Не можеш. Нито аз мога. И все пак, все пак го виждам. Виждам го!

Седяха смълчани и неподвижни, макар че вълни от болка разтърсваха стареца и лицето му се гърчеше. Вренек извърна очи от страданието му. Огледа оловните войничета, нападали в калта. Чуваше сякаш в ума си риданията на ранените и умиращите. Виждаше войници, залитащи замаяни от бойното поле, и точно както го беше описал старият лорд, имаше нещо разбито в очите им. А някъде другаде други викаха в плах триумф, сякаш всеки от тях бе попаднал в капана да прави нещо, което мислеха, че трябва. При онази радост. При онова удовлетворение.

Но старецът бе споменал за облекчение. Чудото от него и тръпнещото неверие, че си оцелял по късмет, който е поразил толкова много други. Спомни си наново собствения си провал, когато лежеше на земята край имението, свит на кълбо около раните в тялото си.

Тъжното беше, знаеше вече той, че умиращите все още имат неща, които да направят, неща, които да кажат. Умиращите все още имат лица, които искат да погледнат за сетен път. Радости, към които искат да посегнат и да се вкопчат в тях. Умиращите копнеят за всичките прегръдки, които никога вече няма да ги намерят, и техният свят е свят на скръб.

Стори му се, че чува скръбта на мечовете на Хуст, стенещите шлемове и воя на ризниците. Съпътстваха всеки войник на Хуст, докато бойците се изнизваха от долината в раздрани разпокъсани редици; много от тях крепяха ранените си другари. Желязото даваше глас на умората и на всички неща, изгубени в този ден.

За миг волята му да продължи се разколеба. Когато възрастните залитаха толкова лошо, какъв бе смисълът да ги гледа?

— Вренек.

Той погледна стария лорд и видя, че едната страна на лицето му се е смъкнала, като издърпана надолу от невидими ръце. И гласът му беше някак завален.

— Милорд? Какво ви е на лицето?

— Маската. Счупена. Слушай.

— Милорд?

Старецът се смъкна на една страна, дясната му ръка увисна уморено.

— Хайде върви. Щом трябва. Иди. На своята битка. Кажи им.

— На кого да кажа? Какво?

— Моите Хуст. Кажи им. Съжалявам.

— Да им кажа, че съжалявате? За какво съжалявате?

Вренек взе копието си. Дръжката с ледената кора по нея опари дланта му, но щом стисна здраво, ледът се стопи.

Лордът залитна настрани, по-близо до своята редица оловни войничета. Помъчи се, с напрегнато лице, да посегне с лявата си ръка — все още здравата — към играчките. После помете с нея и ги събори. Отпусна се на една страна с глава на ръката си, готов сякаш да заспи. Когато отвори очи, лявото беше червено и течеше.

— Съжалявам — прошепна той. — Всичко свърши. Всичко свърши.

И заспа.

Вренек се поколеба. После остави копието. Прекрачи канавката, смъкна промазаното си с восък наметало — онова, което му бе дал самият лорд Аномандър — и загърна лорда с него.

Вятърът задра с нокти през ризата му. Той потрепери, взе копието и вдървено се върна на пътя, сред гмежта от призраци, които все още крачеха по него.

Задържа се отстрани, за да не минава през толкова много от тях, а когато забърза, студът си отиде.

26.

Когато първите блясъци на магия огряха небето на изток, историкът Райз Херат избяга от покрива на кулата. Затича по спиралните стъпала надолу — забързано, замайващо спускане. Щом стъпи на главното ниво на Цитаделата, мина по малко използвани проходи и коридори, без да срещне никого, а след това продължи надолу, докато се озова в сводестата зала, затрупана с очукани статуи от миналото и забравени портрети. Подмина с безразличие бронзовата ужасия на ръмжащите хрътки — която толкова го бе изтерзала последния път, когато влезе тук — и се запъти към струпаните пана.

Някой добросъвестен чиновник беше поставил етикети на всяко руло и беше изписал името и какво е известно за всяко изделие, наред с нещо като пореден номер. И да пазеха архивите на цитаделата някакъв главен списък, Херат не знаеше нищо за него. Клекна и заоглежда из кожените етикети на краищата на рулата, като присвиваше очи — мастилото на места беше избеляло до неузнаваемост. Най-сетне намери каквото търсеше.

С мъка издърпа рулото от купчината, при което много от другите се изхлъзнаха, разпиляха се и се развиха на пода. Очите го засмъдяха от прахта и носът му потече. По-скоро усети, отколкото видя пърхащите около него молци. Разви плячката си на пода.

Фенери вече не бяха нужни. Тъмнината не можеше да скрие нищо. „Толкова по-жалко.“ Изправи се и загледа огромната извезана сцена в тъканта. „Битката на Бурята във Века на Основаването, неизвестен автор“. За последен път беше видял този гоблен преди повече от трийсет години и едва помнеше историята му. Вероятно го бяха намерили в някой килер при някое от многото подновявания на стаи; необходими, понеже обитателите на Цитаделата вечно нарастваха с нови послушници, жреци и жрици. Или на стена в някоя отдавна запечатана стая, наново отворена. Подробностите едва ли бяха важни, заглавието — още по-малко.

„Каква битка? Каква буря? Какъв Век на Основаване?“

Огледа гъмжилото от фигури по обруления от ветрове пейзаж, рояците летящи дракони, раздиращи тъмните облаци, надвиснали ниско над бойното поле. Очите му се присвиха към билата от двете страни, където стояха съперниците командири на двете армии. Едната фигура, висока и войнствена, беше зацапана с нещо черно или пък тъканта беше овъглена, все едно нещо зачерняше въздуха около нея.

Навремето го беше помислил просто за повреда, плъзнала гниеща плесен може би, или пък за опушено от факла. Но сега, щом се вгледа по-внимателно, видя, че самите нишки са черни.

„Това е той, Драконъс. Шлемът скрива лицето му, но стойката му го издава. Това, и тъмнината, като пушек. Видях го днес, докато крачеше през Терондай.

Бездната да ни вземе, какво сме направили?“

Нечий глас проговори зад него:

— Търсих те на кулата.

Херат затвори очи, без да се обърне към нея.

— Но си ме проследила дотук.

— Докладваха ми за преминаването ти — отговори Емрал Ланеар. — Това е моят храм все пак.

— Да. — Историкът отвори очи и погледът му се върна на паното, разгънато на пода пред него. — Има чест, а има и глупост.

— Какво искаш да кажеш?

Той все още не извръщаше лице към нея.

— Ако в хода на своя живот се озоваваме на същото място, отново и отново… в какъв урок не сме се вслушали? Що за упорит идиотизъм е неуязвим за каквото и да било самонаблюдение, каквато и да била способност да се мисли и разсъждава? Как става така, Върховна жрице, че един-единствен мъж или жена може така горчиво да съответства на историята на цял народ?

След дълго мълчание тя се приближи и застана до него. Очите му бяха впити в паното.

— Драконъс — каза Херат — е правил това преди. Виждаш ли го? Това кръгче мрак, което носи като наметало — или криле. Виждаш ли жената до него? Коя е тя, чудя се? Кой забравен предшественик е имал неговите дарове, само за да изчезне от паметта?

— Това е само петно — каза тя. — Въображението ти…

— Е надвито от истината — каза той рязко. — Заслепявай се, ако трябва. Най-сетне започвам да разбирам.

— Какво? Какво има за разбиране, историко? Направихме каквото трябваше.

— Не. Мисля, че се провалихме.

— Какво искаш да кажеш?

— Видяхме Драконъс, с Келарас по петите. Тръгваха към долината Тарнс.

— Да, за да може Драконъс да си върне Домашните мечове.

— Но той няма да ги върне — каза Херат. — Не може. Не разбираш ли? Това е негова битка. Било е неговата война, от самото начало. Ние просто не го осъзнахме.

— Говориш глупости — сопна се Ланеар. — Лиосан носят вината. И легионът на Урусандер. Хун Раал…

— Провалът намира безброй оправдания, Върховна жрице, и всяко е като капан. Всяко може да те хване в клопката да повярваш, че моментът е бил уникален. И човек се заблуждава, като се съсредоточава върху подробностите, вместо върху самия провал. По този начин провалите избуяват безконтролно и безпрепятствено и ние не осъзнаваме онова, което е общо за всички тях.

— А то е?

Той сви рамене.

— Лицето в огледалото. — Чу как секна дъхът ѝ, но продължи безпощадно: — Това е едно жалко прозрение, Върховна жрице. И не сме сами в своите… грешки в преценката. Драконъс и неговият начин да обича. Мислил съм, много пъти, че неговият начин да обича се превръща в начин да се воюва. Наречи го глупак — много лесно е. Но дори тогава, Емрал, задели за този човек миг за жал.

— Той трябваше да е единствената ни жертва, Херат. Настроихме Силхас срещу него и това, което беше направено, беше просто необходимото. — Махна пренебрежително към паното. — Това не означава нищо, то е просто клопка за страховете ти и превъзбуденото ти въображение. — Отдръпна се и заяви: — Ще те оставя да се бориш в нишките ѝ. Трябва да продължа приготовленията си за пристигането на моята двойничка Лиосан.

Той не виждаше смисъл да отговаря и само се вслуша в заглъхващите ѝ стъпки.

„Ах, Драконъс. Горкият подведен мъж. Всичката онази сила, всичките онези години… колко хиляди? А ти все още залиташ, ръцете ти са затрупани с дарове, думите ти — завинаги безжизнени в настойчивата си молба.

Може би твоите азатанаи са били твърде малко, по-скоро голямо семейство, отколкото загадъчни, будещи възхищение чужденци? Може би сте се познавали твърде добре. Или може би, Драконъс, твоят провал е бил и е личен, вписан дълбоко в твоите кости и кръв, в онова сърце твърде щедро, твърде натежало с всичко, което е готово да даде, и твърде устремено да дава, за да получи нещо в замяна. Да превърнеш щедростта в оръжие… ах, нищо не разбираш, нищичко, нали?

Прецени приятелите си, добри човече, толкова малко на брой, толкова предпазливи. Малцина биха могли да отвърнат на твоята щедрост. От всички тях само Аномандър би могъл да стане равен на теб, но и той малко странно омаловажава тайните ти. Все пак, чудя се дали подозира…“

Херат можеше почти да ги види, там, над долината Тарнс. Как, зачуди се той, щеше да се разиграе онзи съдбовен разговор? Напрегнат, като при мъже, за които дела и жестове означават повече от всякакви думи. Среща на погледи, разпознаване на намерения, а след това, накрая, простото кимване, предвещаващо трагичната загуба на всичко, което предстои.

„Трябва ли да напиша за тази среща? Не съм ли историкът, затвореният в клетката свидетел зад решетките, потръпващ от лудия свят навън?

Виждам падаща лапавица от намръщено небе, притъмнял зимен следобед, само с намек за идващата буря. Виждам как лорд Аномандър извръща замислено взор от далечните вражески редици — или може би се обръща след страховитата магия, и лицето му е изкривено от скръб…

Не, нека се закачим над месото от тази битка, преди плътта да изстине. Да надвиснем и да завъртим небрежен поглед. Виж Драконъс, слиза от запъхтян кон. Капитан Келарас е зад него, почти се слива с фона, нашият самотен свидетел, овързан в нишки. Малко други присъстват, никой с дързостта да се доближи, за да чуе какво говорят двамата мъже. Само капитанът, лице от черни нишки, избелели от отминаващите векове. Името му ще бъде забравено, ролята му — премълчана.

Като армиите, които предстои да се сблъскат, той и те са само бележки под линия, сведени до изречение или две, или някое ритмично слово от подредени фрази, което да очертае битката, времето на треска, рухването на колене, изчезването след това.

Но той гледа как двамата се поздравяват един друг. Те са приятели в края на краищата и има много, което всеки от тях да разпознае, щом се погледнат един друг. Бъдещето няма да може да проумее това. Битка за обичта на една жена, да, резюмирано така е съвсем просто — в края на краищата важни ли са мотивите? Делото е важно. Любовник на едната страна, осиновен син — на другата.

И все пак нищо от думите, които си разменят, не казва това. Всъщност знам достатъчно, за да твърдя, че такива понятия изобщо не им хрумват. Не този път, нито никога.“

— Консорт.

— Лорд Аномандър — отвръща Драконъс и кимва почтително, съвсем леко. Жестът е съвсем сдържан и все пак Аномандър повдига вежди. Уважението, което изпитват един към друг, винаги предшества такива официални жестове. Аномандър е безразличен към своята благородна кръв. Драконъс знае това и знае също, че това не е просто преструвка от страна на Първия син на Тъмата. И че Аномандър всъщност не омаловажава привилегията. Той просто пренебрегва всичките тези превзетости и преструвки. Точно затова тези двама мъже са приятели.

Но сега, тук, нещо се е променило.

— Виждам, милорд — продължава Драконъс, — че моите Домашни мечове са поставени на вашия източен фланг. Виждам Айвис в готовност, понесъл маската на войната.

Но Аномандър не знае нищо за връщането на Консорта на света, нито за сделките, сключени между него и Силхас Руин.

— Да, Драконъс. Те представляват изключително могъщ юмрук, както легионът на Урусандер скоро ще открие. А празнината между тях и легиона Хуст се държи от Силхас Руин и моите Домашни мечове.

При тези думи Драконъс се обръща и впива поглед към далечния западен фланг, където вълнение раздвижва редиците на знатните. Лицето му се напряга, но само за миг, и погледът му отново се връща на Аномандър.

— Милорд, вашият брат дойде при мен като командир на този ден.

Погледът на Аномандър става по-остър.

— Извадил съм меча си — отвръща той. — Заел съм подобаващото ми място.

— Следователно, милорд, и аз трябва да заема своето.

Между двамата мъже настъпва мълчание.

Толкова просто? Консортът потегля, за да поеме командването на своите Домашни мечове, силно на източния фланг на Аномандър. Събраните благородници се разпръсват в показна ярост. Уязвен от оскърблението, западният фланг се разпада. Части се обръщат кръгом, оттеглят се, крачат назад възмутено. И отведнъж изходът на битката вече е несъмнен.

Райз Херат извърна очи от паното. Вдигна глава като удавник, който се бори да изплува на повърхността, и се огледа. Бронзови и мраморни статуи го обкръжаваха, цветовете им — в рязък контраст. Велики водачи, героични войници, дори няколко учени и висши сановници. Никакъв ред нямаше в това гъмжило и докато ги оглеждаше, Херат чуваше в ума си усилващия се грохот на битка. Сред размитите сенки на залата въображението му оживи всяка статуя, щом оръжията се извадиха, щом избиването започна.

Вдиша рязко. Врявата затихна и всички фигури замръзнаха…

Магията бе развихрена. И в същото време обезсилена, станала безполезна, щом Светлината се вкопчи в смъртна схватка с Мрака. Всяка друга възможност избягва необходимостта от какъвто и да било знаменателен миг. Аномандър, Драконъс, Келарас, всички те — разбити от пъклената магия. И Хун Раал крачи през поле, превърнато в костница. Дори победният легион е смълчан, ужасѐн от касапницата.

Не. Нека оставим магията настрана. Всяко оръжие ще бъде посрещнато, от меч или щит. Страх и упорство, провал и триумф, окаяният танц се изиграва докрай. Но дори това все още предстои. Върни ни при Драконъс и Аномандър. Жреците са отвърнали на Хун Раал. Нищо не се е променило.

— Презирам магията — казва Първият син с тих, колеблив глас. — Това ли ни чака? Нима Хун Раал и тези като него ще превърнат битката в пародия?

Лорд Драконъс хвърля поглед към Келарас, изражението му е неразгадаемо. Тръгва и застава до Аномандър. Келарас подкарва коня си по-близо до двамата.

Двамата лордове гледат към долината, където лапавица се трупа на ивици сиво-бяло по разбитото дъно. Тук-там все още се вдига пара или дим от разровената земя.

Драконъс проговаря.

— Ще ми откажеш ли, приятелю? Не сме ли се сражавали рамо до рамо преди?

Аномандър като че ли трепва за миг, преди да се обърне към Консорта.

— Търсиш позволението ми ли, Драконъс? Защо?

— Ако ми заповядаш да се оттегля, ще го направя. Но ме разбери, Аномандър. Ще си взема Айвис и моите Домашни мечове.

— Готов си да разбиеш сърцето му значи.

Драконъс присвива очи към Айвис в далечината, където той е начело на своята конна част… и погледът му е впит в неговия лорд, сякаш само очаква призива.

— Разбирам. Треската го е обзела. Не би трябвало да съм изненадан от това.

Аномандър кимва.

— Легионът на Урусандер се подготвя да настъпи. — Оглежда вражеските редици, а след това задава един съдбоносен въпрос: — Как е Майка Тъма?

Драконъс като че ли трепва от простия въпрос на Аномандър.

— Тя отказва присъствието ми. Боя се, че знае какво мисля и че онова, което е между нас, вече е наранено.

— Фатално ли?

— Не мога да кажа. Би ли искал да е така?

Аномандър поклаща глава.

— Не, никога това, Драконъс.

Няколко мига изтичат, докато двете армии се колебаят, докато небето губи волята си и леденият дъжд замира, и странна, уморена тишина завладява сумрака. После Драконъс казва:

— Мога да го поправя.

Нещо преминава по лицето на Аномандър, все едно че току-що е понесъл шамар, но той кимва бавно и казва:

— Драконъс, трябва да почета тази твоя любов, този твой кураж.

— Ще го поправя — казва отново Драконъс.

— Поемете командването на своя фланг тогава, сър. Айвис и Силхас Руин ви чакат.

— Ще водя моите Домашни мечове — казва Драконъс. — Твоите оставям на твоя брат, разбира се.

— Както желаеш.

— Аномандър?

— Да?

— Няма да отстъпим.

— Да, Драконъс, не очаквам.

— Тя ще види това, нали?

Аномандър не отговаря.

Драконъс прокарва ръка по лицето си и добавя:

— Остава проблемът с твоя брат, Силхас Руин.

— Драконъс?

— Тръгнах насам, приятелю, чудейки се дали си присвоил моите Домашни мечове. Дали просто си ми ги отнел.

— Аа, разбирам. А ако бях?

— Ще говоря с Айвис по въпроса. Аномандър, предпочетох да вярвам, че не си.

— Благодаря ти — отговаря Аномандър.

— Твоят брат…

— По-късно може би — заявява Аномандър с особено категоричен тон.

Драконъс поглежда приятеля си, с изражение твърде близко до примирението, а после отива при коня си. Яхва го и препусва към левия фланг, за да поеме командването на Айвис и своите Домашни мечове.

Райз Херат примига и избърса очите си. Беше най-кратката възможна пауза и ето, че грохотът на битката се върна, дразнещото разногласие на почернял бронз и избелял мрамор, статуите, пленени в своята безнадеждна война.

Самата плът предава бронята и бушуващите мечове на Хуст. Затворници, престъпници, умиращи в името на цивилизация, която ги е отхвърлила. Твърде непригодени, за да живеят, сега умират с десетки.

Айвис пада, биейки се за своя лорд. Силхас Руин беснее и плаче, докато сече с меча си всички дръзнали да се доближат. Лорд Аномандър стои плувнал в кръв. Изсякъл е пространство около себе си и вижда най-сетне неизбежния край на тази касапница. Изгазва от бойното поле, изкачва се по разкаляния склон. И стига до знамето на Тайст Андий — държи го един младеж. Лордът взима високия прът от ръката на момчето…

А Драконъс? Никъде не се вижда. Тялото му никога няма да бъде намерено.

Не е лесно да се убие азатанай.

Херат вдигна ръце към очите си, хвърли ужасната гледка в благословената тъмнина. „И ние направихме това. Емрал и аз… Бездната да ни вземе.“

Знамето се килна и се люшна надолу.

„Свърши. Всичко свърши.“

Изстена и тръгна залитайки през залата, блъскаше се в статуи, очите му все още бяха покрити от проклетите длани. Падаше и трескаво ставаше. Объркан, насинен, разранен, вървеше сред извисяващите се фигури. И се изгуби.

Бяха го обкръжили. С ръце, зацапани със собствената му кръв, се пресягаха към него. Той изкрещя, хвърли се напред и залитна.

Залата отекна от виковете му и хиляди гласове завиха от болка и скръб.

Всичко в името на един мъж.

— Тя ще те види веднага.

Върховната жрица Емрал Ланеар трепна и вдигна очи към азатаная на прага. Всмукна нова порция дим, напълни дробовете си и усети познатата захапка, шока, притъпен до смътна наслада. Намръщи се на грамадния брадат мъж и поклати глава.

— Съжалявам. Кой ще ме види веднага?

Почти свенливо Гризин Фарл пристъпи в стаята.

— Майка Тъма. Твоята богиня. — Сви рамене и добави: — Раненото сърце се свива, все едно свиваш юмрук. Тя ще те види сега и ти на свой ред ще я видиш. От тъмнината, проявление от плът, кръв и, навярно, сълзи.

Ланеар издуха облак дим и изсумтя.

— Малко е късно за това.

— Такива неща не минават бързо, Върховна жрице, дори за богиня.

След малко Ланеар се надигна от стола си.

— Дошла ли е вест от Тарнс?

— Още не.

Тя видя колебанието му и кривна глава.

— Кажи ми. Ти несъмнено имаш свои начини да… виждаш разни неща.

Той въздъхна.

— Лорд Аномандър е свил знамето. Битката е свършила. Лиосан се приближават към града, триумфално. Мнозина са мъртви. Е, можеше да е и по-лошо.

Тя седна отново, краката ѝ бяха останали без сила, и посегна с разтреперана ръка към наргилето.

— А… Драконъс?

— Заминал.

— Не е мъртъв?

Гризин Фарл извърна поглед.

— Заминал, мисля, е по-добра дума.

— Майка Тъма знае ли това?

— Знаела го е от доста време, да.

Ланеар издуха облак дим и изгледа азатаная през булото от къдреща се белота.

— И сега тя ще види своята Върховна жрица.

— Да.

— Защо?

— Допускам — отвърна той колебливо, — че трябва да се направят някои приготовления. За бракосъчетание.

След малко тя стана отново и заоправя халата си.

— Води, азатанай.

Хирург Прок се подпря на перваза на прозореца и с дланта на дясната си ръка разтопи леда по тънкото леко грапаво стъкло.

— Флагът на кулата е спуснат — каза след малко. — Поражение. Капитулация. Окупация. Но пък… — добави, щом се изправи и се обърна към Сорка, — те са чужденци само по обичай и скоро това ще избледнее. Предвиждам смесване в бъдеще и не мога да не се зачудя що за потомство ще роди такъв съюз. — Вдигна шишенцето си и отпи глътка спирт.

Сорка отиде до един плюшен стол и седна тежко на него.

— Внимавай с факлата, да не ти се подпали дъхът.

— И да са огън думите ми, пламъкът е малък.

Тя взе едно шило и започна да чисти лулата си.

Прок погледна към вратата, през която лейди Сандалат и дъщеря ѝ бяха излезли преди малко, тръгнали за онази съдбовна среща със сина ѝ. Чул беше, че в Цитаделата има двама заложници, единият — момиче, почти подивяло от занемареност. Орфантал беше другият. Незаконният син на Сандалат.

— Много съм пиян — призна той. — Но предложеното изтръпнало облекчение се оказва фарс за усещането. Сърцето ми все още се къса, но само чувам смътно приглушен хлип. Такъв е съмнителният дар на пиенето.

— Познаваш ли със сигурност сигнала на флаговете, Прок?

Той кимна.

— Заради престъпленията ми. Някъде на изток знамето се е смъкнало. Защитниците на Майка Тъма са разбити. — Сви рамене. — Победа и поражение. Двете състояния са замръзнали във времето. Моментът е избуял, но цветът бързо вехне.

— Видял си твърде много битки — отбеляза Сорка.

— Да, но трябва да те уверя, че и една е твърде много.

Тя разпали лулата си.

— Е, а сега? Сватба.

Прок кимна.

— Тържество, твърде тържествено, твърде фалшиво. Виждам съпруг и съпруга, застанали в кръг от върхове на мечове. Ще се усмихнат ли те сега? Ще стиснат ли ръце? Наистина ли троновете ще са един до друг? Тронна зала, наполовина обагрена в светлина, наполовина потънала в мрак? Пиенето отслабва силата на въображението ми, както винаги, което смятам за благослов.

— Любопитството ти притъпено ли е?

— Не притъпено, просто студено и безжизнено. А ти?

— Ще е неловко — каза тя, след като помисли малко. — Притеснени свидетели ще се мъчат да намерят точните думи, ще се напрягат да докарат нужните усмивки и да изрекат поздравленията. Церемонията прави усилия, но се проваля накрая. Аз поне се радвам, че ще избегна поканата.

Той ѝ се усмихна тъжно.

— На нас, от простолюдието, ни е спестена церемонията, макар да допускам, че предстои известна публична демонстрация. Тези символи са необходими, макар и само за да облекчат тревогите ни.

— Умът на лейди Сандалат е разтревожен — каза Сорка, забила очи в чашката на лулата си.

— Травмата е тежка — отвърна Прок. — Умът ѝ трябва да се дистанцира, да се отдръпне някъде. Може би в детски спомен — разсъди той, — в някое убежище.

— Тя не е дете, докторе.

— Да, не е. Нещо обаче се е изкривило в душата ѝ.

— А боиш ли се за детето?

Той я погледна рязко.

— Кое от двете?

Сорка извърна очи. После изведнъж заговори отново, макар тонът ѝ да беше сдържан.

— Как са сметките, чудя се?

— Моля? Кои сметки?

Тя се намръщи.

— Кой умря имам предвид. Лорд Аномандър? Капитан Айвис? А самият лорд Драконъс? — След като той не отвърна, тя продължи: — Харесва ми порталният сержант, Ялад. Толкова искрен, не мислиш ли? И загрижен, за дамата и за момичето. Надявам се да е жив.

— До това се свежда, нали? Административни проблеми вече, чиновниците и писарите излизат от сенчестите ниши. Кой какво взима, кой плаща, на кого се плаща. Писма, изпратени до семейства в провинцията, със съжалителен тон, но вдъхващи трайна гордост от онези, които пожертваха своя живот в защитата на… каквото е там.

Тя го изгледа през облака дим.

— Не харесваш такива като мен, нали?

Той сви рамене.

— Нуждата от организация изисква внимание, след като прахта улегне или, в този случай, след като кръвта попие в калта. Дали не харесвам чиновниците, които са толкова съдбовно важни за жизнеността на цивилизацията? — Въздъхна. — Вероятно. Стържещи пера вместо познати лица, колони и списъци вместо мечти и страсти. Святото чудо на живота, сведено до бележки. От какво се отказваме, Сорка, с тази нужда да организираме, категоризираме, резюмираме?

— Признавам — отвърна тя, — моята задача е бездушна, задача, изискваща бездушие, задача, гарантираща душевно поражение. Не можеш да си представиш, хирург Прок, бавната смърт на душата в повтарящото се потръпване на една ръка.

Прок я изгледа продължително, а после се приближи, пресегна се и хвана ръката ѝ.

Тя вдигна очи към него и се усмихна съкрушено.

— Здравей, мамо — каза Орфантал и стана от пейката. — Това тя ли е? Моята сестра.

Сандалат стоеше до вратата, хванала ръката на момиченцето — момиченце с катраненочерна коса и блеснали очи. Очите ѝ бяха впити в сина ѝ; чудеше се какво в него толкова я плаши. Твърдостта на сериозния му поглед сякаш изцеждаше цялата ѝ увереност и тя изпитваше непреодолимо желание да се унизи пред него, като потърси прошка.

Той пристъпи към тях и се усмихна на Корлат.

— Аз съм Орфантал — каза ѝ. — Твоят брат. Ще се грижа за теб. — Вдигна очи към Сандалат. — Не е ли така, майко?

Тя поклати глава. Оживели кошмари бяха започнали да я мъчат. Нещо се раздвижваше вътре, всички жестоки ръбове и жилещ укор, сякаш някаква част от нея бе надвиснала отгоре и шепнеше множество неприятни истини. „Ти не беше достатъчно добра с нито едно от тях. Децата, които той измъкна от теб, един провал след друг. Той ги избута през…“ Поклати глава. „Той беше бог — отвърна на другото си «аз». — Той избра мен. Мен!“

— Майко?

— Не — каза Сандалат. — Тя ще се грижи за теб и ще те защитава, не обратното. Дори това да отнеме живота ѝ, Орфантал, тя ще защитава моето съвършено, красиво дете. — Помълча. — Може не винаги да ме има, разбираш ли. Може да се наложи отново да замина. — Издърпа ръката си от ръката на Корлат и това се оказа по-лесно, отколкото очакваше. — Вземи я сега — каза на Орфантал. — Аз отивам в стаята си.

— Стаята ти?

— Живяла съм в Цитаделата преди, знаеш! — Грубият ѝ отговор накара и двете деца да трепнат и Корлат забърза към Орфантал, а той я прегърна и я вдигна.

Сандалат видя как малките пухкави ръце на Корлат стиснаха сина ѝ през врата.

— Да. Така е по-добре. Изобщо не те бях предвиждала, Орфантал. Всичко беше грешка. Но сега разбирам. Имаше причина в края на краищата, причина да те има. Ти си от значение, но тя не е.

— Вече я обичам — каза Орфантал.

— Тя ще те надрасне…

— Знам.

— И ще те защитава винаги.

— Скоро — каза той — ще бъда като неин по-малък брат. Има я кръвта на азатанай в нея.

— Не. На бог.

Той кривна глава.

— Бог, Орфантал! Който очаква разни неща от теб, също като мен. Този бог — трябва да разбереш това, — този бог няма търпение. Той презира слабостта. Ако сме слаби, той ще ни нарани. Кажи ми, че разбираш!

— Разбирам.

— Добре. — Сандалат тръгна към вратата. — Имам си място, където да се скрия. Безопасно. Отивам там и заключвам вратата.

— Да. Довиждане, мамо.

Тя спря и го погледна през рамо.

— Когато всичко пламне, ела и ме намери. В кулата.

Той кимна отново. Доволна, въпреки тръпката на паника зад мислите ѝ, тя излезе. В коридора за миг спря. „Цитаделата. У дома съм.“

Усмихна се и тръгна към кулата и тайната си стая.

Дълг е за онзи, който се е провалил в защитата на каквото и да било, да спре, да коленичи в прахта и да помисли, след като толкова много е било изгубено, за малкото, което остава. Гризин Фарл имаше много опит с това скромно обезщетение. В края на краищата, ако човек може да си поеме дъх, то не всичко е изгубено. Ако човек може да намери някакъв остатък от надежда, тогава болката от скръбта е само преходна и бремето, което предстои, ще намери рамене, способни да го удържат.

Но малко от тези баналности можеха да намалят острата болка от загубата, а твърде често те можеше да бъдат вдигнати като прегради срещу изпитването на каквото и да било. Най-малкото, напомни си той, азатанаи не се бяха сблъскали в долината Тарнс, макар да беше на косъм. Нито драконите се бяха проявили в буря от хаос, примирени само да гледат от завихрените облаци горе. Развихрената магия на бойното поле беше скромна, общо взето, но дори това откритие си имаше цена. В крайна сметка един мъж беше мъртъв.

— Нищо ли нямаш да ми кажеш? — попита го Емрал Ланеар, щом спряха колебливо до вратата към Залата на Нощта.

— Какво желаеш да ти кажа?

— Бил си в нейно присъствие, азатанай. Тя… примирена ли е с това, което трябва да бъде?

Гризин Фарл се намръщи.

— Тя… признава необходимостта. Разбира стойността на символа тоест. Лиосан вече съществуват. Тайстите попадат в Светлина или в Мрак. Начинът, по който двете съумяват да съществуват заедно, тук, на едно място, тепърва ще се види.

— Това беше гражданска война — отсече Ланеар. — Никой не е канил нова религия в бъркотията! Но тук може би греша. Твоята сестра ни докара Лиосан… кажи ми, Гризин Фарл, докъде възнамерявате да доведете това?

— Да доведем какво?

— Вашата манипулация над тайстите. Или сега ще отстъпите, отричайки вината си за пролятата кръв?

— Отричането е загуба на време, Върховна жрице. И, уви, отстъпване няма. Всъщност е точно обратното. Ние сме привлечени.

Тя примига.

— И кой е отговорен за това?

Той извърна очи и неволно се загледа във вратата от черно дърво пред тях, тази резбована преграда, все още непреодоляна.

— Не кой, Върховна жрице. По-скоро… какво.

— Добре, тогава какво е отговорно за този ваш внезапен интерес към нас?

— Ние сме… бедни откъм по-фините чувства. Едно разбулване на всичко, което е уязвимо в едно смъртно сърце, ни привлича като нощни пеперуди към пламък. Може би търсим някое случайно стопляне на душата. Или любопитството ни е по-скоро клинично. Може би вие просто разбуждате забравени апетити. Нашите естества не са нещо единно, Върховна жрице. Всеки азатанай е уникален. — Сви рамене. — Дошли сме, за да видим разбиването на едно сърце.

Понесе нарастващия ужас в очите ѝ, без да предложи защита.

След миг, с внезапен жест, тя отвори вратата и прекрачи в Залата на Нощта.

Тронът на Мрака ги очакваше. Жената, седяща на него, беше безизразна, очите ѝ — ясни и студени, когато се впиха в Емрал Ланеар.

Върховната жрица коленичи с наведена глава и прошепна:

— Майко.

— Стани. Погледни ме. — Гласът бе равнодушен.

Емрал Ланеар се изправи.

Майка Тъма продължи:

— Гризин Фарл, остави ни сами.

— Както желаете. Върховна жрице, ще ви изчакам в коридора.

Обърна се, излезе и затвори вратата.

— Майко, лорд Аномандър…

— Не е твоя грижа — прекъсна я богинята. — Ще поставиш два стола с високи гърбове в старата тронна зала. Вярвам, че подиумът е достатъчно широк, за да ги побере. Единият ще е от черно дърво, другият от костено бяло. Пред белия стол ще поставите параван с отвор. Пред моя стол — празен мангал, почернен отвътре и отвън. Също така пред всеки стол ще сложите ножница за скиптър. Координирай тези подробности с Върховна жрица Синтара. Лорд Урусандер и аз ще поемем върху себе си авторитета на този съюз, в името на кралството. Ти и Синтара ще присъствате и ще свидетелствате. За самата церемония — никой друг няма да присъства. Едно официално обявяване след това ще е единственото публично признаване на брака. Ще последват три дни празненства. Всички Велики и Малки домове ще проявят свободно своята щедрост.

Емрал Ланеар слушаше тези указания, поднесени с пълна липса на топлина, и гледаше лице, лишено от всякакво чувство. Беше по-добре, отколкото бе очаквала.

— Лорд Урусандер води легиона си към града, Майко. Колко скоро желаете да се извърши тази частна церемония?

— Колкото може по-скоро. Уведоми лорд Аномандър, че благородниците трябва да бъдат събрани. Очаква се лорд Урусандер да пожелае репарации в полза на своите войници, макар да е вероятно той да делегира в това отношение. Великите домове трябва да отстъпят земя, богатство и работна ръка, но това са проблеми на администриране и, предполага се, договаряне. Не поднасяй никакви подробности на вниманието ми — малко ме интересува как ще бъде разпределен трупът.

— А по въпросите на вярата, Майко?

Богинята сякаш потръпна от въпроса.

— Предложих на всички ви празен съсъд, или така си го представихте. Бях свидетелка, следователно, на различните ви начини да го пълните. Но онова, което бе скрито вътре, сега е подменено и вече, може би, трябва да бъде смятано за мъртво. — Вдигна тънката си ръка. — Нетърпеливи ли сте за списък от забрани? За стриктни предписания и свещени обреди? Аз ли трябва да ви кажа как да живеете живота си? Трябва ли да заключа врати, да затворя кепенци? Трябва ли да ви водя като деца, с всичките майчински нужди на майка, на чиято гръд всички вие ще се храните до сетния си ден? Какви думи желаеш от мен, Емрал Ланеар? Списък на всички деяния, които ще спечелят шамара от ръката ми или моето вечно осъждане? Какви престъпления са приемливи в очите на вашата богиня? Чие убийство е оправдано от вярата ви в мен? Чие страдание ще бъде смятано за заслужено по силата на това, че го преценявате за проява на неверие или светотатство? Опиши ми вероотстъпника, неверника, богохулника — защото със сигурност такива обвинения не идват от мен, а от теб, Върховна жрице, от теб и от всички, които ще те следват в твоята назначена роля да говориш от мое име, да решаваш вместо мен, да действаш в мое име и да оправдаваш всичко, което би направила в служението си на своята богиня.

— Не търсим ли напътствие от вярата? — отвърна Емрал Ланеар.

— Напътствие? Или организираното събиране и конкретизиране на всички предразсъдъци, на които държите?

— Не искаш да ни говориш!

— Започнала съм да се плаша от думите — от тяхната сила и тяхното безсилие. Колкото и дълбока или проницателна, колкото и оглушителна да е тяхната истина, те са безпомощни да се защитят. Можеше съм да ви дала списък. Можеше да съм заявила, с най-прости думи, че точно така искам да се държите и че това трябва да е естеството на вярата ви, и на служенето ви, и на жертването ви. Но чудя се, колко време ще мине, преди този списък да бъде изкривен в тълкуването му? Колко време, преди отклонението да доведе до осъждане, изтезаване, смърт? — Бавно се наведе напред. — Колко време, преди моите прости правила за благоприличен живот да се превърнат в призив за война? За избиване на неверници? Колко време, Емрал Ланеар, преди да започнете да убивате в моето име?

— Тогава какво искаш от нас? — настоя Ланеар.

— Можеше да сте престанали да мислите като деца, на които им е нужно да им се каже какво е правилно и какво — грешно. Адски добре знаете кое е правилно и кое е грешно. Много просто е всъщност. Всичко е до щетата. До нараняването, и не просто физическо при това. Искате заявление за вярата ви в мен? Искате да ви предложа думите, които твърдите, че ви трябват, правилата, по които трябва да живеете живота си? Много добре, но трябва да ви предупредя: всяко божество, достойно за почитание, ще ви предложи същото предписание. Ето го тогава. Не наранявайте други хора. Всъщност не наранявайте нищо, което е способно да страда. Не наранявайте света, в който живеете, също така, нито неговите безбройни същества. Ако боговете и богините трябва изобщо да имат някакво предназначение, нека да са тези, пред които трябва да се изправите за престъпленията в живота ви. Нека да сме отговорът за всеки безчувствен, груб, жесток акт, който сте извършили, за всяка омразна дума, която сте изрекли, и за всяка злостна рана, която сте нанесли.

— Най-после! — извика Емрал Ланеар.

— Нямахте нужда от мен за това правило.

— Да, Майко, нямахме. Нямаме. Но сега поне разчитаме да ни кажеш, че да постъпваш правилно наистина струва нещо. Бездната знае, този смъртен свят рядко възнаграждава такава щедрост на духа!

— Нима? Е, ако вярваш, че богатството и властта са награди, тогава да, щеше да си права. Уви, не са.

— Но тези, които нямат нито едното, нито другото, ще страдат от онези, които ги имат.

— Уви, най-богатите между нас са също така най-детински наивните между нас, в своята алчност, в своя егоизъм, в упоритото им отричане на очевидната истина, че е по-добре да споделяш, отколкото да трупаш, защото трупането поражда негодувание, а негодуванието накрая ще те убие. Лицето на онзи, който седи върху натрупано имане, е лице на дете, инатливо и упорито. Чудно ли е, че такива хора са готови да изкривят и изопачат всяка вяра, която проповядва любов?

— Любов?

Майка Тъма помълча дълго, след което се отпусна назад.

— Ох, Емрал Ланеар. Дори когато само я показах, когато отказах да я оглася, виж как бързо беше отровена от всички, които я видяха. Никой от вас не можа да я понесе, нали? Все още не е хрумнало на никого от вас, мисля, че като нарекох всички ви деца, не бях ласкателна.

— Тогава те смятам за арогантна.

— Както желаеш. Както желаеш.

— Е, Майко, това ли е всичко? Нашият свят вече е разделен във вярата си. Можеш да очакваш, че Синтара е отвела своята религия в онова място на предписания и забрани. И че ще направи свой списък, свои правила.

— Баща Светлина ще се окаже нещо повече от титла — отвърна Майка Тъма. — Както Синтара скоро ще разбере. Познавам Вата Урусандер. Възхищавам му се и го уважавам. Сегашната свобода на Синтара няма да продължи. Щом мога да дам на Урусандер много малко, поне ще го събудя за новата му власт. Извън това — нека бъде справедливост.

Думите ѝ смразиха сърцето на Емрал Ланеар.

Целият в кал и съсирена кръв, капитан Келарас оглеждаше купищата мъртви и издъхващи мъже и жени. Видя къде беше паднал Айвис — сред кръг от труповете на онези, които се бяха сражавали редом до него, и на войниците на легиона, които ги бяха обкръжили. Може би Драконъс беше сред тях, още един труп, изстиващ в калта. Но се съмняваше. Имало беше странни изригвания на непроницаем мрак, петна във въздуха. Имало беше дрезгав вик, изпълнен със скръб и ярост, заглъхващ все едно извикалият се беше оттеглил, избягал или погълнат някак от самия мрак.

Мътният му поглед най-сетне засече сцената, която бе търсил. Лорд Аномандър, сам, стоеше и гледаше бавно приближаващия се лорд Урусандер — с десетина охранители от двете му страни. Знамето беше паднало и нищо не бе останало, освен горчиви формалности. „Най-сетне сам. Дори Каладън Бруд не е останал. Или вие го отпратихте, милорд? Да, мисля, че сигурно сте го направили.“

Келарас напъха меча си в ножницата — нащърбеното острие изстърга, щом го плъзна надолу, гъста съсирена кръв се надигна и се струпа под дръжката. От Домашните мечове на Аномандър бяха останали едва шепа. От Домашните мечове на дома Дракони не видя никого.

„Ах, Айвис. Не видях кога си паднал, принуден бях да се обърна в последния момент. Чудото на твоята атака намира слава в своя провал — можем да не поглеждаме към нищо друго, когато търсим утешение от този ден.“ Драконъс и Айвис бяха повели силите си дълбоко във вражеските редици, бяха избили два пъти повече противници от другите части и дори безумните атаки на конницата на Урусандер по фланговете не бяха забавили настъплението им.

Накрая, уви, се бяха оказали твърде малко, дори след като се съединиха с Домашните мечове на Аномандър.

„Айвис, изостави ли те твоят лорд накрая? Боя се, че да.“

Извърна се. Не държеше да гледа официалната капитулация, не искаше да бъде свидетел на унижението на лорда си. „Първият син не заслужава това. Ще се вгледам в очите на знатните и ще изчакам докато потреперят. Но това е нищожно удовлетворение.“

Сякаш преди цял живот той и Консортът бяха препускали стремглаво по пътя, когато ужасната буря връхлетя над долината Тарнс. При първия тътен на гръмотевиците Драконъс беше изругал, тихо и обезсърчено.

„Нито мълния, нито гръм. Магия. Развихрена.“ Келарас беше очаквал да се натъкне на сцена на чудовищно избиване. Вместо това бе пристигнал в момента на последната отчаяна схватка на двама жреци. Светлина и Мрак се бяха сплели като влечуги, впили челюсти едно в друго над коритото на долината. Последният взрив, който ги раздра, бе запокитил и двамата на земята.

Но Хун Раал бе този, който се съвзе пръв.

Келарас не беше съвсем сигурен кой е оцелелият жрец. Беше покрит с кал и кръв; дрехите му бяха опърлени и раздрани. Пътеката, която бе направил в пълзенето си по корем към приятеля си, бе оставила диря като слуз от охлюв. А другият жрец… „Седорпул. Да, той е. И сега този весел млад мъж е мъртъв. Сигурно е мъртъв. Никой не би могъл да оцелее от такава атака.“

Когато двамата с Драконъс бяха спрели конете си, лорд Аномандър стоеше обкръжен от адютанти, вестоносци и знаменосци. Но всички се държаха на разстояние все едно Аномандър стоеше сам на остров.

Драконъс и Келарас спряха. Земята беше разкаляна. Небето все още се гърчеше в каша от мъртвешки бледи облаци, през които пробягваха сенки.

Вперил очи в долината долу, Аномандър поклати глава и каза:

— Трябва да сляза до онзи жрец…

— Недей, приятелю — каза Драконъс и слезе от коня си. — Щом види, че се приближаваш в обхвата му, Хун Раал ще те удари с всичко, което му е останало. В друг ден щях да го смачкам. Но съм отслабнал тук. Непълен, ако предпочиташ.

Аномандър се обърна, изгледа Консорта и кривна глава.

— Непълен? Все едно. Тук си.

— Поел си командването. Какво би искал да направя, приятелю?

— Порицаваш ли ме от нейно име, Консорт?

— Не. Чух, че си нарекъл меча си Възмездие. Колко сигурен си в своята правота, Аномандър? Мисля, че така назован, мечът ще изисква от теб чистота на целта. Разбира се — добави той и леко сви рамене, — ще трябва да потиснеш всичко друго.

— Нима? Драконъс, нашите клетви спечелиха ли правдивост в този нов, чародеен век?

— Така мисля, да.

— Възмездие — отрони Аномандър замислено, присвил очи към вражеските сили отсреща.

— Размишлявал съм — продължи Драконъс — над идеята за праведен меч. Не както я схваща лорд Хенаралд с неговото желязо Хуст. Не бих ценил мнение от своето избрано оръжие, бих искал само определена ефикасност. Справедливостта, ако такова понятие трябва да съществува, трябва да е в ръката на онзи, който държи меча.

— А как ти би назовал своя нов меч? — попита Аномандър.

— Има нещо вродено хаотично във всяко оръжие. Разбираш ли това?

— Ако му липсва морален гръбнак, то да, разбирам го много добре.

Келарас слушаше тези двама мъже, с тяхната безсмислена и наглед неуместна дискусия, толкова встрани от настоящия момент, при нарастващото напрежение на двете армии, които скоро щяха да се сблъскат. Зачуди се, за първи път, дали и двамата не са луди.

— Тогава — попита Драконъс, — ще извадиш ли този ден своя меч в негово име? По-важното, можеш ли? Говорех за онова, което трябва да се предаде, за да не те провали оръжието ти.

— Приятелю — каза Аномандър, — твоето присъствие носи разкол.

— Знам.

— Ще загубим благородниците. А след това ще загубим тази битка.

— Ще ме отпратиш ли при това положение, Аномандър?

— Решен съм да се бия за теб, Драконъс.

— Да, виждам това.

— Но ако пожелаеш да напуснеш… вземи своите Домашни мечове.

— Как мога? — попита Драконъс. — И как можеш ти, който си готов да стоиш вместо мен тук, да ме подканяш към такова нещо?

Аномандър отвърна:

— Казвам какво е възможното, без да има вина.

— Твоят брат, мисля, не те разбира много — отбеляза Драконъс. — Нито мен, изглежда.

— Моят брат?

— Все едно. Ние сме тук и никой от двама ни не възнамерява да отстъпи. Готов си да се биеш в мое име. Аз, следователно, ще се бия в твое.

Помълчаха. Най-сетне Драконъс каза:

— Ще отида при Айвис.

— Сбогом, Драконъс.

Драконъс яхна коня си, поколеба се за миг, след което отвърна:

— И на теб сбогом, Аномандър.

И подкара коня към своите Домашни мечове.

Първият син отново погледна към легиона на Урусандер. Войници се бяха спуснали да помогнат на олюляващия се Хун Раал да се изкачи по склона.

— Келарас.

Сепнат, Келарас слезе и отиде при Аномандър.

— Милорд?

— Какво направи моят брат?

— Говори с Драконъс.

— И?

— Убеди го да избяга.

— Да избяга?

— Драконъс се съгласи. Разбра необходимостта, милорд. Но иска да вземе своите Домашни мечове в изгнанието със себе си.

— И откри, че са тръгнали с мен.

— Да, милорд.

— Значи щеше да избяга.

— В името на любовта, милорд, да.

— Да го принуди към този избор, Келарас, е безсъвестно.

— Сър, бяхме отчаяни.

Аномандър се обърна рязко към него.

— Бил си съучастник в това? Добавил си своята тежест към настояването на брат ми?

— Милорд, бях свидетел. Това и нищо повече. Вашият брат не се интересува много от съветите ми.

— И все пак… а, разбирам. В крайна сметка тъкмо Силхас ме доведе тук. — Отново се обърна към долината. — Добре.

„Добре? И нищо повече?“

— Милорд? Да се върна ли при лорд Силхас Руин? Какво да му предам?

Аномандър вече се беше обърнал към левия фланг и гледаше как Драконъс спира до Силхас. Започна спор, но двамата бяха твърде далече, за да се чуе нещо. Въпреки това Келарас успя да види изненадата и стъписването на Руин. Миг по-късно братът на Аномандър беше на коня си и яздеше бързо… не към Аномандър, а възви зад строените редици. Яздеше, осъзна Келарас, към благородниците.

„Няма да стигне там навреме. Те са видели Драконъс. Разбрали са какво става.“

— Никакво послание — каза Аномандър. — Присъедини се към моите Домашни мечове, капитане. Ще трябва да действаш на мястото на брат ми.

— Да, милорд.

— А, още нещо.

— Да, милорд?

— Ти и моите Домашни мечове сте под командването на лорд Драконъс.

— Сър?

— Моят приятел е тук в името на любовта, капитане. В отсъствието на каквото и да било друго не е ли това достойна кауза? Нека вземем неговата страна.

Келарас погледна към далечния десен фланг.

— Милорд, благородниците няма да бъдат толкова сантиментални…

— Сантиментален ли съм? Толкова нищожно нещо ли е любовта, та да бъде откъсната и пусната на земята при първия дъх на презрение? Пренебрежението към любовта е престъпление на душата, от което бъдещето ще извърне лицето си.

— Едва ли ги плаши такава съдба, милорд.

— Ще се научат, капитане. Заклевам се.

Усетил ново присъствие, Келарас се извърна и видя на няколко крачки зад тях Каладън Бруд. Огромният азатанай бе неподвижен, изражението му не издаваше нищо. Аномандър проследи погледа му, изсумтя и рече:

— Започнал бях да се чудя къде си, Каладън.

Азатанаят понечи да заговори, но после вдигна лицето си към небето и се намръщи.

— Лорд Аномандър — каза, сякаш с раздразнение, — няма да има повече магия от врага днес.

— Нима? Да сляза ли тогава долу при онзи храбър жрец…

— Пратете войници да го приберат.

— Техният живот по-малоценен ли е?

— Не. Но вие ще сте нужен тук, защото битката скоро ще започне.

— Гарантираш ли за тяхната безопасност?

— В прибирането на нещастния жрец? Да. В предстоящата битка, уви, такова нещо не е възможно.

— Да, не е — отвърна Аномандър. — Освен ако, разбира се, не решиш да пробудиш онова, което е вътре в теб, както направи в замъка на Драконите.

— Милорд, да избия врага ви, така ли?

— Можеш ли?

Каладън Бруд кимна.

— И да убиеш хиляди? Би ли понесъл това бреме?

Каладън Бруд отвърна озъбено:

— Няма да е мое, нали?

Келарас ги слушаше вцепенен. На далечния десен фланг струпаните части на Домашни мечове бяха започнали да се разкъсват и сред знатните благородници цареше хаос — в който Силхас Руин тъкмо навлизаше.

В отговор на въпроса на Каладън Бруд Аномандър каза:

— Прав си. Няма да е твое.

Азатанаят отново погледна към тежките облаци.

— Но бих те посъветвал да решиш веднага, Първи сине.

— Една-единствена дума от мен може да спечели тази битка, а с нея — цялата война.

— Може — отвърна Каладън.

— Връщане на Драконъс при неговата любов. Край на навлизането на Лиосан в нашето владение. Дори спасяване на драгоценната собственост на благородниците.

— Точно така.

Няколко войници забързаха надолу към двамата жреци, които вече лежаха един до друг: единият мъртъв, другият — може би на косъм от смъртта.

— Страхливец ли съм — попита Аномандър, — ако откажа да ти разреша да избиеш враговете ми? Ако ти откажа, азатанай…

— Ще загубите тази битка, милорд, и много от вашите Тайст Андий ще умрат. Наместо това, сър, ви предлагам само смъртта на лиосаните. Но както казах, времето е кратко. Изчакате ли твърде дълго, ще имам равностоен противник.

— Хун Раал?

— Не. Той все още е твърде непохватен с мощта на Стихийната светлина. Друг идва. И не е далече.

Внезапно настръхнал, Келарас се намеси:

— Простете, господа. Азатанай, за някого от вашите ли говорите?

Каладън Бруд въздъхна и кимна.

— Онази, която сте нарекли Т’рис. Загрижена само да поддържа равновесието, боя се. Сантименталност, поразила мнозина от расата ми.

— Но не и теб — каза Аномандър.

Азатанаят сви рамене.

— Ти поиска мир, Първи сине.

— Моят отговор на всичко, от което се боя. Моята отговорност пред всичко, което ме застрашава. Каладън Бруд, ти би искал да видиш, че съм станал тиран в името на чистотата, в името на един мир, който се поддържа на всяка цена.

— Да, милорд.

— Азатанай, трябва да ти откажа.

— Разбирам…

— Нима? Наричам това арогантност. Тази война е на тайстите. Не ни оправдавай. И не си ти този, който има право на такова оправдаване. — Погледна намръщено Келарас. — Тръгвай, капитане, веднага!

— Да, милорд.

След малко Келарас вече яздеше към левия фланг, а в ума му бушуваше буря. „Ти ли порицаваш сантименталността, Аномандър? Проклет глупак, как иначе да се нарече това, че току-що предаде сигурна победа?“

Видя напред лорд Драконъс и Айвис до него. Двамата вече бяха заели позиция пред своите Домашни мечове и беше ясно, че те ще поведат атаката.

„Нито мисъл за страх тук, с тези двама глупаци. Бездната да ме вземе. Сантименталност!

Ще си я спечелиш отново, така ли, Драконъс? С този сумрак и задушаващото му безумие? Боя се, че няма, сър. О, Майко, спаси ни. Но ме е страх, че няма.“

А сега, цяла вечност по-късно, битката беше свършила, а нощта все още се задържаше, затаен дъх в небесната твърд. Келарас стоеше замръзнал насред бойното поле. Тук-там се движеха хора, предлагаха помощ колкото можеха на падналите, които все още бяха живи. Тук, най-сетне, носената униформа беше без значение, след като всеки жален вопъл нямаше цвят и дори кожата, бяла или черна, бе станала еднаква в калта.

Някой се приближи към него отляво и Келарас бавно се обърна. Беше Силхас Руин. Келарас прикри гнева, който изпитваше, зад маската си на войник, зад безчувствената външност на оцелелия.

— Милорд.

— Той сви знамето?

Келарас кимна и каза:

— И сега капитулира официално.

Силхас Руин беше ранен, кръвта се беше спекла по рамото му.

— Благородниците бяха, Келарас. Нашите предатели. Кръвните деца на самата Майка Тъма. Видя ли Хуст, капитане? Видя ли как държаха? Нямаше и да помисля, че е възможно. Каторжници. Убийци. Това желязо наистина е магия. — Стоеше, вече загледан към брат си в далечината. Въздъхна и повтори: — Той сви знамето.

— Милорд, ранен сте…

— А, това ли? Инфайен Менанд. Нападна ме, докато бях ангажиран с двама други. Опита се да ме удари в гръб, но я усетих.

— Съдбата ѝ?

Силхас сви рамене.

— Тя беше Менанд. — Помълча малко, след това попита: — Капитане, легионът Хуст… изтеглянето им по заповед на Редоун ли беше?

— Не знам, милорд. Знам само, че близо хиляда от тях лежат мъртви, без да са отстъпили нито крачка. — Поколеба се за миг, после добави: — Ако наистина командир Торас Редоун е заповядала отстъплението, постъпила е правилно.

Напрегнатото лице на Силхас Руин трепна в студена полуусмивка.

— Ах, капитане, изказаното ви мнение уталожва мъката на този свят.

— Едва ли, сър. Всъщност — добави той по-твърдо — в този ден ние нанасяме страдание на този свят. Единственото облекчение от него вече се нарича смърт.

— И поражение — каза Силхас Руин. Презрението му отпреди миг беше изчезнало. Той присви очи към далечната гледка. — Ах, сега Хун Раал излиза на преден план. Изчерпан, но все пак въпреки разстоянието виждам мръсната му усмивка.

— Да — отвърна Келарас, макар и да не си направи труда да проследи твърдия поглед на Руин. — Изглежда, ще има бракосъчетание.

Силхас Руин кимна и изплю червено в калта в краката си.

— Удари камбаните, мъдри граде Карканас. Изкарай своите бежанци по улиците. Развий червените превръзки, за да направиш подходящи знаменца и вимпели. Положи на земята оръжията, за да направиш пътеката за нашите крал и кралица. Нещо нащърбено и зацапано под краката — не беше ли желязото първата ни слава, капитане? Самото раждане на тайстите, ако трябва да се вярва на легендите. — Махна с ръка, повече червена, отколкото бяла. — Както подобава за момента.

— Милорд, видях дракон. В небето. В бурните облаци.

— Аз не.

Келарас се намръщи, но осъзна, че няма какво повече да каже.

— Капитане.

— Милорд?

— Моят брат все още стои сам. Не сте ли от неговите Домашни мечове? Вземете оцелелите си и отидете при него.

„А вие, неговият брат?“

— Да, сър.

Келарас се обърна да повика войниците си. Когато се събраха около него, видя, че Силхас Руин е тръгнал на запад, сякаш се канеше да продължи пешком до Карканас. След това погледна на югоизток и видя последните от легиона Хуст, стигнали до билото. Вопълът на желязото им, едва доловим, но ясен, се носеше в ледените сълзи на вятъра.

Празек смъкна зацапаните си с кръв ръкавици и ги пусна на земята.

— Е — изфъфли, понеже устната му беше порязана и вече покрита с черна коричка, — това беше жалък ден.

Датенар — още си поемаше трудно дъх, понеже го бяха ударили с боздуган — отговори:

— Жалък, тъй ли? Не, приятелю, зарежи жалостта. Разкарай тази жалка компания от съжаления. Не виждам благослов в мизерното им присъствие.

— Нижат се по пътя като бежанци — отвърна Празек и се изплю.

— И ще търсят подслона на рационалното, както подобава за отчаяната им нужда. Но тези покриви са скромни и тълпите се бутат под всеки от тях, като семейство глупаци, навъдили се извън дома си, твърде много тела и недостатъчно стаи. Ще строим ли пристройки? Да разширим ли този жалък покрив? Ба, я просто да навъдим още.

— И на това ти казваш?

Датенар сви рамене.

— Ами, казвам, да ти го начукам на чукането. Но ние сме прави, приятелю. Съжаленията въдят съжаления, непрекъснато пъшкащо настървено котило. Накрая ставаме по-долни от животни. При всичката ни претенция за вродено благоприличие, липсва ни достойнство.

Празек премисли за миг думите на приятеля си. После погледна тътрещите се наоколо фигури и промърмори:

— Виж това течение. И аз съм тук, тегли ме, бута ме и ме ръфа.

Седна на студената мокра земя.

Датенар направи същото.

— Често съм се чудил — разсъди Празек — на ума на някои от нашите хора, у които ловът предизвиква изблик на страст и жар, очите им блясват като на дете. Виждал съм как стрела поразява точно. Някое благородно същество на поляна, вдигнало тревожно глава, за да рухне, пронизано от желязното острие. От твоето признание, приятелю, сега разбирам какво е убито. Достойнството е естественото състояние на зверовете. Тяхната вътрешна същност, на която, може би, ловците в своята морална низост завиждат и затова стават зли. Да убиеш напук, ах, Датенар, как се разголват годините.

Датенар въздъхна.

— Виж разкрилото се дете, зачервено и доволно, позира до жертвата. Ако воюваме срещу природата, ами, воюваме срещу самото достойнство. Мизерното ни господство превръща възвисяването в лъжа. Истината е, че ние смъкваме, като зла болест.

— Пощади малко от надеждата ми, моля те.

Датенар отпусна ръка на рамото на приятеля си.

— Е, това е то.

Варет крепеше Ребъл, колкото можеше, докато се изтътрят нагоре до билото. Щом стигнаха, Ребъл се вкопчи в ръката му под лакътя.

— В името на нашата Майка, Варет, пусни ме да отдъхна.

Варет смъкна приятеля си на земята, колкото можеше по-леко, и седна до него. Ребъл се отпусна на гръб и с пълни с болка очи се взря към небето. След малко отрони:

— Правя ги трийсет и седем.

Варет го погледна, видя кръвта, стичаща се от раната от меч в гърдите на Ребъл. Но не кашляше кръв — това поне му беше милостиво спестено.

— Трийсет и седем?

Ребъл вдигна треперещата си ръка.

— Едва ли ще успея. Но ще опитам.

— Говориш безсмислици.

— Кажи ми, Варет, вярно ли видях? Торас Редоун, коленичила до едно тяло? Фарор Хенд ли падна?

„Да причини такава скръб? Такива ридания и скубане на коси?“

— Не, Ребъл. Галар Барас.

— А. Значи така. Разбирам.

— Тя извади нож и щеше да си пререже гърлото. Фарор Хенд я спря, изви ръката ѝ и изтръгна оръжието. На лицето ѝ се четеше мъст и задоволство, когато я погледна. Ребъл, такива неща ме потрисат.

Други от разбития легион се смъкваха на земята около тях. Варет виждаше изпити, разкривени от болка лица. И все пак нещо сякаш липсваше.

— Изпукай ставите — каза Ребъл.

— Какво?

— Една за всеки живот, който отнех, за всяка шибана глупост, която направих. Направих ги четири, за днес. Не съм сигурен дали умряха обаче. Мисля, че не са. Надявам се да не са. Все едно — усмихна се той на тежките облаци, — трийсет и седем. Идиотското бреме на Ребъл. — Замълча и извърна леко поглед, за да срещне очите на Варет. — Ония Гадателки на кости… бива си го тоя дар, дето ни го дадоха…

Объркан, Варет отрони:

— Все още не знам какво беше.

— Нима?

Варет кимна.

Ребъл се изсмя, а после изохка.

— Какъв дар, Ребъл? Какво все пак направи онзи ритуал?

— Никакви лъжи повече. Само това. Никакво лъжене на друг. Но най-вече — никакво самозалъгване.

Намръщен, Варет поклати глава.

— Никога не съм лъгал себе си.

Ребъл го изгледа за миг и рече:

— Значи не си го и забелязал дори.

— Явно не съм.

Ребъл сплете ръце на корема си и започна да пука с кокалчетата на пръстите си.

— Трябва да знам — каза Варет. — Защо ме защити все пак? Там, в ямата. Защо си направи труда?

— За кое?

— Да ми бъдеш приятел.

Изпукаха стави.

— Не знам — отвърна Ребъл и се усмихна. — Може би защото имаше честно лице.

Варет се огледа. Всички от Хуст се събираха мълчаливо на купчини. „Никакви лъжи, това ли липсва тук? Тези сурови погледи в далечината?“

Листар все още беше жив, но не знаеше за Ранси. Толкова много от другите офицери, издигнати от редовете на затворниците, бяха мъртви. Бяха дошли на предната линия при отчаяното отстъпление на легиона и задържаха врага, давайки живота си за това.

Гърлото на Варет все още беше раздрано от неистовите му викове. И все пак, колкото и невероятно да беше, Хуст се бяха отзовали на отчаяните му команди и когато Празек и Датенар обърнаха ротите си и ги поведоха в отстъпление, бойният ден на легион Хуст бе приключил. През цялото това време Торас Редоун не се виждаше никаква, до самия край.

Заслуша се в пукането на пръстите на приятеля си, докато звукът не секна.

Ребъл така и не стигна до трийсет и седем. Просто си отиде.

Варет вдигна главата му и я отпусна в скута си. Зачеса с пръсти брадата му, разплете възлите косми, загледа се в кротко отпуснатото лице. Никога повече нямаше да го види оживено, с онази крива усмивка, с лукавия блясък в очите и бушуващия гняв, надвиснал като буреносен облак зад всичко това.

„Ребъл, приятелю мой. Не беше нищо повече от това, което беше. Аз те ценях. Много те ценях.“

Някой се приближи. Варет вдигна глава и видя, че е Листар.

— Той си отиде, Листар.

— Само ние двамата, значи — отвърна Листар.

— Двамата?

— Които застанаха между тях и Котките. — Листар помълча. — Страхливецът и мъжът, който искаше да умре. Доблестният… ами, както казваш, той вече е мъртъв.

Варет се замисли над думите и суровия му откровен тон.

— Никакви лъжи.

— Не можах да го направя, Варет. Не можах да убия никого. Само отбранявах.

— Така беше с повечето от нас, Листар. Видях го, навсякъде. Точно така осъзнах, че никога няма да спечелим. Нито да отстъпим. Просто стоим и умираме. Осъзнах го, Листар, макар и да не го разбрах. Не и преди Ребъл да го обясни. Ритуалът…

— Да, дарът ми за всички вас.

— Ти беше изпратен.

— Бях изпратен. Но за какво помолих? Тях? Някой попита ли ме изобщо за това? Казаха, че имаме нужда от нещо, което да ни освободи от вината, да ни пречисти, да отмете проклятието на престъпленията ни.

Варет погали изстиващото чело на Ребъл.

— Не помоли ли точно за това, Листар?

— Не. Не съвсем.

— Тогава… за какво?

— Поисках ние — всички ние — да приемем това, което сме. Да се изправим пред своите престъпления, пред жестокото си минало, пред злите си помисли. Ако трябва да чувстваме, Варет — така казах на Гадателките на кости, — ако трябва да чувстваме, тогава не ни позволявайте да се крием или да бягаме от тези чувства. Не ни позволявайте да се преструваме.

Варет вдигна глава и присви очи към Листар.

— Все още не схващаш — каза Листар. — Ти не си единственият страхливец. Изобщо. Този легион Хуст, всички тези осъдени. Варет, повечето от тях са страхливци. Онези мъже, срещу които се изправихме в мината, жадните да се доберат до жените. Беше ли просто похот? Не. Изнасилвачите са много неща, но най-вече са страхливци, онази порода, която трябва да се подхранва от жертви. Това е различен вид страхливост от твоята, Варет, но все пак е страхливост. Защо те мразеха всички те? Защото ти беше единственият страхливец, който не се криеше. — Замълча и извърна очи. — Погледни ги, Варет. Благословени от моя дар. Като ги гледам, мисля си, че Ребъл беше щастливецът.

След тези думи Листар се обърна и се затътри бавно нанякъде.

Варет се загледа след него. „Никакви лъжи. Е, това не те опазва от глупостта.

Мамка му, забравих да го попитам за Ранси.“

— Жрецо.

Ендест Силан вдигна очи. Видя жена с униформата на Домашен меч. Не задържа дълго вниманието му, понеже погледът му неизбежно се върна на дланите, отпуснати на коленете му.

— Можеш ли да вървиш? — попита го жената.

— Какво искаш?

— Трябва ни осветено място за погребение.

Той помисли да се изсмее на това, след като хвърли поглед към долината долу, със стотиците трупове, с мъртвите и издъхващи коне.

— Не там, жрецо. Но не е далече. Вдигаме каменна грамада, само за един човек.

Ендест вдигна дланите си.

— Кажи ми, какво виждаш?

— Съсирена кръв.

— Нещо друго?

— Какво още има за виждане?

Той кимна.

— Точно така. Очите ѝ ги няма. Дори белези няма. Напуснала ме е.

Изтекоха няколко мига.

— Ааа, ти си онзи, значи. От пазара. Онзи, който говорил с дракон. По-важното, ти си единият от жреците, които се противопоставиха на Хун Раал. И защо никой не се грижи за теб?

— Изпъдих ги.

Тя се приближи, пъхна ръка под лявата му мишница и го вдигна на крака.

— Ти се справи адски добре, жрецо. Даде ни шанс. Просто не го използвахме.

Той не можеше да разбере много тази жена и какво всъщност иска от него, но се остави да го поведе нагоре по пътеката. Минаха през насядалите, грохнали от умора войници на Хуст, но гледката на толкова много прекършени мъже и жени се оказа непосилна за Ендест и той наведе очи, загледа се в снега и покритата с кал и камъни земя.

След като изкачиха късия склон, жената го поведе към грамаден стар мъж, който трупаше усърдно последните камъни на гробна грамада. Дишането му беше някак свирещо и когато погледна през рамо към тях, Ендест видя защо — половината му нос го нямаше. Но това беше стара рана. Мъжът носеше същата униформа като жената.

Наоколо конски копита бяха тъпкали дълбоко в калта, а наблизо чакаха три коня, единият с изящно седло.

— Отстъпиха значи? — попита жената.

— Не им хареса, Пелк. Никак не им хареса. Но явно не искаха да ме ядосат.

— Никой не иска да те ядоса, Рансепт.

И спря с Ендест до грамадата.

— Тук, вътре.

— Кой?

— Лорд Венес Турайд.

— Лордът е мъртъв?

Жената погледна приятеля си, а той забърса протеклия си нос и сви рамене. Тя се обърна отново към Ендест Силан и каза:

— Така мисля. Би трябвало вече да е.

Фарор Хенд намери Празек и Датенар седнали на калния път. Все още носеха ризниците си, но шлемовете и металните им ръкавици бяха на земята до тях, а от мечовете в ножниците се чуваше тихо несекващо мърморене.

Собственият ѝ меч бе затихнал. Тя смъкна шлема си, усети блажено студения вятър на челото си и тихият стон на желязото, който бе изпълвал главата ѝ, изведнъж изчезна.

— Накарах ги да я отведат — каза им. — Под стража. Галар Барас си счупи врата, когато раненият му кон го хвърли. Тя искаше да се бие. Искаше да се хвърли в битката, за да може някой да я убие. Щях да го приема с охота и всъщност щях да тръгна с нея. Но беше твърде пияна, за да стои на краката си.

Датенар кимна.

— Уязвими сме, всички до един, Фарор Хенд, на лудостта на желанията си. Толкова много от копнежа в живота ни се оказва копнеж за смърт. Тези маски са безбройни, но вече не разполагаме с нито една от тях сега, нито за живота, който ни предстои.

— Няма ли ги сладките и страстни лъжи, бъдещето изглежда безрадостно — добави Празек.

— Твърде нетърпеливо с размахания пръст е това повторение на стари предупреждения, съживени наново. Всичките ни тайни ни водят към скръб. — Датенар изпъшка и бавно се изправи. — Прогизнал съм целият. — Погледна на запад. — Трябва да се приближават към града вече.

На Фарор Хенд ѝ се искаше да заплаче, но не знаеше за какво. Не липсваха причини; по-скоро бяха цяла зла тълпа, толкова много пред нея, че не можеше да избере между тях. „Сгодена. Кагамандра Тюлас, чуй изповедта ми. Не мога да обичам герой, не мога да обичам доблестен мъж, не мога да му се отдам, както би трябвало. Нямам нищо, с което да ти бъда равностойна, а опитам ли се, ще умра. Може би ще минат векове, докато плътта ми навакса, но ще го направи рано или късно. Душата е слаба. Тя може да повехне до леден дъх. Но корубата устоява, с малко намеци за празнотата, която крие.“

— Трябва да съберем легиона — каза Празек и се надигна до Датенар. — Полунощ наближава, мисля. Трябва да тръгнем към обоза, към фургоните ни.

— Празек — каза Датенар и се обърна към приятеля си. — Изоставихме моста. Стъпка настрани и се гмурнахме в тъмните води.

— Казано е, никой не се вдига отново от Дорсан Рил.

— Същото чувствам, приятелю.

Фарор Хенд погледна на юг и видя малка група ездачи. Все още бяха далече, но мъжът отпред беше висок, с гривеста сива коса.

„Разбира се.“

— Е, аз ви оставям с това — каза тя на Празек и Датенар.

— Фарор Хенд?

— Говорихте за мрачно бъдеще. Отивам да срещна своето.

Останал сам, лорд Аномандър, Първи син на Тъмата, седеше на коня си, вперил поглед към долината. Само кривна за миг глава към Келарас, когато капитанът се приближи и спря коня си до него.

— Милорд, вашият брат е тръгнал за Карканас. Пеш. Би трябвало да можем да го догоним.

Аномандър изглеждаше объркан.

— Карканас?

— Милорд, ще има бракосъчетание. Подробностите на мира.

— Подробностите на мира — повтори Аномандър. — Но, Келарас, никакъв мир няма вътре в мен.

Келарас не каза нищо.

Лордът продължи:

— Не, остави ги. Ще тръгна за брат си Андарист. Ще въздам мъст. — Погледна Келарас в очите. — Казва се Пелк, нали? Може би тя също се връща там?

— Не знам, милорд. Възможно е. Желаете ли да ви придружа?

Аномандър се усмихна.

— С радост бих приел компанията ти, Келарас.

— Сега ли, милорд?

— Да. Сега.

Поеха заедно на север.

Вренек не обърна много внимание на двамата ездачи, които слязоха в долината от североизток, а продължи да крачи сред труповете на падналите войници. Земята под тях беше все едно сдъвкана. Той използваше копието си като тояга, за да се крепи, докато крачеше между телата и се навеждаше от време на време да огледа безжизнените лица.

Болката и смъртта ги правеха неузнаваеми, а дори спомените, в които се беше вкопчил, вече бяха размътени в ума му.

Беше измръзнал, а вечерта бе странно сива, заклещена сякаш в облак от пепел, който отказваше да се слегне. Умиращите коне най-после бяха затихнали. Врани се спуснаха като опърпани знамена на нощта.

Едно изстинало лице привлече вниманието му. „Това един от тях ли е? Би могло. Виждал съм го. Да, това е един от тях. Някой е стигнал до него пръв. Но няма значение кой е стигнал тук пръв. Важно е само кой идва последен.

Казах, че ще отмъстя за Джиния, и ето ме тук.“

Обърна копието и насочи железния връх надолу, опря го в гърдите на мъртвия.

„Ще мушна дълбоко. Само това трябва да направя. Неговият призрак е тук. Близо. Не мога да ги видя повече, но знам, че са тук. Няма къде другаде да отидат.

Мушкам дълбоко. Натиквам острието, пробивам бронята, вълната, кожата. Това означава отмъщение. Това, което ще направя точно тук.“

Чу някакви звуци и вдигна глава. Две жени яздеха коне, направени от сплетени треви и клонки. Яздеха мълчаливо и го гледаха. Бяха само на десетина крачки.

Не ги познаваше. Не съвпадаха с лицата, които търсеше. Вренек отново насочи вниманието си към мъртвия. Натисна копието, но кожената броня отказа да поддаде. „Трябва забиване.“ Вдигна оръжието и го заби със сила.

— Все му е едно — каза едната жена. — Давай, щом трябва. Но насилието над труп е непристойно, не мислиш ли?

„Непристойно?“ Вренек огледа мъртъвците наоколо. Поклати глава и мушна отново. Кожената броня беше здрава. След това се наведе, за да види какво е убило мъжа. Видя резка в гърлото на трупа, откъдето беше бликала кръв и се беше изляла на земята. Не изглеждаше кой знае какво, но други рани не се виждаха.

Мушна за трети път, силно в гърдите, и после отстъпи. Обърна се към двете жени.

— Всичко е наред вече — каза им. — Отмъстих за онова, което ѝ направиха. Сега си отивам у дома.

Жената, която бе заговорила преди малко, се наведе от седлото си.

— И аз, сър, съм ваша свидетелка. Тя е отмъстена.

— Как се казваш? — попита Вренек. — Трябва да знам, след като си свидетелка и всичко останало.

— Тредбеър.

Златокосата жена до Тредбеър каза:

— А аз съм Т’рис. — Усмихна се. — Твоя свидетелка.

Доволен, Вренек кимна. До дома беше дълъг път и го чакаше много вървене. Щеше да вземе наметало от някое от тези тела, и може би второ за постелка.

„Джиния, свърши се. Чувствам се по-добре. Надявам се, че и ти ще си.

Понякога трябва да си дете, за да направиш каквото е редно.“

— За какво беше всичко това? — попита Т’рис. — И деца ли пращате вече на война, тайст?

— Оръжието му беше чисто — отвърна Тредбеър. Вдигна очи към небето. — Отишли са си, нали? Не кръжат все още там горе, в сумрака на облаците?

— Отидоха си, засега.

Тредбеър въздъхна.

— Мисля, че предпочитам да е така.

— Предпочиташ какво?

— Закъсняването за битката. Пропускането на цялата шибана бъркотия. Видяла съм достатъчно битки, Т’рис. Огледай се. Всички тези тъжни трупове. Глупав спор, който свършва с някой мъртъв, а другите изглеждат виновни въпреки цялото си удовлетворение. — Погледна Т’рис. — Аз тръгвам за Карканас, да намеря хората си. А ти?

— Има една гора — отвърна Т’рис. — Където чака друг азатанай. Мисля, че трябва да го видя.

— Защо?

— Той ще ме познае. Онази, която бях някога.

— Има ли значение?

— Какво искаш да кажеш?

Тредбеър сви рамене.

— Онова, което си била някога, не е това, което си сега. Имам чувството, че тръгваш, за да намериш объркване и може би мъка. Може би някои тайни трябва да си останат тайни. Изобщо ли не ти е хрумвало това?

Т’рис се усмихна.

— Непрекъснато. Работата е, че едва не се сблъскахме. Тук, в долината Тарнс. Ако бях дошла навреме. Ако той беше пробудил силата си. Драконите щяха да… се радват на това. — Замълча, после сви рамене. — Но нещо се случи. Някой, мисля, го задържа. Някой до голяма степен спаси света. Любопитна съм, а ти? За този тайст, който отказа на моя брат азатанай?

Тредбеър изгледа Т’рис продължително, след което въздъхна.

— Е, и къде е тази гора?

— Точно извън града.

— Значи, изглежда, ще яздим заедно още малко.

— Да. Не е ли прекрасно това?

Тредбеър видя момчето — вече се изкачваше по северния склон на долината.

— Това негово отмъщение — каза тя. — Той постъпи правилно, мисля.

— Мъртвите плачат за него.

— Нима? От жал?

— Не — отвърна Т’рис. — От завист.

Тредбеър смуши коня си и промърмори:

— Шибани призраци.

„Мисля да се събера с тях.“

Ренар последва лорд Вата Урусандер в старата тронна зала. В просторното помещение светлина и тъмнина водеха яростен спор, твърде сериозен, за да е битка, твърде безцелен, за да е война. Беше сърдито приемане, като на две сили, съзнаващи взаимната необходимост. Определение, би казал Урусандер, чрез противопоставяне.

Свещи и мангал огряваха единия от двата трона, поставени един до друг на подиума. Дървото му беше бяло, лъскаво като седеф, а над облегалките бяха провесени коприни със златни нишки. Другият трон сякаш излъчваше отрицание, което го правеше трудно откроим, все едно някоя безжизнена прашинка зацапваше окото.

Майка Тъма седеше на онзи трон, макар че при влизането на Урусандер в залата бе станала. В подножието на подиума и от двете страни на пътеката чакаха двете Върховни жрици, и двете извърнати с лице към Баща Светлина. Синтара беше пищна в одеждите си с цвета на слънчев изгрев, брокатът по нея искреше и сплетената ѝ коса приличаше на въжета от златни жички. Бял грим скриваше пресните рани на лицето ѝ.

Върховна жрица Емрал Ланеар — която Ренар никога не беше виждала — бе облечена в черен халат без никаква украса. Лъскавото ѝ черно като оникс лице изглеждаше смутено, дълбоки бръчки бяха стегнали устата ѝ. Беше по-стара от Синтара, чертите ѝ — твърде невзрачни при липсата на багра и цвят. Жена с вътрешна усмивка, привличаща мрак, заключи Ренар.

Този момент принадлежеше на повърхността, разбра тя. Нищо тук не говореше за дълбочина или стабилност. Церемонията щеше да е като всички церемонии: нещо преходно и ефимерно. Внезапно съсредоточаване, изпълнено с преднамереност, което щеше да кънти кухо завинаги.

Реши, че е напълно уместно.

Щом Урусандер спря на няколко крачки пред нея, Ренар се отдръпна надясно към редицата мангали, увиснали от железни триножници. Топлината бе добре дошла, но скоро щеше да стане потискаща. Тя неволно се приближи до застаналия там Хун Раал.

Смътната му усмивка бе също толкова добре дошла като топлината от горящите въглени: нещо фамилиарно, лукаво напомняне за фалшивостта на събитието. Насмешка съпътстваше събитието и в това отношение Хун Раал беше съвсем на място в тази сцена. Беше се съвзел от магическата битка, стига човек да решеше да не обръща внимание на раздраните му длани и зейналите дълбоки бразди по пръстите му. Това, както и непрестанното треперене, което дестраянтът се мъчеше да надвие с глътки от шишенцето си. При все това стоеше като напълно удовлетворен човек.

Ренар се замисли над сцената, уловена в самия преход към утрото, когато нощ и ден навлизаха в своята вечна изтощена битка на фона на кървящо небе, и се зачуди как ли ще бъде видяна в бъдещето. „Оголените зъби на необходимостта, преобразени в усмивки на радост в идещите векове. Онова огромно пространство от преднамерена небрежност, което наричаме история.“ Огледа залата и видя само още един свидетел, който навярно си задаваше същите въпроси. „Райз Херат. Историкът. Някога посещавах лекциите му. Нощ на самоомраза, спомням си, изричана с безжизнения тон на анатом, преподаващ на хирурзи. Само че тялото на дисекционната маса бе неговото собствено. Не можеше дори да се наслади на болката, която сам си нанасяше.

Когато любовта на историка към историята умре… уви, няма къде да се отиде, никакво място, където да можеш да избягаш и да се скриеш.

Освен ако човек не избере безчувствен живот.“

Погледна Хун Раал и видя, че той и историкът стоят общо взето лице в лице, а щом забеляза това, Вата Урусандер пристъпи напред, мина между двамата мъже и се приближи към подиума и жената, която щеше да стане негова съпруга.

Спря, когато Майка Тъма внезапно проговори:

— Един момент, ако благоволите, лорд Урусандер.

Той кривна глава и сви рамене.

— Толкова време, колкото ви е нужно — отвърна.

Тя сякаш обмисли думите му за миг-два, преди да продължи:

— Това ще бъде подходящо записано, както подобава за такова събитие. Две ранени половини… съединени. Върховните жрици ще говорят, всяка от името на своя… аспект. А каквото е съединено ще бъде, очаква се, изцерено. — Замълча, огледа всички и продължи като че ли с нетърпение: — Подробностите могат да изчакат описанието. Това, на което сме свидетели тук, е сделка, подпечатана с кръв. Мнозина загинаха, за да видят ръцете ни сбрани, Вата Урусандер, и не съм в настроение да празнувам.

Ренар видя мигновения гняв, пробягал по лицето на Синтара. А после Урусандер заговори:

— Майко Тъма. Заради моите войници веднъж отправих молба към знатните — и към вас — в името на справедливостта. — Махна пренебрежително с ръка. — Това не беше предизвикателство към вярата ми във вас.

— Да — каза тя, — онова предизвикателство дойде от другаде. Кажете ми, прочее, ще откажете ли сега титлата Баща Светлина?

— Изглежда, че не мога.

— Да — съгласи се тя. — Изглежда, че не можете.

— Но не за това помолих.

— Нито това е моят отговор на молбата ви за справедливост.

— Значи се разбрахме, Майко Тъма?

— Да, Вата, по най-добрия възможен начин.

Тогава той кимна и Ренар видя как напрежението напусна тялото му.

— Райз Херат — каза Майка Тъма.

Историкът пристъпи напред.

— Майко Тъма?

— Нашите жрици тук ще се съберат с вас. Заемете съседно помещение. Заедно, тримата би трябвало да можете да съчините подходящ преразказ за това предопределено и съдбовно бракосъчетание. Съчинете някакво брачно празненство, ако трябва.

— Значи, Майко, няма да има никаква церемония тук?

Майка Тъма пренебрегна въпроса, погледът ѝ се измести и се впи в Ренар.

— Не ви познавам — каза ѝ. — Видях само, че се появихте на стъпка зад Вата Урусандер. Но дори само тази подробност е достатъчна. Ще се закълнете ли, че никога няма да говорите за това, което се случи тук?

— С нетърпение очаквам официалната версия, Майко Тъма — отвърна Ренар. — И нищо друго няма да говоря. Ами, вече виждам ярката позлата на спомените ми за тази великолепна церемония.

Устните на Майка Тъма леко се извиха в нещо, което можеше да е потисната усмивка.

— Така ли се заклевате?

— Да — отвърна Ренар и кимна.

Вата Урусандер каза:

— Майко Тъма, Ренар е моя осиновена дъщеря.

— По титла? А вашият син?

— Моят син ще наследи толкова от онова, което притежавам, колкото би пожелал. Ренар е отказала всякакви символи на признаване, освен безвредната ми старческа склонност да я назова своя дъщеря.

— Угажда ви.

— Точно така — отвърна Урусандер.

Погледът на Майка Тъма се измести към Хун Раал.

— Вие се назовавате Смъртен меч на Светлината и виждам затъкнат в колана ви скиптър, сътворен от Първичната светлина. Кога възнамерявате да поставите този скиптър в ръцете на законния му притежател?

Усмивката на Хун Раал леко се напрегна, а след това, с небрежно свиване на рамене, той издърпа скиптъра от колана си и се приближи към Урусандер.

— Милорд. Баща Светлина. Този скиптър бе изкован във ваше име, за този ден и за всички бъдещи дни на вашето управление.

Вата Урусандер взе скиптъра и погледът му мигновено се върна на Майка Тъма.

Леката усмивка се върна на устните на Хун Раал. Той се поклони и се отдръпна.

— Съпруже — каза Майка Тъма. — Ще дойдете ли сега при мен, за да заемете своя трон?

Урусандер се поколеба, после каза:

— Съпруго, не съм привикнал с порядките на управлението, още по-малко на вярата.

— Управлението е само аромат, мирис във въздуха, Урусандер. Не по-различно от навиците ви на командир във вашия легион. Открила съм, че най-добре се поддържа с избирателно мълчание.

— Аз също съм го открил — отвърна Урусандер. — Въпреки че понякога подчинените ми започват да си въобразяват твърде много. До този момент съм проявявал неохота в налагането на… дисциплина. Такива актове трябва да бъдат недвусмислени и съвършено навременни.

— Значи разбирате естеството на управлението не по-зле от мен. Срамно е, както казвате, когато управляваните губят от поглед примера, който искаме да наложим. Колкото до вярата, е, не търсете напътствие от мен, Урусандер, защото определено съм се провалила в това изпитание. Очаквам обаче, че дните и нощите занапред ще се окажат доста натоварени за нашите жрици, докато направят, с ревностно усърдие, най-пълното описание на техните отговорности и на всички съблюдавани обреди, които сметнат за свещени в наше име.

— Споделям вашата увереност — отвърна Урусандер. — И в крайна сметка съм убеден, че ще ни се каже за почитанието, което се очаква и, предполага се, се изисква от нашите вярващи.

— Вероятно — съгласи се Майка Тъма. — Можем само с нетърпение да очакваме такива начертания и времето, когато няма да ни се налага да се притесняваме от грешни стъпки, причинени от невежеството ни.

Урусандер отново тръгна към подиума. Качи се на него, спря пред трона си и щом видя жлеба за скиптъра, го постави на мястото му.

После се обърна към Майка Тъма.

Когато тя протегна дясната си ръка, той вдигна своята и я постави под нейната. Ръцете им се стиснаха за миг, преди отново да се разделят.

С лица към залата, Майка Тъма и Баща Светлина постояха за миг, като в поза за бъдещето, преди и двамата да седнат на троновете си.

— Това е — промърмори Хун Раал до Ренар. — Свърши се.

Тя се обърна към него.

— Спомнете си неговото заявление.

— Неговото какво?

— Той обявява Оссерк за свой наследник, Хун Раал. Бяхме свидетели и така е, както казвате — свърши се.

Нещо тъмно пробяга по лицето му и изчезна, усмивката му се върна.

— Ааа, момчето. Да, наистина. Е, той беше кутрето в сянката ми и ако изобщо се върне… — Хун Раал сви рамене.

Двете Върховни жрици говореха с божествата си, тихо, поне засега.

Ренар се обърна да последва Хун Раал, но се озова лице в лице с историка.

— Бих искал да знам повече за вас — каза ѝ той. — За официалната версия.

— Измислете каквото ви трябва — отвърна Ренар.

— Бих предпочел да не ви представя неправилно.

— Бихте предпочели да съм спасителният пояс, в който да се вкопчите в прииждащия порой от лъжи?

— Нещо такова.

— Може би по-късно, историко — каза тя и тръгна към вратата. — Ще ви дам всичко, което ви трябва, и повече.

На Вата Урусандер му дадоха множество разкошно обзаведени стаи, може би с очакването за забавяне на консумирането на брака му с Майка Тъма, и точно в тези стаи Ренар намери временно убежище, за да се отдалечи от всичко това.

Гледането на битката беше изцедило силите ѝ. Магията беше стъписваща, ужасяваща. За жалост Хун Раал не само бе единственият оцелял, но и бе надделял, доколкото бе останал последният прав.

В компанията на мъжете и жените, които продаваха телата си, и почти подивялата глутница деца, струпани на склона, Ренар беше видяла мръсните последствия от провалената магия, щом войниците се сблъскаха в долината под тях. Беше се опитала да си представи майка си там, в гъмжилото, начело на отряда ѝ, как избива сънародници тайст. Но това се оказа трудно. Нещо в това не се връзваше — не можеше да се върже — и едва по-късно тя осъзна, че майка ѝ изобщо не би могла да участва в такова извращение.

Воинската чест е обвързана със служенето. Стойността на честта не може да е сама, не може да е ценна сама по себе си. Служенето поддържа честта, когато нищо друго не може. Откъсването ѝ от всичко, което ѝ дава смисъл, свежда войника до убиец, до главорез. С това осъзнаване Ренар се беше отдръпнала и вниманието ѝ се бе изместило към децата, събрани на склона да гледат избиването долу.

Бяха една изоставена, противна сган. Слаби и жестоки, малки, но корави, прекършени, но настръхнали. И като всяко прекършено нещо, съществуваха в света на захвърленото. Когато вдигнеха очи, виждаха жени, готови да вдигнат полите си, и мъже, изложили на показ ярко боядисаните кесийки на скротумите си. Виждаха други мъже и жени, обикалящи из лагерите, с мечове на кръста, с грубоват хумор и хладно практични в нуждите си.

„Уроци по практичен живот. Каквото и да правим като възрастни, правим в децата си още от онова, което сме. Няма ли край на това? Учените говорят за прогрес, но вече се боя, че грешат. Това, което виждаме, не е прогрес, това е уточняване. Нищо от старите порядки изобщо не си отива, просто се крие под объркването на модерността.“

Не, майка ѝ щеше да е отказала тази пародия. Щеше всъщност да е принудила Урусандер да действа. В името на честта. В името на войника.

Ренар се оказа единствената обитателка на покоите, предназначени за Урусандер, без нито един слуга вътре. Тръгна из стаите, като разбъркваше пепелта на съжалението си. „Един-единствен въглен остава и със сигурност ще ме изгори, и името ми, завинаги. Но някои неща не избираме. Някои неща са избрани за нас.“

Чу как външната врата се отвори и затвори. Върна се в главната стая и видя Вата Урусандер. Той като че ли се стъписа, щом я видя, но само за миг. След това се усмихна.

— Радвам се да те заваря тук, Ренар.

— Тя приключи ли вече с компанията ти?

— Отдавна никой от нас не е спал. Бури има в главите ни и бури между нас. За второто, виждам спокойствие напред. За първото… — Сви рамене и тръгна към прозореца с изглед към широката морава зад Цитаделата.

— Ще се справиш ли с Хун Раал? — попита тя и се приближи до него.

Гърбът му беше широк, но вече като на състарен мъж. Някаква тъга имаше в тази подробност.

— Да се справя с него? Имах амбиции, нали? Той се обявява за мой Смъртен меч. Това би трябвало ясно да показва кой кому служи.

— А дали?

Поколеба се на няколко стъпки зад него, щом той се наведе към стъклото и погледна надолу.

— Сметта на една цитадела — промърмори той. — Как се трупа зад стената, под улеите. Чудя се дали строим къщи просто за да държим боклука навън? Би трябвало да се изгори.

— Сам изгаря — отвърна Ренар. — Рано или късно.

— Хун Раал се смята за неуязвим. Може би е прав. Остави го на Синтара. Той е неин проблем, не мой. Майка Тъма е права за това. Отдръпваме се, не говорим много. Поданиците ни сами да решат състоянието си. Мислех да наложа свои закони, свои основи, на които би могло да се изгради справедливо общество. Но колко време ще мине, преди думите ми да бъдат изкривени? Предпоставките ми да бъдат изкривени и опорочени? Колко, преди в смъртната си природа да покварим тези закони, всеки път в отговор на една изцяло самообслужваща се нужда?

— Последните ли доблестни мъже и жени видяхме, Вата Урусандер?

Той се изправи отново, но не се обърна към нея.

— Жестоките са във възход, Ренар. Срещу това разумът няма никакъв шанс. Мислиш, че кръвта е свършила? Боя се, че това само започва.

— Тогава, сър, нищо не е разрешено.

— Не съм човекът, който да разреши това — каза Урусандер. — Но ти го знаеше, нали?

— Да.

— А моят син?

— Преценката му беше неправилна.

— Неправилна?

— Един млад мъж, лишен от отговорност, ще копнее за това — отвърна тя. — Един млад мъж ще вижда добродетелите на дълг и чест като блестящи неща, сурови и предмет на компромис. От такава позиция може да прави грешки, но те остават добронамерени.

Той все още не я поглеждаше.

— Нещо в теб е прекършено.

— Нещо в мен е прекършено.

— Моят син уби мъжа, когото ти обичаше. Той… не разбра ситуацията.

— Да.

— Въпреки това, изглежда, си му простила.

— Ще ми се — каза тя — да беше убил Хун Раал. Теб имам предвид. Ще ми се да беше застанал зад своето чувство за справедливост.

Той изсумтя.

— Никакви изключения, никакви компромиси. Да бях правил онова, което е правилно, всеки път…

— Но не направи нищо и сега стоиш тук, Вата Урусандер. Баща Светлина.

— Да, моят заслепяващ дар. — Помълча малко. — Видя ли го вече?

— Кое?

— Моят портрет. В коридора към тези покои. Кадаспала се е справил добре, мисля.

— Боя се, че не го забелязах — каза Ренар. — Не обръщам много внимание на изкуството. Особено компромисното.

— А, значи всички портрети са компромис? В горчивите си мигове, мисля, че Кадаспала би се съгласил с теб. — Подпря се с две ръце на перваза. — Е, изглежда, няма да бъда опростен.

— Само синът ти.

Той кимна, после въздъхна и рече:

— Кажи им, моля те, за приликата. Толкова умело, толкова искрено уловена от ръката на онзи слепец.

— Не беше сляп, когато те нарисува, мисля.

— Не беше ли? Да, външно не всъщност.

— Вата Урусандер — каза Ренар, — ще има справедливост.

Видя как той кимна отново в мига преди ножът ѝ да се забие дълбоко под лявата му плешка, за да смири ударите на сърцето му. Без да мигне, той отстъпи назад и камата остана в гърба му. Наклони се напред, челото му удари оловното стъкло, преди коленете му да поддадат, и се свлече на пода в краката ѝ.

Тя погледна надолу. Видя усмивката на лицето му. Мирна, доволна, безжизнена.

Нищо не свършва. Има материя и има енергия, и някои вярват, че това са единствените съществуващи неща. Но съществува трето. То изпълва и материя, и енергия, и все пак също така стои само. Нека да го наречем възможност. Само в света на възможността можем да действаме, да налагаме промени над цялото съществуване. Всъщност това е светът, в който живеем, ние, живите неща, в нашата упорита битка с успеха и провала.

Все пак истината остава. От двете, успеха и провала, само едно свършва играта.

Сега, поете, виждам стъписването, изписано дълбоко върху набръчканото ти лице, и все пак трябва да ти е ясно, дори в този миг на отчаяние, че любовта бе в сърцевината на това сказание, а сега трябва още веднъж да се отпуснем и да поемем дъх, да се укрепим за онова, което все още предстои.

Воините затъват в онова, което искат, във всичко, което правят от света, което не е нищо повече от унищожение и страдание. Помниш ли детето с камъка, на колене в тревата, и размазаното от камъка лице? Такъв е триумфът на войнствения.

Пирувай в него, ако ти харесва.

Това, което предстои, приятелю, е съвсем друг вид триумф.

Каква е тайната на чародейството? Тя е възможност. Тъй че, в зората на разцъфваща магия, нека видим какво правят от нея.

За автора

Стивън Ериксън е археолог и антрополог. Първият му фентъзи роман „Лунните градини“ беляза началото на епическата му поредица „Малазанска книга на мъртвите“, призната за едно от най-амбициозните произведения в областта на фентъзи жанра. Поредицата е последвана от „Ковачница на мрак“, първия том в нова епическа фентъзи трилогия, която връща читателите към произхода на света на Малазан.

1

Споменаван е като Скар Бандарис в Малазанската книга на мъртвите. — Бел. Dave

2

Отреклите се в първата книга от трилогията. — Бел. Dave

3

Ревове; вой. — Б.пр.

4

Envy, Spite, Malice — Завист, Злъч, Злоба. — Б.пр.

5

Threadbare — изтъркан, овехтял. — Б.пр.

6

Cage (англ.) — затвор. — Б.пр.

Content

Стивън Ериксън
Гаснещ зрак
( книга 2 от "Трилогия за Карканас")

Благодарности

Карти

Действащи лица

Първа книга Трагичната съблазън

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Втора книга В един мимолетен дъх

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Трета книга Благодарността на веригите

17.

18.

19.

20.

21.

Четвърта книга Най-достойният мъж

22.

23.

24.

25.

26.

За автора

1