Георге Нина

Парижката книжарница

ПАРИЖКАТА КНИЖАРНИЦА

Нина Георге

Посвещавам този роман на баща си,

Йоахим Алберт Волфганг Георге,

наречен Широкия Йо.

Заваде/Айхенвалдау, 20 март 1938 — 4 април 2011, Хамелн

Татко, с теб умря единственият човек, прочел всичко,

което съм написала, откакто се научих да пиша.

Ще ми липсваш, винаги.

Виждам те във всяка светлинка на вечерта

и във всяка морска вълна.

Ти вървеше през словото.

Нина Георге, януари 2013 г.

Посвещавам на изгубените.

И на онези, които все още ги обичат.

1.

Как можа да се случи? Защо позволих да ме убедят?

Двете дами, които командваха дом № 27 — собственицата мадам Бернар и портиерката мадам Розалет (мосю Пердю ги наричаше „генералшите“), го издебнаха и го приклещиха между двете си партерни жилища.

— Този Льо П. се е отнесъл позорно към жена си.

— Ужасяващо. Като молец към булчински воал.

— Е, някои мъже си имат извинение. Достатъчно е само да погледнеш съпругите им, за да ги разбереш. Машини за лед в костюми на Шанел. Но и мъжете са чудовища.

— Мили дами, не разбирам какво…

— Вие не сте от тях, мосю Пердю. Естествено. Вие сте кашмир. Най-добрата материя, от която е изтъкан един мъж.

— Във всеки случай ще имаме нова наемателка. На четвъртия, а това е вашият етаж, мосю.

— Горката мадам си няма нищичко. Съвсем нищо, ясно ли ви е, само разбити илюзии. Нужно ѝ е всичко, буквално всичко.

— Време е да се включите в играта, мосю. Дайте каквото можете. Всяко дарение е добре дошло.

— Разбира се. Може би някоя добра книга…

— О, не, ние имаме предвид по-скоро нещо практично. Маса например. Мадам си няма дори маса!

— Да, да, разбрах…

Всъщност книжарят не разбираше какво би могло да бъде по-практично от книга. Въпреки това обеща да дари маса за новата наемателка. Защото имаше една излишна.

Мосю Пердю пъхна вратовръзката си между горните копчета на бялата, грижливо изгладена риза и внимателно нави ръкавите — по-точно ги надипли — чак до лактите. През цялото време гледаше като хипнотизиран етажерката с книги в коридора. Зад нея се намираше стая, в която не беше влизал от двайсет и една години.

Двайсет и една години. Двайсет и едно лета. Двайсет и една новогодишни утрини.

Обаче масата беше точно в тази стая.

Мосю Пердю въздъхна, посегна наслуки към книгите и извади от етажерката Оруел. „1984“. Книгата не се разпадна. Даже не го ухапа по ръката като обидена котка.

Книжарят извади следващия роман. После два едновременно. Накрая бръкна с две ръце в етажерката и заработи с голяма бързина. Вадеше по няколко книги едновременно и ги трупаше на пода.

Купчината се превърна в дърво. В кула. В омагьосана планина. Пердю погледна последната книга в ръката си — „Среднощната градина на Том“. Приказка за пътуване във времето.

Ако вярваше в магии, щеше да го приеме като знак от небето.

Заудря с юмруци по дъските, за да ги отдели от скобите. После отстъпи крачка назад.

Ето я. Вече я виждаше. Зад стената от думи. Вратата към стаята, където…

Защо просто не купих нова маса?

Мосю Пердю плъзна пръсти по устните си. Да, защо не? Ще изтупа праха от книгите, ще ги подреди отново в етажерката и ще забрави за вратата. Ще купи маса и ще продължи да живее както през последните две десетилетия. След двайсет години ще навърши седемдесет, а от там нататък вече никой не знае какво го очаква. Може пък да умре рано.

Страхливец!

Треперещата му ръка се сключи около топката на бравата. Отвори вратата много бавно. Блъсна я лекичко навътре, присви очи и… Само лунна светлина и сух въздух. Вдиша го през носа и затърси нещо, но не го намери.

Миризмата на***е изчезнала.

За двайсет и едно лета мосю Пердю бе овладял до съвършенство изкуството да заобикаля мислите за ***. Правеше го инстинктивно, както заобикаляше отворените канавки по улиците.

Обикновено си представяше името ѝ като ***. Като мълчание във върволицата на движещите се мисли. Като бяла стая сред картините от миналото. Като мрак сред чувствата. Научи се да измисля всякакви видове дупки.

Мосю Пердю се огледа. Колко тиха изглеждаше стаята. Бледа въпреки лавандуловосините тапети. Годините зад заключената врата бяха изстискали цвета от стените.

Светлината от коридора откри съвсем малко неща, които да хвърлят сянка. Стол от бистро. Кухненска маса. Ваза с лавандула, открадната от равнината край Валенсол преди повече от двайсет години. И един петдесетгодишен мъж, който седна на стола и се обгърна с две ръце.

Ей там имаше завеси. По-нататък картини, цветя и книги. На дивана спеше котка на име Грегор. Имаше свещници и шепот, музика и чаши, пълни с червено вино. Танцуващи сенки по стената, едната голяма, другата чудно красива. В тази стая имаше любов.

А сега тук съм само аз.

Мъжът стисна ръце в юмруци и ги притисна върху парещите си очи.

Преглътна. Преглътна още веднъж, за да пребори сълзите. Гърлото му беше твърде тясно за дишане, а гърбът му пламтеше от горещина и болка.

Когато отново започна да преглъща без болка, мосю Пердю стана и отвори двете крила на прозореца. От задния двор нахлуха разни миризми.

Билките в градинката на Голденберг ухаеха. Розмарин, мащерка… Към тях се добавяха масажните масла на Че, слепия подолог[1], който лекуваше като шепнеше на стъпалата.

Примеси се миризма на палачинки, съчетана с печените африкански ястия на Кофи, люти и месести. А над всички тези миризми се носеше юнският мирис на Париж, ухаещ на цъфнали липи и очакване.

Ала мосю Пердю не позволи на ароматите да го затрогнат. Вложи всички сили, за да се противопостави на магията им. Отдавна се бе научил да пренебрегва всичко, което би могло по някакъв начин да събуди в сърцето му копнеж. Изключваше от живота си миризми, мелодии… цялата красота на нещата.

Донесе от килерчето зад оскъдно обзаведената кухня вода и зелен сапун и започна да почиства дървената маса.

През цялото време се бореше срещу размитата картина, натрапваща се в съзнанието му — как някога седеше край масата; и то не сам, а с ***.

Бършеше, търкаше, миеше и гонеше мъчителния въпрос какво ще прави оттук нататък, след като бе отворил вратата към стаята, в която бе погребал цялата си любов, мечтите, миналото.

Спомените са като вълци. Не можеш да ги сложиш зад решетки и да се надяваш, че няма да ти досаждат.

Мосю Пердю отнесе тясната маса до вратата, избута я през етажерката и покрай омагьосаната книжна планина, извлече я навън и спря пред отсрещното жилище.

Понечи да почука и в този миг чу познат звук. Задавено хълцане, прикрито от възглавница.

Някой плачеше зад зелената врата на жилището. Жена. Плачеше така, сякаш много държеше никой, ама наистина никой да не я чуе.

2.

— Жената на онзи Льо П., нали го знаете. Всъщност бившата му жена.

Не, не знаеше. Мосю Пердю не четеше клюкарските страници на вестниците. Късно вечерта в четвъртък мадам Катрин льо П. се прибрала вкъщи, след като цял ден водила кореспонденцията на своя известен съпруг, виден съвременен творец, в агенцията му. Опитала се да отвори, но ключът не влязъл в ключалката. На стълбището я чакал куфар, върху него лежали документите за развод. Мъжът ѝ бил заминал незнайно закъде. Взел със себе си стари мебели и нова жена.

Катрин, вече бивша съпруга на господин мръсника, не притежавала нищо освен дрехите си. И прозрението, че е повече от глупаво да вярва в любовта, която съпругът ѝ някога изпитвал към нея. Защото тази любов, първо, не ѝ осигурила човешко отношение при раздялата и второ, не ѝ попречила да опознае съпруга си достатъчно добре, за да не се изненада от поведението му.

— Широко разпространена заблуда — изкоментира мадам Бернар, собственицата на къщата, между две дръпвания от лулата. — Жената разбира какъв е бил мъжът ѝ едва когато той я напусне.

Мосю Пердю все още не бе видял жената, изхвърлена така безмилостно от собствения ѝ живот.

Сега стоеше и се вслушваше в самотния ѝ плач, въпреки че тя отчаяно се стараеше да го заглуши, може би с ръце или с кухненска кърпа. Дали да почука и да я постави в неудобно положение? Реши първо да донесе вазата и стола.

Тихо измина пътя между своето и нейното жилище. Много добре знаеше какъв издайник е тази горда стара къща. Познаваше всяка скърцаща дъска, всяка допълнителна тънка стена и всяка скрита шахта, която се изявяваше като високоговорител.

Щом влезеше в празната дневна и се наведеше над своя пъзел от 18 000 части, за да попълни още някоя страна на географската карта, къщата започваше да му докладва за живота на другите.

Голденбергови се караха (Той: „Не можеш ли да…? Защо си…? Не ти ли казах…?“. Тя: „Всеки път ли трябва…? Никога не правиш… Искам ти да…“). Познаваше ги още от времето, когато бяха младоженци. Тогава често се смееха. После дойдоха децата и родителите се раздалечиха като континентите.

Чуваше как електрическият инвалиден стол на Клара Виолет минава през ръбовете на килимите, търкаля се по паркета и преодолява праговете. Помнеше как младата някога пианистка танцуваше и се смееше.

Чуваше как Че и младият Кофи готвят. Че непрекъснато разбъркваше яденето. Открай време си беше сляп, но твърдеше, че вижда света като следи от миризми и ехото, което оставяли човешките чувства и мисли. Че винаги усещаше дали в стаята, в която влиза, са правили любов, или са се карали.

В неделя Пердю чуваше как мадам Боме и приятелките ѝ вдовици се кискат над мръсните книжки, които лично той им бе набавил зад гърба на добронравните им роднини.

Дом № 27 на улица „Монтаняр“ представляваше море от свидетелства за живот, разбиващи се като вълни в мълчаливия остров на Пердю.

Слушаше ги от двайсет години. Познаваше съседите си толкова добре, че понякога се учудваше защо те знаят толкова малко за него — въпреки че в действителност искаше точно това. Те изобщо не подозираха, че той не притежава почти никакви мебели освен легло, стол и закачалка за дрехи, че няма телевизор и стереоуредба, картини и албуми със снимки, диван и кресла, че съдовете и приборите му са само за един човек. Нямаха представа, че доброволно е избрал да живее така скромно. Двете стаи, които все още обитаваше, бяха толкова празни, че всяко изкашляне отекваше като гръм. На пода в дневната бе разпрострян огромният географски пъзел. В спалнята му имаше матрак, дъска за гладене, лампа за четене и подвижна закачалка с три абсолютно еднакви комплекта дрехи: сив панталон, бяла риза, кафяв пуловер с остро деколте. В кухнята нямаше нищо друго освен котлон, кутия с кафе и етажерка с хранителни продукти, подредени по азбучен ред. Никой от съседите му не знаеше как живее той. Въпреки това мосю Пердю хранеше топли чувства към обитателите на дом № 27. Не можеше да си обясни защо, но се чувстваше по-добре, като знаеше, че всичко им е наред. Опитваше се да дава своя принос към подобряването на живота им, без да вдига излишен шум около себе си. Книгите му помагаха много. Стараеше се да остава на заден план. Понякога се сравняваше с грунда на една картина, докато истинският живот се разиграва навън.

Само Максимилиан Жордан, новият наемател от третия етаж, не оставяше мосю Пердю на мира. Жордан носеше изработени по мярка тапи за уши, върху тях наушници, а при студено време и вълнена шапка. Млад писател, чието първо произведение буквално го бе изстреляло на върха на славата, той отчаяно се опитваше да избяга от феновете си, които горяха от желание да се нанесат при него. Незнайно защо, Жордан силно се интересуваше от живота на мосю Пердю.

Докато Пердю подреждаше стола, кухненската маса и вазата върху нея пред вратата на отсрещното жилище, плачът вътре престана.

Вместо това се чу скърцане на дъска. Някой стъпваше по нея много внимателно, за да не вдига шум, но не успяваше.

Мосю Пердю погледна през малкото прозорче с млечно стъкло и почука тихо два пъти.

Приближи се лице. Размит светъл овал.

— Да? — попита шепнешком овалът.

— Нося ви стол и маса.

Овалът не отговори.

Трябва да ù говоря мило. Плакала е дълго и сега сигурно се чувства пресъхнала. Ако викам, ще се разпадне.

— И ваза за цветя. Примерно червени цветя. Ще изглеждат много красиво върху бялата маса.

Мосю Пердю почти притисна буза върху млечнобялото стъкло.

— Мога да ви дам и книга, ако искате — пошепна едва чуто.

Светлината на стълбището угасна.

— Каква книга? — пошепна овалът.

— Книга, която утешава.

— Но аз трябва да плача още, иначе ще се удавя. Разбирате ли?

— Разбирам. Понякога човек плува в неизплакани сълзи и ако продължи да ги пази в себе си, може да потъне в тях.

Аз съм на дъното на едно такова море.

— Тогава ще ви донеса книга за плач.

— Кога?

— Утре. Обещайте ми дотогава да ядете и пиете. После ще продължите да плачете.

Учуди се как си позволява да говори така. Сигурно заради вратата, която ги разделяше.

Дъхът ѝ замъгли стъклото на прозорчето.

— Да — отговори тя. — Да.

Някой запали лампите на стълбището и овалът се отдръпна уплашено.

Мосю Пердю сложи ръка върху стъклото. На мястото, където преди секунди беше лицето ѝ.

Ако тя се нуждае от още нещо, например от скрин или белачка за картофи, ще ги купя и ще кажа, че са от мен.

Той се върна в празното си жилище и спусна резето. Вратата към стаята зад планината от книги все още стоеше отворена. Колкото по-дълго се взираше вътре, толкова по-ясно виждаше как от пода се издига и се завръща лятото на 1992 г. Котката с кадифени бели лапички скочи от дивана и се протегна. Слънцето докосна нечий гол гръб. Гърбът се обърна към него и се превърна в ***. Тя се усмихна на мосю Пердю, надигна се и се запъти към него. Съвсем гола, с книга в ръка.

— Готов ли си най-сетне? — попита ***.

Мосю Пердю затръшна вратата.

Не.

3.

— Не — каза мосю Пердю на следващата сутрин. — Предпочитам да не ви продам тази книга.

Внимателно взе „Нощта“ от ръката на клиентката. Сред многото романи в неговия книжен кораб с име „Литературна аптека“ тя бе избрала точно скандалния бестселър на Максимилиан или Макс Жордан. На младия писател с наушници, който живееше на третия етаж на улица „Монтаняр“.

Клиентката го погледна смаяно.

— Но как така?

— Макс Жордан не ви подхожда.

— Макс Жордан не ми подхожда?

— Точно така. Той не е вашият тип.

— Моят тип? Аха. Простете, скъпи господине, но се налага да ви припомня, че съм дошла на вашия книжен кораб да си избера книга, а не съпруг.

— Позволете да ви отговоря: в дългосрочен план онова, което четете, е много по-важно за живота ви от мъжа, с когото ще се обвържете, скъпа госпожо.

Дамата го огледа с присвити очи.

— Дайте ми книгата, приберете си парите и двамата ще се направим, че денят е хубав.

— Денят наистина е хубав. Доколкото знам, утре започва лятото, но вие няма да купите тази книга. Не и от мен. Ще позволите ли да ви предложа няколко други?

— Така значи! Искате да ми натрапите някой дърт класик, защото ви мързи да го хвърлите през борда, та да трови рибите!

Отначало дамата говореше тихо, но сега почти викаше.

— Книгите не са яйца. Само защото една книга е на повече години, още не означава, че е лошокачествена. — И мосю Пердю заговори с остър тон. — Какво всъщност означава да си стар? Старостта не е болест. Всички остаряваме, книгите също. Нима вие, или който и да било друг, струвате по-малко или сте по-малко важна само защото сте се появили на света по-отдавна от други?

— Смешно е как извъртате нещата. Признайте, че просто не искате да ми продадете тъпата „Нощ“. Това е, нали?

Клиентката — или по-скоро не-клиентката — пусна портмонето си в скъпата кожена чанта и дръпна ципа, но той заяде.

Пердю усети как в гърдите му се надига гняв. Чувството беше безумно, необуздано, напрягаше го — но главното беше, че нямаше нищо общо с тази жена. Въпреки това не успя да се удържи. Тръгна след дамата, която ядно тропаше на високите си токчета през трюма на книжния кораб, и извика между дългите редици етажерки в полумрака:

— Имате избор, мадам! Можете да си отидете и да плюете на мнението ми. Другата възможност е да си спестите хиляди часове на бъдещи мъчения, точно от този миг нататък.

— Благодаря, вече започнах да си ги спестявам.

— По-добре влезте в съкровищницата на книгите, вместо да завързвате безполезни връзки с мъже, които един ден със сигурност ще ви изоставят, или пък да се поддадете на лудостта на диетите, защото един мъж ви намира за недостатъчно тънка, а друг — за недостатъчно глупава.

Дамата спря пред дългата редица от прозорчета към Сена, обърна се и го прониза с гневен поглед.

— Какво си позволявате?

— Книгите предпазват от глупостта. От фалшивите надежди и неподходящите мъже. Те дават любов, сила, знание. Те вдъхват живот отвътре. Изберете. Книга или…

Преди да довърши изречението, се появи едно от излетните параходчета. Зад парапета стояха десетина китайки под чадъри. Като видяха известната плаваща литературна аптека на Париж, моментално защракаха с фотоапаратите.

Параходът раздели водите на Сена. Към книжния кораб се понесе висока водна вълна и го разклати силно.

Клиентката, нестабилна върху високите токчета, загуби равновесие. Вместо да ѝ подаде ръка, Пердю протегна към нея „Елегантността на таралежа“[2].

Дамата инстинктивно посегна към романа и се залови за него.

Пердю не се отказа. Заговори ѝ успокоително, тихо и нежно:

— Трябва да имате стая само за себе си. Не твърде светла, с млада котка, която да ви прави компания. И тази книга. Моля ви да я четете бавно. От време на време си почивайте. Ще размишлявате много и вероятно ще плачете. За себе си. За годините. После обаче ще се почувствате по-добре. Ще проумеете, че няма да умрете сега, макар да се чувствате ужасно, защото онзи тип е бил непочтен с вас. Вече няма да смятате, че сте грозна и наивна, и отново ще започнете да се харесвате.

Едва след тези обяснения книжарят пусна книгата. Клиентката го гледаше ужасено и Пердю веднага разбра, че е улучил в десятката. След миг жената захвърли романа.

— Вие сте тотално луд — пошепна задъхано тя, обърна му гръб и затрака на високите си токчета към кея. Главата ѝ все повече се свеждаше.

Мосю Пердю вдигна „Таралежа“. При падането гръбчето на книгата се бе разкъсало. Май ще се наложи да продаде романа на Мюриъл Бърбъри за едно-две евро на някого от букинистите, които обикаляха кейовете със сандъци стари книги.

Проследи клиентката с поглед. Как си пробиваше път през навалицата зяпачи. Как раменете ѝ под скъпия костюм се тресяха.

Тя плачеше. Плачеше като човек, който знае, че няма да рухне, естествено, заради една малка драма. Ала е дълбоко наранен от несправедливостта, която го е сполетяла — точно него, точно сега. Тя беше наранена, брутално и дълбоко. Нима това не беше достатъчно, та се бе появил и този жесток търговец на книги?

Мосю Пердю предположи, че дамата незабавно ще впише тъпата му литературна аптека на едно от първите места в своя списък с идиоти.

Той беше съгласен с нея. Избухването му, нечувствителното му деспотично поведение вероятно се дължеше на случилото се миналата нощ в онази стая. Иначе беше много по-търпелив.

По принцип не се тревожеше от желанията, ругатните и странностите на клиентите си. Подреждаше ги в три категории. В първата влизаха онези, за които книгите бяха единствената глътка свеж въздух в задушното всекидневие? Любимите му клиенти. Те му вярваха, очакваха да им каже от какво се нуждаят. Доверяваха му болките си, например казваха: „Моля, не ми давайте романи, в които има високи планини, асансьори или простори, защото ме е страх от височината“. Някои му пееха детски песнички, по-скоро тананикаха или ръмжаха: „Тра-ра-ра, там-там-там… Това го знаете, нали?“. Надяваха се книжарят да си ги спомни вместо тях и да им даде книга, в която мелодиите от детството им играят главна роля. В повечето случаи мосю Пердю знаеше песничките. Имаше време, когато беше пял много. Към втората категория принадлежаха хората, които идваха на неговия „Лулу“, книжния кораб на кея „Шанз Елизе“, привлечени от името на книжарницата: La pharmacie litteraire — Литературна аптека.

Те си купуваха оригинални пощенски картички („Четенето застрашава предразсъдъците“ или „Който чете, не лъже — или поне не едновременно“), книжки джобен формат или миниатюри в кафяви медицински шишенца и правеха снимки.

Ала тези клиенти бяха направо златни в сравнение с хората от третата категория, които се смятаха за царе, но не се държаха като такива. Без да кажат „добър ден“ и без да го погледнат, те задаваха обвинителни въпроси, опипваха всяка книга с мазни пръсти, с които бяха хапнали пържени картофи. „Защо нямате томчета със стихове? Къде е тоалетната хартия със серии криминалета? Защо не продавате надуваеми пътнически възглавници, това е най-подходящата стока за книжна аптека!“

Майката на Пердю, Лирабел Берние, разведена с бащата Пердю, го бе посъветвала да продава билкова ракия и чорапи за разширени вени, защото след една определена възраст жените се оплаквали от болки в краката след дълго четене в креслото.

През някои дни чорапите вървяха по-добре от белетристиката.

Пердю въздъхна.

Защо клиентката толкова държеше да прочете „Нощта“ тъкмо в сегашното си крехко душевно състояние?

Е, сигурно нямаше да ѝ навреди.

Или поне не много.

Вестник „Льо Монд“ бе определил романа и автора му Макс Жордан като „новия глас на гневната младеж“. Женските списания възхваляваха „момчето с гладуващо сърце“ и публикуваха огромни снимки на автора, по-големи от корицата на книгата му. На снимките Макс Жордан винаги изглеждаше малко учуден.

И наранен, помисли си Пердю.

Дебютният роман на Жордан беше препълнен с мъже, които от страх да не изгубят себе си се отнасяха към любовта с омраза и цинично равнодушие. Един критик въодушевено заяви, че „Нощта“ е „манифест на новата мъжественост“.

Според Пердю романът не беше чак толкова високопарен. По-скоро представляваше отчаяна инвентаризация на вътрешния живот на млад мъж, влюбен за първи път. Той не разбира как е възможно да започне да обича, губейки контрол над себе си, и как е възможно да престане да обича, също без участие на уж свободната си воля. Чувства се напълно объркан, защото осъзнава, че не той е решил кого да обича, от кого да бъде обичан, къде започва и къде свършва любовта и колко ужасяващо непредвидимо е онова по средата.

Любовта. Диктаторка, от която мъжете се страхуват до смърт. Нищо чудно, че мъжът бяга от тази тиранка. Милиони жени четяха книгата, за да разберат защо мъжете са жестоки с тях. Защо сменят ключалки, приключват връзката с есемес, спят с най-добрата им приятелка. Само за да покажат на диктаторката: „Виждаш ли, мен няма да ме надвиеш, не и мен“.

Дали заключенията на автора утешаваха жените?

„Нощта“ бе преведена на 29 езика. Продаваха я даже в Белгия, както му бе казала портиерката мадам Розалет. Виж ги ти белгийците, ами да, чистите французи поне си имаха своите здравословни предразсъдъци.

Макс Жордан се нанесе в дом № 27 на улица „Монтаняр“ точно преди седем седмици. Живееше на третия етаж, срещу семейство Голденберг. Все още нито един от феновете, които го преследваха с любовни писма, телефонни обаждания и изповеди, не бе открил новото му жилище. В интернет бе създаден форум за „Нощта“, където феновете си обменяха мисли. За бившите приятелки на автора (такива не бяха известни и съвсем естествено възникна големият въпрос: да не би пък Жордан да е още девствен?), за ексцентричните му хобита (ходи с наушници), за възможния му адрес (Париж, Антиб, Лондон).

В „Литературната аптека“ често идваха маниаци на тема „Нощта“. Носеха наушници и на колене умоляваха мосю Пердю да организира четене с участието на идола им. Книжарят наистина помоли новия си съсед да почете от книгата, но 21-годишният младеж пребледня като смъртник. Сценична треска, прецени Пердю.

Според него Жордан беше млад мъж, който бяга. Дете, въздигнато в ранг на литератор, без никой да го е попитал. Според много мъже Жордан бе предател на мъжкия род, на мъжката емоционалност. В мрежата имаше и форуми, чиито членове не криеха омразата си. Анонимни писачи разкъсваха романа на парчета, подиграваха се с автора и го приканваха да направи същото, което бе извършил отчаяният му протагонист[3]в книгата: след като осъзнава, че не е в състояние да контролира любовта, героят се хвърля от една корсиканска скала в морето.

Най-възхитителното в „Нощта“ бе опасно за автора, защото той разказваше за вътрешния свят на мъжа честно, като никой мъж преди него. Стъпкваше мъжките идеали и разрушаваше обичайната представа за мъжа в литературата. Представата за „цялостен тип“, за „мъж, беден откъм емоции“, или „вълк единак“. „И мъжете са само хора“ бе написало едно феминистко списание по повод дебюта на Жордан.

Пердю харесваше смелостта на младия автор. От друга страна, възприемаше романа като гаспачо, непрекъснато преливащо от супената чиния. Творецът му беше небрежен в споделянето на чувствата си, лишен от броня около сърцето си. Той олицетворяваше позитива, в сравнение с негатива на Пердю.

Книжарят неволно се запита какво ли е усещането, когато изпитваш толкова силни емоции и въпреки това оцеляваш.

4.

Следващият клиент беше англичанин.

— Наскоро видях тук книга със зелено-бяла подвързия. Преведена ли е вече? — попита англичанинът.

Пердю откри, че става дума за класически роман, излязъл преди 17 години, но не му го продаде. Вместо това клиентът си тръгна с томче стихове. Накрая книжарят помогна на пощальона да пренесе пакетите с книги от количката си на кораба и заедно с винаги изнервената начална учителка от другия бряг на Сена избра няколко актуални детски книги.

Пердю издуха носа на малко момиче, надвесило се над „Златния компас“, и написа на преуморената му майка удостоверение за възстановяване на данък оборот — тя купуваше от него трийсеттомна енциклопедия и я плащаше на вноски.

Жената посочи дъщеричката си.

— Докато навърши 21 години, това странно дете ще я е изчело цялата. Хубаво, съгласих се да ѝ купя енцикопе… енциклопе… добре де, този справочник. Обаче ѝ заявих, че няма да получава подаръци за рождените дни. Нито за Коледа.

Пердю погледна към седемгодишното момиченце и му кимна. Малката отговори със сериозно кимване.

— Смятате ли, че това е нормално? — попита загрижено майката. — На тази възраст?

— За мен това дете е смело и умно. Постъпвате правилно.

— Един ден мъжете сигурно ще казват, че е прекалено умна.

— Глупавите със сигурност, мадам. Но коя жена иска глупав мъж? Това би я убило.

Майката изненадано вдигна поглед от зачервените си ръце, които вечно кършеше нервно.

— Защо някой не ми каза това по-рано? — попита тя и направи опит да се усмихне.

— Знаете ли какво? — усмихна се в отговор Пердю. — Изберете си една книга и я подарете на дъщеря си за рождения ѝ ден. Днес аптеката има промоция. Който си купи том от енциклопедията, получава гратис роман.

— Нямам време, мама ме чака отвън — въздъхна жената, приела лъжата, без да се замисли. — Мама иска да отиде в старчески дом. Казва, че е крайно време да престана да се грижа за нея. Но аз не мога. Вие бихте ли могли?

— Ще ида да поговоря с майка ви, а вие се огледайте за някой хубав подарък. Разбрахме ли се?

Жената се подчини с благодарна усмивка.

Пердю наля чаша вода и слезе на кея. Старата дама не бе посмяла да мине по стълбичката.

Книжарят познаваше недоверчивостта на възрастните хора. Имаше много клиенти, минали седемдесетте, с които разговаряше на сушата — на пейката, където сега седеше и бабата на момиченцето. Колкото повече напредваше животът им, толкова по-предпазливи ставаха старите хора. Не искаха нищо да застраши оставащото им време. Затова преставаха да пътуват, отсичаха старите дървета пред къщата, за да не паднат върху покрива, и не смееха да минат по петмилиметровата стоманена стълбичка над реката. Пердю занесе на бабата и голям каталог, за да го използва като ветрило срещу лятната горещина. Тя му кимна приветливо и го покани да поседне до нея.

Веднага му напомни за майка му. Сигурно заради очите ѝ, които го гледаха будно и с разбиране. Затова седна. Сена блещукаше, небето се издигаше над тях синьо и лятно. От площад „Конкорд“ се чуваха клаксони на автомобили. Нито миг тишина. След 14 юли градът щеше да се поизпразни — парижаните излизаха в лятна ваканция и щяха да се отправят към морския бряг и планината. Въпреки това градът щеше да си остане шумен и гладен.

— И вие ли правите това понякога? — попита внезапно старицата. — Проверявате ли по старите снимки дали лицата на починалите изразяват предчувствие за близката смърт?

Пердю поклати глава.

— Не.

Жената отвори с треперещи пръсти, целите на старчески петна, медальона на шията си.

— Вижте тази снимка. Това е мъжът ми. Две седмици преди да падне. И изведнъж аз, младата жена, разполагах с една свободна стая.

Тя помилва лицето на починалия с показалец и нежно го почука по носа.

— Вижте колко спокоен изглежда. Сякаш ще осъществи плановете си. Гледаме в обектива и си мислим, че ще продължаваме все напред и напред, а после… добър ден, вечност.

Възрастната дама помълча малко и заяви:

— Във всеки случай аз вече не позволявам да ме снимат.

Обърна лице към слънцето и попита тихо:

— Имате ли книга за умирането?

— Имам даже много — кимна Пердю. — За остаряването, за нелечимите болести, за бавното и за бързото умиране, за самотната смърт на пода на болничната стая…

— Често съм се питала защо не се пишат повече книги за живота. Да умре, може всеки. Но да живее?

— Имате право, мадам. За живота има да се разказва много. Живот с книгите, живот с децата, живот за начинаещи.

— Напишете една такава книга.

Нима смятате, че бих могъл да давам съвети на хората как да живеят?

— Бих предпочел да напиша енциклопедия на човешките чувства — призна той. — Ще карам буква по буква. Например „Г“: гордостта от ранното ставане. Или „П“: плахостта на пръстите на краката или страхът, че собствените ти крака могат да убият любовта на другия. После „С: страх да вземеш някого на стоп. Какво ще кажете?

Пердю остана много изненадан, че разказва всичко това на една напълно непозната жена. Сигурно защото снощи бе отворил стаята.

Възрастната дама помилва коляното му и той потръпна. Докосванията бяха опасни.

— Енциклопедия на чувствата — усмихна се тя. — Да знаете, че това с пръстите на краката ми е познато. Лексикон на чувствата… Познавате ли немския писател Ерих Кестнер?

Пердю кимна. През 1936 г., малко преди Европа да потъне в черно-кафяв мрак, Кестнер извадил от поетичния лекарствен шкаф на произведенията си „Лирична домашна аптека. „Настоящият том е посветен на терапията на личния живот — написал авторът в предговора. — Той се отнася, най-често в хомеопатична дозировка, до малките и големите трудности на съществуването и служи за лечение на средностатистическия вътрешен живот…“

— Именно Кестнер беше причината да нарека книжния си кораб „Литературна аптека“ — обясни тихо Пердю. — Исках да лекувам чувства, които клиентите не признават за страдания, а лекарите не ги диагностицират. Всички тези малки чувства и вълнения, от които никой терапевт не се интересува, защото уж са твърде дребни и невидими. Чувството, което ни обзема към края на поредното лято. Или когато осъзнаваме, че вече не разполагаме с цял живот време, за да намерим мястото си. Или леката тъга, когато едно приятелство не се задълбочава и човек е принуден да продължи да търси истинския си довереник. Или меланхолията сутринта на рождения ден. Носталгията по въздуха от детството. Такива чувства…

Спомни си как веднъж майка му бе говорила за болка, която я мъчи и срещу която няма лек.

— Има жени, които гледат другите в обувките, но не и в лицето. Други жени пък гледат само в лицето и почти не поглеждат към обувките.

Майка му предпочиташе втория тип жени. Другите я караха да се чувства унизена и неразбрана.

Пердю бе купил кораба тъкмо за да облекчава подобни необясними, но съвсем реални страдания. Тогава той беше само съд за превоз на товари и носеше името „Лулу“. Пердю го преустрои със собствените си ръце и го напълни с книги, които бяха единственото лекарство за безброй неопределими душевни страдания.

— Напишете всичко това. Енциклопедия на чувствата за литературни фармацевти. — Възрастната жена изправи гръб, стана по-жива, сякаш се подмлади. — На „Д“ добавете: доверие към чужди хора. Сигурно и вие сте изпитвали онова странно чувство да седнете във влака срещу напълно непознат човек и да се отворите пред него много повече, отколкото пред хората от собственото си семейство. А на „У“ ще сложите: утехата от внуците. Тя е чувството, че животът продължава.

Възрастната дама замълча замечтано.

— Плахостта на пръстите на краката. И аз я имах. Но той… той харесваше краката ми.

Когато бабата, майката и момиченцето се сбогуваха, Пердю си помисли: „Няма и капчица истина в твърдението, че книжарите се занимават с книги. Книжарите се занимават с хора“.

Към обед потокът от клиенти отслабна. За французите яденето беше по-свято от държавата, религията и парите, взети заедно. Пердю грабна голямата метла, почисти стълбичката и разкъса няколко паяжини. След малко видя Кафка и Линдгрен, двете улични котки, които го посещаваха всеки ден, да вървят към него под дърветата на крайбрежната алея. Носеха тези имена заради предпочитанията, които проявяваха. Сивият котарак с бялата свещеническа якичка много обичаше да точи ноктите си върху „Размишленията на едно куче“ от Франц Кафка — басня, която коментира човешкия свят от гледната точка на кучето. Червено-бялата Линдгрен с дългите уши пък се излягаше доволно край книгите за Пипи Дългото чорапче. Красива котка с приветливи очи, която надничаше иззад етажерките и оглеждаше внимателно всеки посетител. Понякога Кафка и Линдгрен услужваха на Пердю, като без предупреждение скачаха от някоя висока етажерка върху клиент от третата категория и той отдръпваше мазните си пръсти.

Двете начетени улични котки изчакаха да си отиде и последният клиент, който би могъл да ги настъпи, и се качиха на борда. Замъркаха нежно и се отриха в краката на Пердю.

Книжарят остана неподвижен. За малко, съвсем за малко, си позволи да отвори бронята около сърцето си, за да се наслади на топлината на котките. И на мекотата им. За секунди затвори очи и се отдаде на безкрайно нежното усещане върху глезените си.

Тези почти милувки бяха единствените в живота на мосю Пердю.

Единствените, които допускаше.

Скъпоценният миг отлетя бързо. Зад етажерката, където книжарят бе подредил книги срещу петте вида нещастия в големия град (трескаво бързане, равнодушие, горещина, шум и — най-общо казано — садистичен шофьор на автобус), се разнесе силна, мъчителна кашлица.

5.

Котките избягаха в сумрачната кухня и затърсиха консервата с риба тон, приготвена от Пердю още сутринта.

— Ехо! — извика книжарят. — Мога ли да ви помогна с нещо?

— Не търся книга — изхърка задавено Макс Жордан.

Прочутият млад автор излезе на светло бавно и с колебание. Във всяка ръка държеше по един пъпеш. На главата му лепнеха задължителните наушници.

— Отдавна ли стоите тук, мосю Жордан? — попита с добре изиграна строгост Пердю.

Жордан кимна смутено и се изчерви чак до корените на тъмната си коса.

— Дойдох още когато не пожелахте да продадете книгата ми на дамата — обясни нещастно той.

Ох, ох… Лош момент е улучил…

— За толкова страшна ли я намирате?

— Не — отговори веднага Пердю. Жордан щеше да изтълкува и най-малкото забавяне като „да“. Не беше нужно да му причинява това. Освен това книжарят изобщо не смяташе книгата за ужасна.

— Защо тогава казахте, че не ѝ подхождам?

— Вижте, мосю, аз…

— Наричайте ме Макс.

Това означава, че трябва да разреша на момчето също да ме нарича на малко име.

Последната, която го правеше, и то с шоколадово топъл глас, беше ***.

— Нека засега си останем на мосю Жордан. Разбрахме ли се? Вижте, аз продавам книгите като лекарства. Има книги, които са поносими за един милион души. Има обаче и такива, които допадат само на стотина. Някои лекарства, пардон, книги, са написани за един-единствен човек.

— Мили боже! За един човек? Само за един? След години работа?

— Но в това няма нищо лошо, мосю! Такава книга спасява живот! Клиентката, която видяхте, не се нуждаеше от „Нощта“. Нямаше да я понесе. Лекарството щеше да има твърде силни странични действия.

Жордан размишляваше. Оглеждаше хилядите книги в кораба, наредени на лавиците, натрупани по креслата и даже по пода.

— Откъде знаете какъв проблем има клиентът и какви са възможните странични действия?

Хм… Как да обясни на момчето, че не му е ясно точно какво усеща?

Пердю използваше ушите, очите и инстинкта си. Беше способен да разговаря с пациента и да чуе повика на душата му, да разбере какво ѝ липсва. Езикът на тялото му разкриваше, макар и само до известна степен, какви чувства го превиват или потискат. Четеше по позата, по движенията и жестовете. Освен това притежаваше нещо, което баща му наричаше „умение да преслушваш“. „Ти виждаш и чуваш през прикритието на повечето хора. Надарен си с умението да виждаш какво им създава грижи, какво им липсва и за какво мечтаят.“

Всеки човек си имаше таланти. Неговият талант беше „умението да преслушва“.

Един от постоянните му клиенти, терапевтът Ерик Лансон, който практикуваше близо до Елисейския дворец и лекуваше правителствени чиновници, веднъж бе признал на Пердю колко го ревнува — защото книжарят притежавал „психометрична способност да измерва душата много по-точно от един терапевт с трийсетгодишен опит в слушането“.

Лансон прекарваше всеки петък следобед в „Литературната аптека“. Определено клонеше силно към фентъзи, мечтаеше за мечове и дракони и се опитваше да изтръгне усмивка от Пердю, като правеше психоанализа на фантастичните фигури.

Лансон му изпращаше политици и техните свръхнапрегнати съветници — с „рецепти“, на които терапевтът описваше неврозите им с белетристичен код: „кафкианец с полъх от Пинчън[4]“, „Шерлок, абсолютно ирационален“, „великолепен синдром на Потър под стълбата“.

За Пердю беше предизвикателство да учи хора, повечето мъже, живеещи сред алчност, злоупотреба с власт и затъпяващ сизифовски труд зад бюро, как да живеят с книгите. Изпитваше дълбоко удовлетворение, когато някоя от тези измъчени машини се откажеше от работата, която го бе лишавала и от последната частица индивидуалност. В освобождаването често участваше книга.

— Вижте, Жордан — опита се да обясни Пердю, — книгата е едновременно лекар и лекарство. Тя поставя диагноза и е терапия. Аз събирам подходящия роман с човешкото страдание — това е моят начин да продавам книги.

— Разбирам. Значи моят роман е бил зъболекар, а мадам е имала нужда от гинеколог?

— О, не!

— Защо „не“?

— Книгите не са само лекари. Някои романи придружават човека през целия му живот, и то с много любов. Други действат като плесница. Трети са приятелки, които те загръщат със затоплена хавлия, когато дойде есента и те обземе меланхолия. А четвърти… те пък са розов захарен памук — за три секунди предизвикват пърхане в мозъка и оставят след себе си щастливо нищо. Те са като бърза, гореща афера.

— Нима ми казвате, че „Нощта“ принадлежи към любовните връзки за една нощ? Че романът ми не е литература, а флирт?

Проклятие! С писатели не се говори за чужди книги, гласеше едно от старите книжарски правила.

— Не ме разбрахте. Книгите са като хората, хората са като книгите. Казах ви как постъпвам лично аз. Първо си задавам въпроса той или тя ли са главните фигури в собствения си живот. Какъв е основният мотив? Дали пък той или тя не са само второстепенни фигури в собствената си история? Може би точно сега се разделят с житейската си история, съкращават ролите си, защото съпругът или съпругата, децата и работата поглъщат целия текст?

Макс Жордан го слушаше, ококорил очи.

— В главата си нося около трийсет хиляди истории и, знаете ли, това не е много, защото само във Франция книжарите доставят над един милион заглавия. Събрал съм в „Литературната аптека“ осем хиляди заглавия от най-добре помагащите. Те са моята спешна помощ. С времето се научих да съставям програми за лечение. Би могло да се каже, че смесвам лекарство от букви — готварска книга с рецепти, които се четат със съпричастие. Роман, в който героинята прилича на читателката. Лирика, предизвикваща поток от сълзи, които читателят иначе преглъща и те постепенно го отравят. Аз слушам със… — Пердю показа соларния си плекс. — Слушам и със… — Потърка тила си. — А най-често с това. — Помилва нежното местенце над горната си устна, където усещаше особени тръпки.

— Но така не може!

— Разбира се, че може.

Методът му успяваше при 99,99 процента от клиентите. Все пак признаваше, че има и хора, в които не е в състояние да проникне.

Например в самия себе си.

Мосю Жордан няма защо да знае това…

Докато говореше на момчето, в главата му се промъкна опасна мисъл и преспокойно излезе на преден план.

Много бих искал да имам момче. От***.От нея бих искал всичко.

Пердю шумно пое въздух. Откакто бе отворил забранената стая, нещо постоянно се променяше и се разместваше. В бронираното стъкло зейна пукнатина. Последваха я още няколко, макар и съвсем фини. Ако не се овладее навреме, всичко ще се разпадне.

— В момента изглеждате много… Не дишате активно — чу се някъде отдалеч гласът на Жордан. — Извинете, не исках да ви обидя, исках просто да разбера какво правят хората, на които казвате: „Няма да ви продам тази книга, защото не си подхождате“.

— Какво правят ли? Отиват си. А вие? Какво става със следващия ви ръкопис, мосю Жордан?

Младият писател падна тежко в едно от заобиколените с книги кресла, без да изпуска пъпешите от ръцете си.

— Няма ръкопис. Не съм написал нито ред.

— О! Кога трябва да предадете новата си книга?

— Преди половин година.

— О! Какво казва издателството?

— Издателката ми не знае къде се намирам. Никой не знае. Никой не бива да узнае. Работата е там, че не мога. Не мога да пиша.

— О!

Жордан опря чело върху пъпешите.

— Какво правите, когато осъзнаете, че не можете повече, мосю Пердю? — попита уморено той.

— Аз ли? Нищо.

Почти нищо.

Нощем обикалям Париж, докато капна от умора. Почиствам двигателя на „Лулу“, лъскам външните стени и прозорците, проверявам кораба до последното винтче, за да съм сигурен, че е готов да отплава — нищо, че от две десетилетия не се е придвижил и на сантиметър.

Чета книги, по двайсет едновременно. Навсякъде. В тоалетната, в кухнята, в бистрото, в метрото. Нареждам пъзели, големи колкото стаята. Щом свърша, ги развалям и започвам отначало. Храня бездомни котки. Подреждам хранителни продукти по азбучен ред. Понякога вземам приспивателни. За да се събудя, чета Рилке. Не чета книги, в които има жени като ***. Вкаменявам се. Продължавам. Всеки ден едно и също. Само така оставам жив. Иначе не правя нищо.

Пердю си заповяда да се стегне. Жордан не искаше да знае как е той, а молеше за помощ. Ще му помогне.

Книжарят извади от малкия носталгичен трезор зад тезгяха своето съкровище.

„Южни светлини“ от Санари.

Единствената книга, която Санари бе написал. Поне под това име. Санари сюр Мер[5], някогашното убежище на писателки и писатели на южния провансалски бряг. Заключен псевдоним.

Неговият — или нейният? — издател Дюпре се намираше в старчески дом във Вил дьо Пари, страдаше от болестта на Алцхаймер, но иначе беше слънчева личност. Пердю го посети няколко пъти и чу от него поне две дузини различни истории за самоличността на Санари и за начина, по който ръкописът е станал негово притежание.

Пердю продължи да разследва загадката.

От две десетилетия анализираше темпото на говорене, избора на думи, ритъма на изреченията, сравняваше стила и сюжета с други авторки и автори. Накрая отся единайсет възможни имена — седем жени и петима мъже.

Гореше от желание да благодари на един от тях. Защото „Южни светлини“ на Санари беше единственият текст, който го затрогна, без да го нарани. Четенето на „Южни светлини“ представляваше хомеопатична доза щастие. От тази книга струеше мекота, която облекчаваше болките му. Оприличаваше я на хладно поточе върху изгорената земя на душата си.

Това не беше роман в класическия смисъл на думата, а малка история за различните видове любов. С прекрасни измислени думи, пронизани от изключително добро чувство към живота. Меланхолията, с която авторът разказваше за неспособността всеки ден да живеем истински, да възприемаме деня като онова, което е, а именно уникален, неповторим и скъпоценен, му беше много добре позната.

Подаде на Жордан последния екземпляр, с който разполагаше.

— Прочетете това. По три страници всяка сутрин, в легнало положение, преди закуска. Нека то да е първото, което прониква във вас. След няколко седмици вече няма да се чувствате наранен. Ще забравите, че блокадата към новия ръкопис е един вид покаяние само защото сте имали успех.

Макс го погледна уплашено между двата пъпеша. Думите буквално избликнаха от устата му:

— Откъде знаете всичко това? Наистина не понасям парите и проклетата стихия на успеха! Иска ми се всичко това да не се беше случило. Който може нещо, е мразен, никога не е обичан.

— Макс Жордан, ако ви бях баща, щях да ви сложа на коленете си и да ви напляскам за тези глупави думи. Прекрасно е, че издадохте книгата си, тя заслужава успеха си, заслужава и всеки трудно изработен цент.

Изведнъж Жордан запламтя от горда, смутена радост.

Какво? Какво казах? „Ако ви бях баща.“

Макс Жордан тържествено подаде на Пердю двата пъпеша. Миризмата им го замая. Опасна миризма. Напомняше му за едно лято с ***.

— Хайде да обядваме — предложи книжарят.

Момчето с наушниците му ходеше по нервите, но много отдавна не беше обядвал с друг човек.

И***щеше да го хареса.

Тъкмо когато режеше пъпешите, по стълбичката затракаха високи токчета.

На прага застана клиентката от сутринта. Очите ѝ бяха зачервени от плач, но гледаха ясно.

— Съгласна съм — заяви твърдо тя. — Давайте книгите, които ще ми сторят добро. А типовете, които не се интересуват от мен, да вървят по дяволите.

Макс я зяпна с отворена уста.

6.

— Пердю нави ръкавите на бялата си риза, провери на място ли е възелът на черната вратовръзка, сложи си очилата за четене, които му бяха необходими отскоро, и с почтителен жест покани клиентката да влезе в сърцето на неговия литературен свят. Настани я във високо кресло със столче за краката и с поглед към Айфеловата кула през редицата прозорци, високи два и широки четири метра. Близо до креслото бе поставена масичка за чантите на дамите, дарена от Лирабел, майката на Пердю. А до нея стоеше старото пиано, което мосю Пердю плащаше да акордират два пъти годишно, макар че самият той не умееше да свири.

Пердю попита първо за името на клиентката. „Казвам се Анна“, отговори просто тя и той започна да ѝ задава въпроси. Професия, какво прави сутрин, имала ли е любимо животно в детството си, какви кошмари е сънувала през последните години, кои книги е прочела напоследък… Дали майка ѝ е нареждала какво да облича.

Интимни въпроси, но не прекалено. Важното беше да ги зададе и после да пази желязно мълчание. Мълчаливото слушане беше основата, върху която щеше да предприеме генералното измерване на душата.

— Работя в телевизионната реклама — започна да разказва Анна. — В агенция с мъже отвъд датата на годност, според които жените представляват кръстоска от машина за еспресо и диван.

Всяка сутрин си навивала по три будилника, за да се изтръгне от чудовищно дълбокия си сън. Веднага вземала горещ душ, за да се затопли за студенината на деня.

Като дете имала предпочитание към топчести маймунки с постоянно влажно носле, макар да били дразнещо кротки. Освен това обичала да носи къси червени кожени панталони и това ужасявало майка ѝ. Често сънувала как, облечена само по риза, се изправя пред важни личности от мъжки пол и постепенно потъва в движещи се пясъци. Мъжете посягали да ѝ свалят ризата, но никой не се сещал да я измъкне от пясъка.

— Никой никога не ми помогна — повтори горчиво тя и вдигна глава към Пердю. Очите ѝ блестяха трескаво. — Е, тъпа ли съм?

— Не много — отговори спокойно той.

Докато била студентка, четяла много и истински. „Слепота“ от Жозе Сарамаго я оставила безпомощна.

— Нищо чудно — кимна мосю Пердю. — Книгата не е подходяща за хора, които тепърва влизат в живота. Тя е за достигналите средата на годините си. За онези, които се питат къде, по дяволите, е потънала първата половина от живота им. За хората, които вдигат глава и престават да се взират във върховете на обувките си, които дотогава са се местили усърдно, без почивка, без да помислят закъде бързат. Слепи, въпреки че са виждали. Само слепите за живота се нуждаят от басните на Сарамаго. Вие, Анна, все още виждате.

По-късно престанала да чете. Защото работела. Работела твърде много, твърде дълго, трупала в себе си все нови и нови пластове изтощение. Така и не успяла да вмести някой мъж в реклама за почистващи препарати или бебешки пелени.

— Рекламата е последният бастион на патриарсите — заяви Анна пред мосю Пердю и благоговейно слушащия Макс Жордан. — Рекламата е по-консервативна дори от армията. Само в рекламата все още цари старият ред.

След толкова много признания тя се облегна изтощено назад.

„Е? — питаше изразът на лицето ѝ. — Ще ме излекувате ли? Кажете ми истината, без да ме щадите.“

Отговорите ѝ ни най-малко не повлияха върху избора на Пердю. Те целяха единствено да го запознаят с гласа на Анна, с височината и силата на тоновете ѝ, с говорните ѝ навици.

Пердю улови няколко думи, светещи в потока на общите фрази. Тъкмо светещите думи разкриваха как тази жена виждаше, миришеше и усещаше живота. Какво смята за истински важно, какво я занимава, как се чувства в момента. Какво се стреми да скрие зад потока от думи. Болка и копнеж.

Мосю Пердю улови светещите думи с умението на дългогодишен рибар. „Не беше планирано така — казваше често Анна. „Не очаквах това.“ Говореше за „безбройни опити“ и „двукратни кошмари“. Живееше в математиката — една от техниките на цивилизацията, която отрича ирационалността и преценките. Забраняваше си да преценява интуитивно и да смята невъзможното за възможно.

Това обаче беше само едната част, доловена и отбелязана от Пердю: онова, което правеше душата нещастна. Съществуваше и втора част — онова, което правеше душата щастлива. Мосю Пердю знаеше от опит, че нещата, които човек обича, оцветяват езика му.

Мадам Бернар, собственицата на дом № 27, пренасяше страстта си към платовете върху къщи и лица — „маниери като лошо изгладена полиестерна риза“ беше едно от любимите ѝ определения. Пианистката Клара Виолет се изразяваше с музика: „Малката на Голденбергови свири едва трета цигулка в живота на майка си“. Голденберг, собственикът на магазин за хранителни стоки, виждаше света във вкусови усещания — определяше нечий характер като „изгнил“, нечие повишаване в службата като „презряло“. Момиченцето му Бриджит, „третата цигулка“, обичаше морето, което е магнит за чувствителните личности. Четиринайсетгодишната хубавица бе сравнила Макс Жордан с гледката от Касис към морето, „дълбока и далечна“. Нежната „трета цигулка“ беше влюбена в писателя. Доскоро Бриджит искаше да е момче, а сега бързаше да стане жена.

Пердю си обеща да занесе на Бриджит книга, която може да се превърне в спасителен остров в морето на първата любов.

— Често ли молите за извинение? — обърна се той към Анна. Жените винаги се чувстваха по-виновни, отколкото бяха.

— Какво извинение имате предвид? „Извинявай, не съм си довършила мисълта“? Или по-скоро: „Извинявай, че съм влюбена в теб и ще ти създам проблеми“?

— И двете. Всички видове извинения. Извинението е поемане на вина. Вероятно сте свикнали да се чувствате виновна за всичко, каквото сте. Често не ние оформяме думите, а думите, които използваме често, ни оформят.

— Странен книжар сте вие, знаете ли това?

— Да, знам, мадмоазел Анна.

Мосю Пердю помоли Жордан да донесе десетина книги от „библиотеката на чувствата“.

— Заповядайте, скъпа. Романи за своеобразието, наръчници за промяна в мисленето, стихове за достойнството.

Книги за мечти и умиране, за любов и за живота на твореца. Сложи в краката ѝ мистични балади, стари, сурови истории за пропасти и падания, за опасности и предателство. Скоро Анна бе заобиколена от купчини книги като от кутии с обувки в магазина.

Пердю искаше клиентката му да се почувства като в гнездо. Да осъзнае безкрайността, която предлагат книгите. Книги винаги имаше достатъчно. Те никога нямаше да престанат да обичат читателките и читателите си. Те бяха надеждата в непредвидимото. В живота. В любовта. След смъртта.

Накрая се появи Линдгрен и със смел скок се озова право в скута на Анна. Настани се удобно и замърка, а преуморената, нещастно влюбената, винаги със съзнание за вина майсторка на рекламата се отпусна и въздъхна доволно. Изпънатите ѝ рамене се разхлабиха, палците, скрити в шепа, се показаха, лицето ѝ загуби строгостта си.

Анна се зачете.

Мосю Пердю проследи как думите проникват в душата ѝ и ѝ придават контури отвътре. Видя как Анна открива у себе си резонансна повърхност, която реагира на определени думи. Тя беше като цигулка, която се учи да свири сама на себе си.

Мосю Пердю наблюдаваше ощастливеното лице на Анна и сърцето му се свиваше от болка.

Няма ли книга, която да ме научи да свиря песента на живота?

7.

Мосю Пердю вървеше бавно по улица „Монтаняр“ и се питаше как ли Катрин възприема тази ведра, тиха улица насред трескавия квартал „Маре“.

— Катрин — промърмори той. — Кат-рин…

Оказа се съвсем лесно да произнесе името ѝ.

Наистина учудващо.

Може би дом № 27 беше само едно нелюбимо убежище. Може би тя виждаше света през позорното петно, което ѝ бе лепнал съпругът ѝ. През онова „вече не те искам“…

В този квартал рядко идваха хора, които не живееха тук. Къщите не бяха по-високи от пет етажа и всяка фасада изглеждаше различно, макар да бяха боядисани в пастелни тонове.

В съседство с дом № 27 имаше фризьорски салон, пекарница, магазин за вино и алжирско магазинче за тютюн. По-нататък по улица „Монтаняр“ се издигаха жилищни кооперации, лекарски кабинети и офиси. Улицата завършваше с кръгово движение.

Там се намираше „Ти Брейж“, бретонско бистро с червена тента, където продаваха фини, пикантни галети[6].

Мосю Пердю занесе на келнера Тиери електронен четец, оставен му от вечно бързащия представител на голямо издателство. За читатели като Тиери, който се навеждаше над поредната книга даже между две поръчки и гърбът му беше изкривен от мъкнене на тежки томове („Мога да дишам само когато чета, Пердю“), този уред беше откритието на века. За книжарите представляваше поредният пирон в ковчега.

Тиери покани Пердю да изпие един ламбиг — бретонската ябълкова ракия.

— Днес не — отклони поканата Пердю.

Казваше го всеки път. Не близваше алкохол. Вече не. Защото с всяка глътка алкохол отваряше сантиметър по сантиметър язовирната стена, зад която се вълнуваше цяло море от мисли и чувства. Знаеше какво се случва, защото някога беше пробвал да потъне в забравата с пиене. Това беше времето на строшените мебели.

Днес обаче имаше съвсем друга причина да отклони поканата на Тиери. Смяташе да занесе на мадам Катрин, бивша Льо П., „книги за плач“. Възможно най-бързо.

Редом с „Ти Брейж“ се издигаше зелено-бялата тента на Джошуа Голденберг, търговеца на хранителни стоки.

Той бе забелязал идването на мосю Пердю и застана на пътя му.

— Кажете ми, моля, мосю… — започна смутено търговецът.

О,не. Сега сигурно ще ме разпитва за порно.

— Става дума за Бриджит. Мисля, че момичето ми става… става жена. А това носи известни проблеми, нали? Знаете какво искам да кажа. Имате ли книга, която ще ѝ помогне?

За щастие, не се касаеше за чисто мъжки разговор и порнографски книги. Ставаше дума просто за още един баща, отчаян от пубертета на дъщеря си и опитващ се да уреди въпроса с половото ѝ просвещаване, преди да е налетяла на някой лош мъж.

— Елате някой ден в приемния час за родители.

— Аз… ох, не знам… може би жена ми?

— Най-добре елате и двамата. Първата сряда от месеца, в двайсет часа. След това ще отидете някъде на вечеря.

— Аз? С жена ми? Но защо?

— За да я зарадвате.

Преди Голденберг да е успял да възрази, мосю Пердю продължи пътя си.

Знаеше, че съседът му няма да направи нищо.

На приемния час за родители се явяваха само майки и не говореха за половото просвещаване на полово зрелите си деца. Повечето искаха да получат книги за просвещаване на мъжете, които да им втълпят къде при жените е горе и къде — долу.

Пердю набра кода на входната врата и отвори. Не бе изминал и метър, когато мадам Розалет се изтъркаля от портиерната с кучето си под мишница. Мопсът Едит надникна недоволно иззад обемистия бюст на собственицата си.

— Най-после се прибрахте, мосю Пердю!

— Нов цвят на косата, мадам? — попита той, докато натискаше копчето на асансьора.

Зачервената от чистене ръка се стрелна към бухналата коса.

— Испанско розе. Само един нюанс по-тъмно от шери-брут. Според мен обаче е много по-елегантно. Винаги забелязвате новата ми коса! Ох, мосю, трябва да ви призная нещо.

Дамата затрепка с мигли. Мопсът изпъшка.

— Ако е тайна, веднага ще я забравя, мадам.

Розалет притежаваше хронологичен ум. Обичаше да наблюдава неврозите, интимностите и навиците на своите ближни, да ги картографира върху скалата на приличието и да предава мненията си на другите свои ближни. Беше много щедра в предаването на мненията си.

— Ах, вие! Всъщност това изобщо не ме засяга, но не знам дали мадам Гъливер ще бъде щастлива с тези млади мъже. Не, не вярвам. Работата е там, че… имаше една книга…

Пердю повторно натисна копчето на асансьора.

— Сигурно сте купили тази книга от друг книжар? Прощавам ви, мадам Розалет, прощавам ви.

— Не, много по-лошо е. Измъкнах я от кашон стари книги на Монмартър и платих за нея цели 50 цента. Но вие много пъти сте ми казвали, че когато една книга е по-стара от 20 години, имам право да похарча за нея само няколко сантима и да я спася от изгаряне.

— Правилно. Казвал съм подобни думи.

Защо не идва този ужасен асансьор?

Розалет се наведе към него и дъхът на кафе и коняк от устата ѝ се смеси с миризмата на кучето.

— Струва ми се, че не трябваше да го правя! Попаднах на история за дървеници, представяте ли си! Ужасяващо! Майката гони собствения си син с метлата, колко грозно! Дни наред чистих като обезумяла. Нормален ли е бил този мосю Кафка?

— Веднага сте го схванали, мадам. Някои умни глави са го изследвали с години.

Мадам Розалет се усмихна щастливо, макар да не бе разбрала нищо.

— О, забравих да ви кажа, че асансьорът е повреден. Пак е увиснал между Голденбергови и мадам Гъливер.

Значи лятото ще дойде още тази нощ. Винаги идваше, щом асансьорът заседнеше.

Пердю започна да се изкачва по стълбите. Вземаше но две стъпала наведнъж, без да обръща внимание на пъстрите бретонски, мексикански и португалски плочки. Собственицата мадам Бернар обичаше шарки, за нея те бяха „обувките на къщата, а обувките на една дама издават характера ѝ“.

В този смисъл следващият крадец, проникнал в дом № 27 на улица „Монтаняр“, можеше да огледа стълбището и да заключи, че е попаднал на хора със забележителни капризи и настроения.

Пердю стигна до първия етаж. На площадката в полезрението му попаднаха чифт царевичножълти сандали с пискюли от пера на каишките.

На първия етаж, точно над мадам Розалет, живееше Че, слепият подолог. Той често придружаваше мадам Боме (също на първия етаж, срещу него) на покупки при еврейския търговец Голденберг (втори етаж) и ѝ носеше чантата. Между другото, мадам Боме беше бивша секретарка на известен гледач на карти. Двамата вървяха тържествено по тротоара: слепият, хванал подръка възрастната дама с ролатор[7]. Често към тях се присъединяваше и Кофи.

На ганайски Кофи означава „петък“. Носещият това име се бе появил в дом № 27 от Банльорс. С невероятно тъмна кожа, със златни верижки върху суитшърт в стил хипхоп, с креолска обица на ухото. Красиво момче, „смес от Грейс Джоунс[8]и млад ягуар“, както го определи мадам Боме. Кофи често носеше бялата ѝ чанта „Шанел“ и ставаше обект на недоверчиви погледи. Изпълняваше ролята на домашен майстор, изработваше фигури от неощавена кожа и рисуваше по тях символи, неразбираеми за другите обитатели на къщата.

Днес обаче на пътя на Пердю се изпречи съвсем друг човек. Не Че, не Кофи, не и ролаторът на мадам Боме.

— О, мосю, колко е хубаво, че ви виждам! Да знаете, че книгата за онзи Дориан Грей се оказа страшно интересна! Много мило от ваша страна да ми я препоръчате, след като се оказа, че „Пламтящо желание“ е изчерпана.

— Радвам се да го чуя, мадам Гъливер.

— О, няма ли най-сетне да започнете да ме наричате Клодин? Или поне мадмоазел, нали ви казах, че не съм мадам. Знаете ли, прочетох „Портретът на Дориан Грей“ само за два часа, толкова ми беше забавен. Ако аз бях на негово място, никога нямаше да гледам онази картина, това е ужасно потискащо. Тогава май не са имали ботокс.

— Оскар Уайлд е писал книгата за Дориан Грей в продължение на шест години, мадам Гъливер. Заради тази книга се е водил съдебен процес и авторът е починал скоро след като са го осъдили. Нима не заслужава малко повече от два часа от вашето време?

— О, това са празни приказки! Той вече няма как да го разбере, горкичкият!

Клодин Гъливер. Неомъжена дама в средата на четрийсетте, с рубенсова фигура, отговаря за протокола в голяма аукционна къща. Всеки ден общува с много богати и много алчни колекционери. Специфичен вид човек. Мадам Гъливер също събираше произведения на изкуството, главно такива с високи токчета и в папагалски цветове. Сбирката ѝ от сандали съдържаше 176 екземпляра и разполагаше със собствена стая. Едно от хобитата на мадам Гъливер беше да дебне мосю Пердю и да го кани на излет, да му описва в подробности най-новия курс за квалификация, който посещавала, или да му разказва за поредния новооткрит парижки ресторант. Друго хоби на мадам Гъливер бяха романите, в които героинята се притискаше до широките гърди на някой негодник и се съпротивляваше, докато той ѝ докажеше колко е мъжествен. И сега мадам Гъливер изчурулика:

— Знаете ли, тази вечер имам…

— Не, мадам, не мога да дойда с вас — прекъсна я решително Пердю.

— Първо чуйте какво имам да ви предложа. В Сорбоната ще има тавански празник. Ще участват дългокраки студентки по изкуство, които вече са положили изпитите си и освобождават квартирите си. На този празник се предлагат за продан книги, мебели, даже любовници.

Мадам Гъливер кокетно вдигна вежди.

— Е, какво ще кажете?

Пердю си представи млади мъже, коленичили край огромни часовници и кашони с книги джобен формат, на челата им забодени надписани листчета: употребен само веднъж, почти нов, почти без следи от четене, сърцето се нуждае от лек ремонт. А може би и друг надпис: трета ръка, но основните функции са в пълен ред.

— Не искам да присъствам на това зрелище, в никакъв случай.

Мадам Гъливер въздъхна дълбоко.

— Забелязали ли сте, че никога не приемате предложенията ми?

— Да, мадам, това е…

Вярно.

— Не е насочено срещу вас, повярвайте ми. Вие сте възхитителна, смела и… ами…

Всъщност Пердю харесваше мадам Гъливер. Тя вземаше от живота с пълни шепи. Вземаше повече, отколкото се нуждаеше.

— И сте много добра съседка.

По дяволите! Отдавна бе загубил тренинг. Нямаше представа как се казват мили думи на същества от женски пол. Мадам Гъливер заслиза величествено по стълбата. Тракаше на високите си токчета и поклащаше бедра. Царевичножълтите сандали тропаха все по-силно. Щом се изравни с мосю Пердю, тя вдигна ръка да я сложи на рамото му, но той се отдръпна светкавично. Ръката ѝ примирено се отпусна върху парапета.

— И двамата не се подмладяваме, мосю — проговори тя тихо, дрезгаво. — Втората половина на живота отдавна е започнала.

Троп-троп, троп-троп…

Пердю неволно посегна към косата си, по-точно към темето, където много мъже оплешивяват първо. Унизителна тонзура… При него все още я нямаше. Но не биваше да забравя, че е на петдесет, а не на трийсет. В тъмната му коса просветваха сребърни нишки. По лицето се очертаваха бръчки. Коремът му… Трябва да го стегне. Все още се чувстваше добре, само тазобедрената става му създаваше грижи. Всяка година положението се влошаваше. Вече не можеше да носи два кашона книги наведнъж, проклятие. Но това бяха незначителни подробности. Главното беше, че жените бяха престанали да го заглеждат… С изключение на мадам Гъливер, но тя гледаше на всеки мъж като на възможен любовник.

Пердю хвърли недоверчив поглед нагоре. Нищо чудно на следващата площадка да се появи мадам Боме и да го въвлече в поредната дискусия за Анаис Нин и сексуалните ѝ обсесии[9]. Дискусията ще се води на висок глас, защото мадам е забравила слушалките си за чуване в кутия с шоколадови бонбони.

Пердю бе организирал читателски клуб за мадам Боме и вдовиците от улица „Монтаняр“, забравени от децата и внуците си и съхнещи пред телевизорите. Те обичаха книгите, но литературата беше само претекст да излязат от жилищата си и да посветят няколко часа на приятни разговори, подплатени с разноцветни дамски ликьори.

Обикновено дамите обсъждаха еротични произведения. Пердю им доставяше този вид литература в дискретни опаковки: корица на „Алпийска флора“, в която се криеше „Сексуалният живот на Катрин М.“, „Провансалски дантели“ за „Любовникът“ на Маргьорит Дюрас, „Рецепти за мармалад от Йорк“ за Анаис Пин и книгата ѝ „Делтата на Венера“. Любителките на разноцветни ликьори ценяха високо избраните от него маскировки — вдовиците познаваха своите роднини, които гледаха на четенето като на ексцентрично хоби на хората, които се смятат твърде изискани, за да гледат телевизия, освен това са убедени, че еротиката е неестествена за дами, минали шейсетте.

Този път ролаторът на мадам Боме не го спря.

На втория етаж живееше пианистката Клара Виолет. Пердю чу упражненията на Черни и се усмихна. Пръстите ѝ изпълняваха брилянтно дори нотната стълбица.

Клара Виолет принадлежеше към петте най-добри пианистки в света. Понеже не можеше да понася някой да стои в едно и също помещение с нея, докато свири, славата ѝ бе отказана. През лятото даваше концерти на балкона. Отваряше всички прозорци, Пердю избутваше пианото ѝ до балконската врата и слагаше отдолу микрофон. Клара свиреше в продължение на два часа. Обитателите на дом № 27 сядаха на стълбището пред входната врата или поставяха столове на тротоара. „Ти Брейж“ се изпълваше с непознати. След концерта Клара излизаше на балкона, покланяше се и кимаше плахо. Слушателите ѝ се отблагодаряваха с бурни ръкопляскания.

Пердю измина необезпокояван останалия път до жилището си. Площадката на четвъртия етаж беше празна — масата бе изчезнала. „Дано Кофи да е помогнал на Катрин“, помисли си книжарят.

Почука на зелената врата и с изненада разбра, че е очаквал този миг с радост.

— Здравейте — пошепна, — нося ви книги.

Сложи пакета на прага и се изправи. Точно тогава Катрин отвори.

Къса руса коса, перленосив поглед под фино извити вежди, недоверчив, но мек. Беше боса, деколтето на роклята разкриваше ключиците ѝ. Държеше плик.

— Намерих писмо, мосю.

8.

Твърде много впечатления наведнъж. Катрин — очите ѝ — пликът, надписан с бледозелено мастило — близостта на Катрин — миризмата ѝ — ключиците — животът — то…Писмото?

— Неотворено писмо. Намерих го във вашата кухненска маса, в чекмеджето, замазано с бяла боя. Отворих чекмеджето и намерих писмото под тирбушона.

— О, не — възрази учтиво Пердю, — там нямаше тирбушон.

— Но аз го намерих…

— Не сте!

Не биваше да повишава тон, но нямаше сили да гледа писмото в ръката ѝ.

— Простете, моля, че ви се развиках.

Катрин му подаде плика.

— Това писмо не е за мен.

Мосю Пердю заотстъпва назад към жилището си.

— Най-добре го изгорете.

Катрин го последва. През цялото време го гледаше в очите. Лицето му пламна, сякаш от удар с тънка пръчка.

— Или го изхвърлете.

— Бих могла и да го прочета — подхвърли тя.

— Все ми е едно. Това писмо не е за мен.

Тя продължи да го гледа, докато той затвори вратата. Катрин и писмото останаха отвън.

— Мосю? Мосю Пердю! — Катрин почука. — Писмото е адресирано до вас.

— Вървете си! Моля ви! — пошепна измъчено той.

Бе познал писмото, почерка.

Нещо в него се разтроши на хиляди парченца.

Жена с тъмни къдрици отваря вратата на купето. Първо гледа навън, дълго време, после се обръща към него със сълзи в очите. Жена, която минава през Прованс, през Париж, през Улица „Монтаняр“ и накрая влиза в жилището му. Взема душ, ходи гола по стаите. Уста, която се приближава към неговата в полумрака.

Мокра кожа, капчици вода, мокри устни, които му отнемат дъха, пият от устата му. Пият я дълго.

Луната върху мекия, заоблен корем. Две сенки танцуват в рамката на прозореца.

Тя се завива с неговото тяло.

***спи на дивана в лавандуловата стая — тъкмо тя нарече забранената стая с това име. Спи, завита с разноцветното си провансалско одеяло, ушито от самата нея. Част от зестрата ù.

Преди ***да се омъжи за своя лозар и преди…

Да ме напусне.

А после още веднъж.

*** бе дала имена на всички стаи, в които се срещаха през петте години на връзката си. Слънчевата стая, медената стая, градинската стая. Стаи, които бяха всичко за нейния таен любовник, за втория ѝ мъж — за него. Неговата стая получи името „лавандуловата стая“. Тя ѝ стана дом в чуждия град.

Последната нощ, през която тя спа там, беше много гореща. Август 1992 година.

Двамата влязоха заедно под душа. После бяха голи и мокри. Тя го милваше с мокра ръка, хладна от водата. Легна върху него и вдигна ръцете му над главата. Погледна го като обезумяла и пошепна задъхана:

— Желанието ми е ти да умреш преди мен. Обещаваш ли ми?

Тялото ѝ го пое, много по-неудържимо от когато и да било преди, и тя застена:

— Обещай ми! Обещай!

Той обеща.

По-късно през нощта, когато вече не виждаше бялото на очите ѝ в мрака, той попита защо.

— Не искам да изминаваш пътя от паркинга до гроба ми сам. Не искам да тъгуваш. Предпочитам аз да усещам липсата ти до края на живота си.

— Защо никога не ти казах, че те обичам? — пошепна книжарят. — Защо, Манон? Манон!

Никога не ѝ го призна. За да не я притеснява. За да не усети пръста ѝ върху устните ѝ, за да не чуе тихото „шшт“.

Тогава си мислеше, че може да стане едно камъче от мозайката на живота ѝ. Красиво, блестящо, но само едно камъче. Не цялата мозайка. Трябваше да направи това за нея.

Манон. Силното, но никога миловидно, никога перфектно момиче от Прованс. Говореше с думи, които той буквално можеше да улови с пръсти. Никога не планираше, винаги се отдаваше цялостно на мига. Не говореше за десерта по време на основното хранене, не споменаваше утрото, преди да заспи, казваше довиждане, без да иска нова среща. Живееше само в настоящето.

През онази августовска нощ преди 7 216 нощи Пердю за последен път спа добре. А когато се събуди, Манон и нямаше.

Не бе усетил, че раздялата наближава. Непрекъснато мислеше за това, по хиляда пъти прекарваше през ума си жестовете и погледите на Манон, без да намери издайнически признаци, че тя ще си отиде.

А тя си замина и не се върна. След няколко седмици пристигна писмо. Това писмо.

Две нощи пликът лежа на масата неотворен. Той седеше сам, пиеше сам, пушеше сам и гледаше плика. И плачеше.

По бузите му се стичаха сълзи и капеха върху масата и върху плика.

Не отвори писмото.

Тогава се чувстваше безкрайно уморен — от плач и защото вече не можеше да спи в леглото, така голямо и празно без нея, толкова студено. Умори се да усеща липсата ѝ.

Гневен, отчаян, безпомощен, той прибра писмото в чекмеджето на кухненската маса, без да го отвори. При тирбушона, който тя бе „заела“ от една бирария в Менерб и донесла в Париж. Бяха дошли от Камарг, очите им светеха като глазирани от южната светлина. Спряха в подножието на Люберон[10]и се настаниха в пансион, залепнал като гнездо на оси върху стръмен склон. Баня на полуетажа, лавандулов мед. Манон искаше да му покаже всичко свое. Откъде идва, каква кръв тече във вените ѝ. Да му покаже дори бъдещия си съпруг. Люк, възседнал високия си трактор, сред лозята, опасали цялата долина под Боние. Люк Басе, майстор лозар и винар.

Сякаш желаеше тримата да станат приятели. Всеки да се наслаждава и да обича, без да се сърди на другия.

Пердю отказа. Останаха си в медената стая.

Имаше чувството, че силата се изцежда от ръцете му. Не бе в състояние да се помръдне. Стоеше и стоеше в мрака зад вратата.

Липсваше му тялото на Манон. Липсваше му ръката ѝ, която насън мушваше под дупето му. Липсваше му дишането ѝ, детското ѝ ръмжене сутрин, когато я будеше твърде рано. За нея винаги беше прекалено рано, все едно колко беше часът.

Липсваха му очите ѝ, които го гледаха с любов. Липсваше му фината, мека, къдрава коса, която се триеше в кожата му. Тя цялата му липсваше толкова силно, че легнеше ли в голямото празно легло, тялото му започваше да се гърчи от болки. Сутрин отново се будеше с болка.

Мразеше да се събужда без нея.

Първо насече леглото, после етажерките и шкафчето за обувки. Наряза килимите, изгори картините, изпразни стаята. Изхвърли всички дрехи, подари всички плочи.

Запази само книгите, от които ѝ беше чел. Четеше ѝ всяка вечер — стихове, сцени, глави, колони, откъси от биографии и научни книги, „Детските молитвички“ на Рингелнац (Боже, как обичаше „Лукчо“!), за да може да заспи в зловещия тъмен свят на студения север с неговите вледенени северняци. Сърцето не му позволи да изхвърли книгите.

Зазида с тях лавандуловата стая.

Но болката не престана.

Манон все още му липсваше, дявол да я вземе!

Намери сили да се справи, като започна да избягва живота. Заключи го дълбоко в себе си заедно със съзнанието, че Манон вече я няма.

Тази вечер обаче животът изхвърча навън и го удари с неимоверна мощ.

Олюлявайки се, мосю Пердю се завлече до банята и подложи глава под студената вода.

Мразеше Катрин. Мразеше и проклетия ѝ, неверен, жесток съпруг.

Защо онзи гадняр Льо П. я е напуснал точно сега, и то без да ù даде дори кухненска маса? Какъв идиот!

Мразеше портиерката и мадам Бернар, Жордан и Гъливер, мразеше всички. Да, всички.

Мразеше Манон.

Върна се до входната врата и отвори. От косата му канеше вода. Щом мадам Катрин толкова настояваше, ще ѝ каже истината: „Да, по дяволите, писмото е до мен! Тогава не пожелах да го отворя. От гордост. Заради принципите си“.

Всяка грешка добива смисъл, ако човек я прави заради принципите си.

Смяташе да прочете писмото, щом се почувства готов. След година. Или след две.

Не бе планирал да чака 20 години. Докато навърши 50 и свикна да живее като стар чудак.

По онова време единствената възможна самоотбрана бе да не отвори писмото на Манон. Да не чете оправданията ѝ, беше единственото оръжие, с което разполагаше.

Точно така.

Изоставеният трябва да отговори с мълчание. Да не дава нищичко на онзи, който си е отишъл, да се заключи, както другият е захлопнал вратата пред общото им бъдеще. Това беше правилното поведение.

— Не, не, не! — извика Пердю. Нещо не беше наред, но какво? Нещо го подлудяваше.

Пердю отиде до отсрещната врата и позвъни.

Почука, след малко отново позвъни. Изчака, пресмятайки времето, от което се нуждае всеки нормален човек, за да излезе от банята и да се подсуши.

Защо Катрин не се появяваше? Нали преди малко беше у дома си?

Върна се тичешком в жилището си, откъсна страница от първата книга, която му попадна, и надраска набързо:

Моля ви да ми донесете писмото, все едно колко е късно. Моля да не го четете. Простете, че ви създавам проблеми.

Сърдечни поздрави. Пердю

Взря се в подписа си и се запита дали някога ще събере сили да напише малкото си име.

Всеки път, когато се наричаше по име, чуваше гласа на Манон. Как го произнасяше с въздишка. Или със смях. Как го шепнеше, о, как го шепнеше…

Написа инициала между „поздрави“ и „Пердю“. Ж. като Жан.

Сгъна листа по средата и го закрепи с парче тиксо върху вратата на Катрин. Писмото. Със сигурност ще прочете някои от онези безпомощни обяснения, характерни за жени, изоставили любовниците си, защото са им омръзнали. Нямаше причини да се вълнува толкова.

Точно така. Върна се в празното си жилище и зачака.

Чувстваше се ужасяващо сам. Като глупава малка гребна лодка сред развеселено, преливащо от подигравки море. Без платна, без гребло, без име.

9.

Когато нощта побягна и предостави Париж на съботното утро, мосю Пердю се надигна с болки в гърба, свали очилата за четене и силно разтърка зачервената гърбица на носа. Бе прекарал няколко часа на колене пред все още неподредения пъзел на пода. Закрепваше частите, стараейки се да не вдига шум, защото не искаше да пропусне кога Катрин ще се раздвижи в жилището отсреща. Ала там цареше тишина.

Гърдите и гърбът го боляха непоносимо, тилът му беше схванат. Свали ризата и отиде под душа. Остана под силната струя, докато кожата му посиня от студ. Смени водата с гореща и стана червен като рак. Уви се с една от двете хавлии и отиде в кухнята. От тялото му се вдигаше пара. Застана до прозореца и започна да прави лицеви опори и клякания. Свари си кафе на котлона, изплакна единствената си чаша и я напълни с димящата течност.

През нощта в Париж бе нахлуло лятото. Истинското лято.

Въздухът беше топъл като чашата му.

Дали е пъхнала писмото в пощенската кутия? След безобразното му поведение снощи Катрин сигурно не искаше да го види повече.

Както си беше бос, придържайки хавлията на кръста си, Пердю се спусна по стълбите.

— Вижте, така не може… О, вие ли сте?

Увита в блестящ халат, мадам Розалет се подаде от портиерната. Пердю усети погледа ѝ да се плъзга по тялото му и изпита чувството, че хавлията изведнъж се е смалила.

Мадам Розалет го зяпа наистина неприлично дълго, отбеляза той. И май кима доволно…

Изчерви се и хукна обратно.

Застана пред вратата на жилището си и забеляза нещо, което го нямаше преди.

Бе получил писмо.

Нетърпеливо разгъна листчето. Хавлията се развърза и падна на пода, ала мосю Пердю не забеляза, че е останал гол на стълбището. Зачете с нарастващ гняв:

Скъпи Ж.,

Заповядайте тази вечер при мен на вечеря. За да прочетете писмото. Трябва да ми обещаете, че ще го

прочетете, в противен случай няма да ви го дам.

Не се извинявам.

Катрин

P.S. Донесете си чиния. Умеете ли да готвите? Аз — не.

Докато се гневеше, се случи нещо чудовищно.

Лявото ъгълче на устата му затрепка.

И тогава… той се засмя.

Смеейки се, зашепна невярващо:

— Донесете си чиния. Прочетете писмото. Никога не искайте нищо. Обещайте. Умри преди мен. Обещай ми!

Обещания, всички жени искаха обещания.

— Нищо вече не обещавам, нищичко! — извика срещу празното стълбище, гол и още по-гневен.

Отговори му равнодушна тишина.

Затръшна вратата зад гърба си и шумът го успокои.

Надяваше се трясъкът да е измъкнал обитателите на дом № 27 от топлите им легла.

След секунди отново отвори вратата и засрамено прибра хавлията.

Тряс! Повторно затръшване на вратата.

Дано всички да са наскачали.

Мосю Пердю вървеше по улица „Монтаняр“ с бързи крачки. И с чувството, че вижда къщи без фасади. Все едно кукленски къщи без четвъртата стена.

Познаваше всяка библиотека във всяка къща. Именно той ги бе подреждал и попълвал, година след година.

№ 12: Кларис Менепеш. Крехка душа в силно, тежко тяло. Обичаше жената воин Бриен в „Песен за огън и лед“.

Зад завесите на № 2: Арно Силет. Силно желаеше да е живял през 20-те години. В Берлин. Като човек на изкуството.

Насреща, на № 5: преводачката Надира дел Папас с вечния лаптоп, с идеално изправен гръб. Тя обичаше исторически романи, в които жените се преобличаха като мъже и надхвърляха възможностите си.

А на горния етаж? Нито една книга. Всичките са подарени.

Пердю спря и се загледа към фасадата на № 5.

Марго, 82-годишна вдовица. Някога влюбена в немски войник на нейната възраст. Две шестнайсетгодишни хлапета, на които войната е ограбила младостта. Как искал да я люби, преди да се върне в окопите. Знаел, че няма да оцелее. Тя се срамувала да се съблече пред него… Днес ѝ се искаше изобщо да не се е срамувала. Марго съжаляваше за пропуснатия шанс вече 67 години. Колкото повече остаряваше, толкова повече се свиваше споменът ѝ за онзи съдбоносен следобед, когато двамата лежали един до друг, треперели и се държели за ръце.

Сега разбирам, че остарях, но не го забелязвах. Как минава времето. Проклетото изгубено време. О, Манон, страхувам се, че съм направил голяма глупост!

Остарях само за една нощ. Ти ми липсваш.

Аз си липсвам.

Вече не знам кой съм.

Мосю Пердю забави крачка и спря пред витрината на Лиона, която продаваше вино. Погледна се в стъклото. Той ли беше това? Едър мъж в порядъчно облекло, с неупотребявано, недокосвано тяло, който вървеше приведен, стремейки се да остане невидим.

Като видя Лиона да излиза от магазина, за да му връчи обичайния съботен подарък за баща му, Пердю си спомни колко често минаваше оттук и как винаги отказваше да поспре на чашка. Да размени няколко думи с Лиона или с други нормални и любезни хора. Колко пъти през последните 21 години е минавал покрай подобни места, без да спре? Без да си потърси приятели или да се приближи до жена…

След половин час Пердю стоеше край висока маса пред още затворения бар „Орке“ на басейна „Валет“. Там играчите на топка оставяха бутилки с вода и багети с шунка и сирене. Дребен, закръглен мъж го погледна изненадано.

— Какво правиш тук толкова рано? Да не е станало нещо с мадам Берние? Я кажи, да не би Лираб…

— Не, мама е добре. Командва цял полк немци, желаещи да овладеят изкуството на изисканите разговори с истинска парижка интелектуалка. Не се притеснявай.

Бащата и синът замълчаха, обединени от спомена. Пердю беше още ученик, когато Лирабел Берние обясняваше на закуска колко елегантно е дистанцираното условно наклонение в сравнение с емоционалността на подчиненото наклонение. С вдигнат показалец, чийто нокът със златно лакиран връх придаваше тежест на думите ѝ.

— Подчинено наклонение е, когато говори сърцето. Запомни го.

Лирабел Берние. Днес баща му отново се обръщаше към нея с моминското ѝ име, след като през осемгодишния им брак я бе наричал първо „госпожа Нахална котка“, после „мадам Пердю“.

— Какво ще ми предадеш този път от нея? — попита Жакен Пердю сина си.

— Че трябва да отидеш на уролог.

— Кажи ѝ, че ходя. Не е нужно да ми напомня постоянно.

Двамата се оженили веднага щом навършили 21 години, за да ядосат родителите си. Тя, интелектуалка от семейство на философи и икономисти, излизала с железар, човек без положение! Той, пролетарски син, с баща полицай и майка дълбоко религиозна фабрична шивачка, се събрал с жена от висшата класа. Предател!

— Още нещо? — попита Жакен и извади от плика бутилката мускатово вино.

— Нуждае се от нова кола на старо. Да ѝ потърсиш. Но да не е в такъв ужасен цвят като предишната.

— Ужасен? Колата беше бяла. Наистина, майка ти…

— Пита ще ѝ помогнеш ли, или не.

— Разбира се, че ще ѝ помогна. Сигурно продавачът на употребявани автомобили отказва да говори с нея?

— Точно така. Пита къде е мъжът ѝ. Това я подлудява.

— Знам, Жано. Коко ми е добър приятел, заедно играем петанк[11].

Жакен се ухили.

— Освен това мама поръча да попитам дали малката ти приятелка умее да готви, или ще се наложи на 14 юли да обядваш у нея.

— Можеш да съобщиш на майка си, че така наречената ми нова малка приятелка умее да готви много добре, но когато се срещам с нея, правим нещо друго.

— По-добре го кажи лично на мама, татко.

— Ще го кажа на мадмоазел Берние на 14 юли. Все пак готви добре. Със сигурност ще ми поднесе мозък върху език.

Жакен вече се тресеше от смях.

След ранния развод на родителите си Жан Пердю посещаваше баща си всяка събота с бутилка мускатово вино и най-различни въпроси и поръчения от майка си. В неделя отиваше при нея и предаваше отговорите на бившия ѝ съпруг, придружени с кратък доклад за здравословното му състояние и новата му връзка.

„Скъпи сине, ако си жена и се омъжиш, неизбежно влизаш във вечна система за надзор. Трябва да внимаваш за всичко: какво прави мъжът ти и как се чувства. А по-късно, като дойдат децата, трябва да се грижиш и за тях. Ти си едновременно гледачка, слугиня и дипломатка. И това не свършва с нещо толкова банално като развода. О, не! Любовта си отива, но грижите остават.“

Пердю и баща му се поразходиха по брега на канала. Жакен, по-дребният, вървеше изправен, широките рамене опъваха карираната риза, от време на време хвърляше пламенни погледи към минаващите жени. Слънцето позлатяваше светлите косъмчета по силните му ръце на стругар. Минаваше средата на седемдесетте, но се държеше като двайсетгодишен. Подсвиркваше си шлагери и пиеше, без да се ограничава.

Мосю Пердю вървеше до него и гледаше в земята.

— Е, Жано, как се казва тя? — попита внезапно бащата.

— Какво? Защо? Винаги ли трябва да е жена, татко?

— Винаги е жена, синко. Нищо друго не изважда мъжа от равновесие. А ти изглеждаш точно като изхвърлен от влака.

— При теб всичко е свързано с жените. С повече жени, не с една.

Жакен се усмихна примирително.

— Обичам жените — отвърна той и извади от джобчето на ризата си кутия цигари. — Ти не ги ли обичаш?

— Да, разбира се, но по друг начин.

— По какъв начин? Като слонове ли? Или си имаш за съпруга мъж?

— Стига, татко, знаеш, че не съм обратен. Да говорим за коне.

— Добре, сине, щом така искаш. Жените и конете имат много общо. Искаш ли да знаеш какво?

— Не.

— Хубаво. И така, когато кон каже „не“, значи си задал въпроса неправилно. При жените е същото. Не я питай „Ще отидем ли да хапнем?“, а „Какво да сготвя за теб?“. Никога няма да ти откаже.

Пердю се почувства като хлапак. Баща му го поучаваше как да се държи с жените.

Какво да сготвя довечера за Катрин?

— Вместо да им шепнеш, както се шепне на кон: „Легни, жено, сложи си юздата“, би трябвало да ги слушаш. Да чуеш какво искат. В действителност жените искат да са свободни и да летят по небето.

На Катрин сигурно ù е писнало от ездачи, които искат да я дресират и да я държат на втори план.

— Нужна е само една дума, за да ги нараниш, само няколко кратки секунди, само един глупав, нетърпелив удар с камшика. Нужни са години, за да си възвърнеш доверието им. Понякога не успяваш да се справиш навреме.

Учудващо е как хората изобщо не се впечатляват, че някой ги обича, когато това не се вписва в плановете им. Любовта им е толкова досадна, че сменят ключалките или си отиват без предупреждение.

— А когато конят обича, Жано… тогава ние не заслужаваме тази любов. Същото е и когато обича жена. Жените са по-добри същества от нас, мъжете. Когато ни обичат, това е благословия, защото ние твърде рядко им даваме основания да ни обичат. Научих това от майка ти и за мое голямо съжаление, тя има право.

Затова боли толкова. Когато жените престанат да обичат, мъжът пропада в своето собствено нищо.

— Жените обичат много по-умно от нас, мъжете, Жано. Те никога не обичат мъжа заради тялото му, дори да го харесват много и да го желаят силно. — Жакен въздъхна мечтателно. — Жените те обичат заради характера ти. Заради силата ти. Заради ума ти. Защото умееш да защитаваш деца. Защото си добър човек, с чувство за чест, с достойнство. Никога не обичат глупаво като мъжете. Не им пука, че имаш особено красиви глезени или изглеждаш много добре в костюм и деловите им партньорки позеленяват от завист, като те видят. Да, има и такива жени, но те са само предупредителен пример за другите.

Харесвам краката на Катрин. Дали ще ù хареса да ме покаже някъде? Дали имам достатъчно ум за това? А чест? Притежавам ли нещо ценно за жените?

— Конят се възхищава на цялостната ти личност.

— Конят? Какъв кон? — попита объркан Пердю. Бе слушал само с половин ухо.

Завиха, за да се приближат към играещите петанк на брега на канал Де л’Урк.

Мъжете поздравиха Жакен с ръкостискане и кимнаха на Жан.

Той проследи как баща му влезе в кръга за хвърляне. Как клекна и дясната му ръка се задвижи като махало.

Доволен като бъчва, ама с ръка. Имах късмет с този баща. Не беше перфектен, но поне винаги ме е обичал.

Звън на желязо. Жакен Пердю умело бе избил една от топките на противниковия отбор.

Одобрително мърморене.

Бих могъл да седна тук и да се разплача. Да плача безкрайно. Защо аз, идиотът, нямам вече приятели? Сигурно ме е страх, че един ден и те ще си отидат, както някога си отиде най-добрият ми приятел Виджая. Или ме е страх да не ми се надсмиват, че не мога да преодолея загубата на Манон…

Пердю погледна към баща си. Много искаше да му каже: „Манон те харесваше, помниш ли Манон?“. Но баща му го изпревари.

— Кажи на майка си, Жано… кажи ѝ, че няма друга като нея, наистина.

По лицето му ясно се четеше съжаление, че любовта не е в състояние да предотврати желанието на жената да прикове към стената ужасно изнервящия съпруг.

10.

Катрин огледа внимателно барбуните, пресните подправки, сметаната от едри нормандски крави, показа му дребните пресни картофи, сиренето и ухаещите круши. И виното.

— Може ли да се приготви нещо от тези продукти?

— Да. Но едно по едно, не с всички заедно.

— През целия ден се радвах на предстоящата вечер — довери му тя. — И малко се страхувах. А вие?

— При мен беше обратното. Много се страхувах и малко се радвах. Трябва да ви се извиня.

— Не, не трябва. В момента сте разстроен от нещо и не е нужно да се преструвате, че сте добре — заяви тя и му хвърли една от кърпите на сини и сиви карета, за да си я върже като престилка. Носеше синя лятна рокля и напъха своята кърпа под червения колан. Днес ѝ личеше, че русите коси са посивели на слепоочията, а погледът ѝ вече не издаваше безпомощен ужас.

Скоро прозорците се запотиха. Газовите пламъчета под тенджерите и тиганите съскаха, сосът от бяло вино, лук шалот и сметана бълбукаше, зехтинът оцвети картофките с розмарин и сол в най-тежкия тиган.

Говореха си, сякаш го правеха от години. Само веднъж спряха, и то за малко. Обсъдиха Карла Бруни и морските кончета, при които мъжките екземпляри носят малките в джоб на коремчето си. Говориха за мода, за сол с добавен вкус и за обитателите на дом № 27, естествено.

Лесни и трудни теми им хрумваха, докато стояха един до друг, между виното и рибата. Пердю имаше чувството, че по този начин — изречение след изречение, двамата с Катрин откриват вътрешното си родство.

Докато той бъркаше соса, Катрин задушаваше барбуните една по една. Ядоха направо от тигана, прави, защото Катрин имаше само един стол. Тя наля вино — леко жълто тапие от Гаскония. Той изпразни чашата си на предпазливи глътки.

Първата му среща с жена след 1992 година. Невероятно, но щом влезе в жилището на Катрин, се почувства обгърнат от сигурност. Мъчителните мисли останаха зад вратата. Сигурно тя го бе омагьосала.

— Как прекарвате дните си напоследък? — попита Пердю, след като приключиха с Господ, света и президента.

— Аз ли? В търсене — отвърна тя и посегна към багетата. — Търся себе си. Преди… преди случилото се бях асистентка, секретарка, пресаташе и почитателка на съпруга си. Сега се опитвам да си спомня какво можех, преди да го срещна. По-точно опитвам се да разбера дали още мога нещо. С това се занимавам. Дните ми минават в опити.

Катрин откъсна меката среда на хлебчето и започна да я мачка между стройните си пръсти. Пердю четеше по лицето ѝ като в роман. Тя не му забраняваше да я прелиства, да проникне в историята ѝ.

— Днес, на 48 години, се чувствам като осемгодишно дете. Тогава мразех да ме пренебрегват. И същевременно се обърквах и плашех, когато някой ме намираше интересна. Исках само точно определени хора да ми обръщат внимание. Например момичето с гладки коси от богато семейство да ме направи своя приятелка. Или добрият учител да забележи как скромно пазя големите си знания. Или мама… о, мама…

Катрин замлъкна. Пръстите ѝ продължаваха да мачкат хлебното топче.

— Исках да ме забележат най-големите егоисти. Другите ми бяха безразлични. Например татко, който много ме обичаше. Или дебелата, вечно потяща се Олга от партера. А те бяха много по-мили. Аз обаче се чувствах неловко, че се харесвам на мили хора. Глупачка съм, нали? И в брака си продължих да бъда същото глупаво момиче. Исках онзи идиот, мъжът ми, да ми обръща внимание и пренебрегвах всички други. Сега съм готова да се променя. Ще ми подадете ли пипера?

Пръстите ѝ бяха оформили морско конче. Сложи му две зрънца пипер за очички и го връчи на Пердю.

— Бях скулпторка. Някога, в далечното минало. Сега съм на 48 и възнамерявам да започна отначало. Ще уча. Не помня откога не съм спала с мъжа си. Аз бях вярна, тъпа и ужасяващо сама. Боя се, че ако се държите мило с мен, ще ви погълна. Или ще ви убия, защото няма да мога да го понеса.

Пердю слушаше с нарастващо учудване. Бе сам с такава жена, зад затворена врата.

Продължи да се взира в лицето на Катрин. Впи поглед в главата ѝ, сякаш му бе позволила да проникне в нея и да потърси интересните неща, които със сигурност се криеха вътре.

Ушите ѝ бяха продупчени, но не носеше обици. („Имах рубинени, сега сигурно ги носи новата. Жалко, с какво удоволствие бих ги хвърлила в краката му.“) Понякога попипваше свивката на шията си, сякаш търсеше нещо… може би огърлица, също станала притежание на новата.

— А вие как прекарвате дните си? — попита на свой ред тя.

Той ѝ описа „Литературната аптека“.

— Речен кораб с голям трюм, камбуз, две каюти за спане, баня и 8 000 книги. Собствен свят в големия свят.

И спряно приключение, като всеки закотвен за сушата кораб, но не ѝ каза това.

— А мосю Пердю е кралят на този свят. Мосю Пердю предписва лекове за любовна мъка. Мосю Пердю, литературният фармацевт.

Катрин посочи пакета с книги, донесен от него предната вечер.

— Трябва да ви кажа, че помагат.

— Каква искахте да станете, когато бяхте момиче? — попита той, преди смущението да го надвие.

— Исках да стана библиотекарка. И пиратка. Мисля, че вашият книжен кораб щеше да ми свърши много добра работа. Ден след ден щях да откривам тайните на света с четене.

Пердю слушаше с нарастваща нежност.

— А нощем щях да крада от злите хора всичко онова, което са вземали с лъжи от добрите. Щях да им оставя една-единствена книга, за да ги пречисти, да ги принуди да се покаят, да ги превърне в добри хора и така нататък… естествено.

Катрин се изсмя горчиво.

— Естествено — подкрепи иронията ѝ той. Защото това беше единственото трагично при книгите: те променяха хората. Но не можеха да променят само истински злите. Те не ставаха по-добри бащи, по-мили съпрузи, по-нежни приятелки. Те си оставаха тирани, продължаваха да мъчат служителите си, децата и кучетата, бяха злобни на дребно и подли на едро, радваха се, когато жертвите им изпитваха срам.

— Книгите бяха мои приятели — рече Катрин и се опита да охлади зачервената си от готвенето буза с чашата вино. — Мисля, че научих всичко за чувствата от книгите. С тях обичах, смеех се и знаех повече, отколкото през целия си живот без книги.

— И аз — потвърди тихо Пердю.

Погледнаха се и тогава просто се случи.

— Какво всъщност означава Ж.? — попита с тъмен глас Катрин.

Пердю се покашля и отговори шепнешком:

— Жан.

Езикът му се удари в зъбите, толкова чуждо му беше това име.

— Казвам се Жан. Жан Албер Виктор Пердю. Албер — на дядо ми по бащина линия. Виктор — на дядо ми по майчина линия. Мама е професор, баща ѝ, Виктор Берние, беше токсиколог, социалист и кмет. На 50 години съм, Катрин, и не познавам много жени, камо ли пък да съм спал с много жени. Обичах една, но тя ме напусна.

Катрин го наблюдаваше напрегнато.

— Напусна ме вчера. Преди 21 години. Писмото е от нея. Страх ме е от онова, което ще прочета вътре.

Стоеше и чакаше тя да го изхвърли. Да го удари. Да извърне поглед. Нищо такова не се случи.

— О, Жан — пошепна съчувствено Катрин. — О, Жан…

Ето я пак. Сладостта да чуе собственото си име.

Погледнаха се. Той видя пламъка в погледа ѝ, усети, че и той се размеква. Позволи ѝ да влезе в него, да проникне навътре. Да, двамата проникваха един в друг с погледи и без думи.

Две малки лодки в морето. Мислеха си, че се носят сами по вълните, откакто изгубиха котвите си, а сега…

Тя помилва бузата му.

Нежността го улучи като плесница. Прекрасна, приказна плесница.

Още веднъж. Още веднъж!

Катрин остави чашата си. Голите им ръце се докоснаха.

Кожата. Косъмчетата. Топлината.

Не стана ясно кой се уплаши повече, но и двамата осъзнаха веднага, че това не е уплаха от чуждото тяло, от внезапната интимност, от докосването.

Уплашиха се, защото се почувстваха невероятно добре.

11.

Жан направи крачка към Катрин, застана зад нея и вдъхна аромата на косата ѝ, усети раменете ѝ до гърдите си. Сърцето му биеше лудо. Безкрайно бавно и съвсем естествено сложи ръце върху тесните ѝ китки. Обхвана ги внимателно и плъзна длани нагоре към лактите. Палецът и останалите пръсти образуваха пръстен от топлина и кожа.

Катрин въздъхна. Птичи звук, който носеше неговото име.

— Жан?

— Да, Катрин.

Жан Пердю усети как тялото ѝ се разтрепери. Треперенето дойде от средата под пъпа и се разпространи навсякъде като пръстен от вълни. Прегърна я, както стоеше зад нея, за да я подкрепи.

Тялото ѝ вибрираше. Реакцията ѝ издаваше, че дълго, много дълго не е била докосвана. Тя беше като пъпка, скрита в твърд пашкул.

Толкова самотна. Толкова сама.

Катрин се облегна на гърдите му. Късата ѝ коса миришеше приятно.

Жан Пердю я помилва още по-нежно. Галеше само връхчетата на тънките косъмчета по ръцете ѝ, въздуха над голите ѝ ръце.

Толкова е хубаво.

„Още, умоляваше тялото на Катрин, о, моля те, още, толкова време мина, умирам от жажда.“ И същевременно: „О, моля, не, не толкова силно, идва ми много, твърде много. Няма да издържа! Толкова ми липсваше. Издържах дълго, но вече не мога. Бях сурова към себе си, но сега се разпадам, сипя се като пясък, губя се. Помогни ми. Продължавай“.

Нима чувам чувствата ù?

От устните ѝ излизаха само звукови варианти на името му.

Жан…Жан? Жан!

Катрин се отпусна на гърдите му и се предаде в ръцете му. В пръстите му нахлу горещина. Чувстваше се истински, цял мъж, състоящ се от ръце и слабини, от тяло и чувства, от мускули и душа. И всичко това се съсредоточи във връхчетата на пръстите.

Милваше само голата ѝ кожа, без да се докосва до роклята или да я свали. Ръцете, твърди и загорели от слънцето, до крайчето на ръкавите. Отново и отново ги обхващаше и очертаваше контурите им. Милваше тила ѝ, тъмнокафяв, шията, крехка и мека, красиво оформените, хипнотизиращи ключици. Правеше го с връхчетата на пръстите, с палеца, плъзгаше се по мускулите, корави или меки, усещаше ги с цялото си същество.

Кожата ѝ бързо се затопляше. Мускулите под нея се изпълваха с живот, тялото ѝ пулсираше, меко, горещо и невероятно гъвкаво. От пъпката се роди плътен, тежък цвят. Кралица на нощта.

Името ѝ се отрони от устните му.

— Катрин…

Дълго потискани чувства разкъсаха кората на времето. Почувства теглене в слабините. Ръцете му вече усещаха не само какво правят самите те, а и как отговаря кожата ѝ, как тялото ѝ милва неговото. Все едно целуваше дланите и пръстите му.

Как го прави? Какво прави с мен?

Дали да я вдигне на ръце и да я положи върху мека постеля, за да даде почивка на треперещите ѝ колене? Да се наведе над нея и да милва глезените, колянните ямки… Дали ще успее да изтръгне нови мелодии от нея?

Искаше да я види как лежи под него с широко отворени очи, впила поглед в лицето му, искаше да докосва устните ѝ, лицето. Искаше цялото ѝ тяло да целува ръцете му. Искаше всяка част от нея.

Катрин се обърна към него. Сивите очи изглеждаха като дъждовно небе. Възбудени, живи.

Пердю я вдигна на ръце. Тя се сгуши на гърдите му. Отнесе я в спалнята, която бе сякаш огледално отражение на живота му — матрак на пода, закачалка в ъгъла, книги, лампа за четене… и грамофон.

Собственото му отражение го посрещна във високите прозорци. Безлик силует. Ала изправен. Силен. В ръцете му жена, и то каква жена.

Жан Пердю усети как тялото му се отърси от нещо. От заглушаването на чувствата. От слепотата.

От желанието да остане невидим.

Аз съм мъж… отново съм мъж.

Положи Катрин върху простия матрак, покрит с гладък бял чаршаф. Тя остана да лежи със затворени крака, с изпънати до тялото ръце. Той полегна до нея, опрян на ръката си, за да може да я гледа. Гледаше как тя диша, как тялото ѝ трепери, сякаш под кожата се надигат леки земетресения.

Особено силно беше треперенето в трапчинката на шията. Между гърдите и брадичката, точно под гръкляна. Наведе се над нея и сложи устни върху трептящото място. Отново птичият звук.

— Жан…

Пулсиране. Сърцебиене. Топлина.

Усети как Катрин влиза в него през полуотворените му устни. Ароматът ѝ се сгъсти и вплътни.

Горещината, пулсираща в тялото ѝ, премина в неговото.

А после —о, умирам! — и тя го докосна.

Голи ръце върху гола кожа.

Пръстите ѝ се мушнаха под ризата му.

Когато усети докосването ѝ, в сърцето му надигна глава едно много старо чувство. Разпростря се бързо, съживи тялото му, проникна във всяка фибра и клетка, а когато достигна гърлото, му отне дъха.

Неподвижен, за да не попречи на прекрасното, ужасното, завладяващото чувствено същество в себе си, той спря да диша.

Желание. Наслада. И още нещо…

За да не издаде, че се е парализирал от блаженство, и за да не уплаши Катрин с неподвижността си, той си заповяда да издиша. Бавно, много бавно.

Любов.

Думата се оформи в сърцето му. Изникна и споменът за това чувство. Очите му се напълниха със сълзи.

Толкова ми липсва.

И от окото на Катрин се отрони сълза. За себе си ли плачеше, или за него?

Тя разкопча ризата му от долу нагоре, издърпа вратовръзката. Той се надигна, за да ѝ помогне.

Ръцете ѝ се сключиха зад тила му. Без да настояват и без да теглят.

Устните ѝ се отвориха съвсем леко. И шепнеха: „Целуни ме“.

Жан очерта устните ѝ с показалец, учудвайки се на различните видове мекота.

Би било по-просто да продължи.

Да преодолее и последната дистанция в движението надолу. Да целуне Катрин. Да поиграе с езика ѝ, да превърне новото в познато, любопитството в жажда, щастието в…

Срам? Нещастие? Възбуда?

Да ѝ свали роклята, да я съблече бавно, по-добре първо бельото, после роклята. Да, точно така ще направи. Искаше да знае, че тя е гола под роклята.

Не го направи. За първи път, след като се докоснаха, Катрин затвори очи. В момента, когато устните се отвориха, очите ѝ се затвориха.

Изключи Пердю от усещанията си. Той вече не виждаше какво иска тя.

Усети, че с нея става нещо. И това нещо дебне да ѝ причини болка.

Дали си е спомнила как я е целувал мъжът ѝ? (Сигурно последната им целувка е била много, много отдавна. Нали той си имаше приятелка? Нали е казвал на жена си грозни неща, като например: „Отвращаваш ме, когато си болна“. Или: „Щом мъжът вече не иска жена си в спалнята, значи жената също е виновна“.) А може би тялото ѝ си спомняше колко дълго е било пренебрегвано. Колко дълго е живяла без нежности, без ласки, без интимни докосвания. Или си представя как се е любила с мъжа си и никога не ѝ е било достатъчно. Казвал ѝ е, че не искал да я глези, че глезените жени не обичат. Какво, още ли искала, той вече бил свършил! Спомен за нощите, през които се е съмнявала, че някога отново ще стане жена, че някой пак ще я милва и целува, ще ѝ казва колко е хубава. Дали отново ще остане насаме с мъж зад заключена врата…

Демоните ѝ се бяха върнали, а неговите бързаха да се присъединят към тях.

— Вече не сме сами, Катрин.

Тя отвори очи. Бурята в зениците бе преминала от сребърно сияние към избледняващо сиво. Кимна и очите ѝ се напълниха със сълзи.

— Да. О, Жан, онзи идиот се появи точно когато си мислех: „Най-после. Най-после един мъж ме докосва така, както винаги съм желала“. Не като… като онзи идиот.

Обърна се настрана, за да не го гледа.

— Появи се и старото ми Аз. Глупавата, дребна, унизена Кати. Която винаги търсеше вината в себе си, без да помисли, че мъжът ѝ се държи отвратително или че майка ѝ я пренебрегва. Всеки път си казвах, че съм пропуснала нещо важно, че не съм се държала добре… не съм била достатъчно тиха или достатъчно щастлива. Че не обичам мъжа си и майка си достатъчно силно, затова те се държат така с мен…

Катрин заплака.

Първо плачеше тихо, но когато той я зави с одеялото и я притисна до себе си, крепейки главата ѝ, захълца силно. Сърцераздирателно.

Пердю усети с ръцете си, с цялото си тяло, как тя отново преброжда всички дълбини, през които е минавала многократно. Изпълнена с ужас, че ще падне, ще изгуби самообладание, ще се удави в болката. И се случи точно това.

Потъна. Стигна до дъното, победена от унижението и тъгата.

— Нямах нито една приятелка… Той казваше, че хората искали единствено да се къпят в неговия блясък. Неговия. Не можеше да си представи, че някой се интересува от мен, не от него. Казваше ми, че се нуждае от мен, но всъщност не ме искаше, не ме желаеше… Искаше изкуството само за себе си… Аз се отказах от работата си заради него, но това му беше твърде малко. Дали не трябваше да умра, за да му докажа, че е всичко за мен? Че е повече, отколкото аз някога съм била за него?

Катрин стигна до края. Дрезгавият ѝ шепот пареше.

— Двайсет години, Жан. Двайсет години, през които не живях… Плюх на собствения си живот. Позволих и на него да плюе върху живота ми.

След време Катрин задиша по-спокойно и заспа. Тялото ѝ в прегръдките му омекна.

Значи и тя. Двайсет години. Очевидно има и други варианти да разрушиш живота си.

Пердю знаеше, че сега е негов ред. Ще се наложи и той да стигне до дъното.

В дневната, върху старата, бяла кухненска маса, лежеше писмото на Манон. Макар да му беше тъжно, се почувства утешен, че не е единственият, пропилял живота си.

За миг се запита какво ли щеше да е, ако Катрин бе срещнала него, а не онзи Льо П.

А после си зададе въпроса готов ли е да прочете писмото.

Не, естествено.

Счупи печата, помириса хартията. Дълго стоя неподвижен. Затвори очи и сведе глава.

После решително седна на вехтия стол и започна да чете писмото на Манон отпреди двайсет години.

12.

Боние, 30 август 1992 г.

Хиляди пъти съм ти писала, Жан, и всеки път трябваше да започвам с една и съща дума, най-истинската от всички: „Любими“.

Любими мой, скъпи, далечни мой Жан,

Аз извърших глупост. Не ти казах защо те напускам. Сега съжалявам и за двете: че си отидох и че премълчах защо.

Моля те, прочети писмото ми. Не ме изгаряй. Напуснах те не защото не исках да остана с теб. Исках да остана. Исках го много повече от онова, което се случва сега с мен.

Жан, аз ще умра много скоро. Лекарите предполагат, че ще стане по Коледа.

Отидох си от теб с желанието да ме намразиш. Виждам те как клатиш глава, любов моя. Но аз реших да постъпя правилно. Така ме посъветва любовта. Тя винаги ни казва какво е добро за другия, нали? Мислех си, че ще е добре да се разгневиш и да ме забравиш. Исках да не тъгуваш, да не се измъчваш, да не знаеш нищо за смъртта. Едно рязване, гняв, край — и продължаваш да живееш.

Излъгах се. Така не става. Трябва да ти кажа какво се случи с мен, с теб, с нас. То е хубаво и ужасно едновременно. И е твърде голямо за едно малко писмо. Когато дойдеш при мен, ще говорим за всичко.

Пиша ти, за да те помоля да дойдеш при мен.

Страх ме е да умра.

Обещавам ти да почакам, докато дойдеш.

Обичам те.

Манон

P.S. Ако не искаш да дойдеш, защото чувствата ти не са достатъчно силни, ще приема. Ти не ми дължиш нищо, дори съжаление.

P.P.S. Лекарите не ми позволяват да пътувам. Люк те очаква.

Мосю Пердю седеше в тъмното и се чувстваше като пребит.

В гърлото му заседна буца.

Това е невъзможно!

С всяко примигване виждаше себе си, мъжа от преди 21 години. Как седеше като вкаменен и отказваше да отвори писмото.

Невъзможно!

Наистина ли тя е…?

Два пъти го предаде. Беше абсолютно убеден. Върху това заключение построи живота си.

Усети гадене.

След 21 години разбра, че той я е предал, не тя него. Манон го е чакала напразно, докато е…

Не. Моля, не!

Той е виновен за всичко.

Писмото, послеписът… Сигурно е повярвала, че чувствата му не са достатъчно силни. Че Жан Пердю никога не я е обичал достатъчно, за да изпълни последното, най-силното ѝ желание.

Проумя какво е направил и се засрами дълбоко от себе си.

Видя я в часовете и дните след писмото. Седяла е и е чакала пред дома ѝ да спре кола и Жан да почука на вратата.

Лятото си е отишло, есента е заскрежила листата на дърветата, зимата ги е оголила.

Но Жан не се е появил.

Пердю закри лицето си с две ръце. Идеше му да се удари.

Вече е много късно.

Въпреки че пръстите му трепереха неудържимо, успя да сгъне писмото и да го прибере в плика. Стиснал зъби, закопча ризата си, обу обувките и подреди косата си в огледалото на нощта.

Защо не скочиш през прозореца, идиот такъв? Това е единственото добро решение.

Вдигна поглед и видя Катрин да стои в рамката на вратата.

— Тя ме е… — започна Пердю, посочи писмото. — Аз съм я… — Не намери думата. — Оказа се, че е било съвсем различно.

Коя е истинската дума?

— Обичал? — попита след минута Катрин.

Точно така. Това е думата.

— Но това е хубаво.

— Вече е твърде късно.

Всичко е изгубено. Аз съм изгубен.

— Тя ме е напуснала…

Кажи го, по дяволите!

— Напуснала ме е от любов. Точно така.

— Ще се видите ли отново? — попита Катрин.

— Не. Тя е мъртва. Отдавна е мъртва.

Затвори очи, за да не вижда Катрин. Знаеше колко ще я нарани.

— Аз също я обичах. Обичах я толкова силно, че когато тя си отиде, престанах да живея. Тя е умирала, а аз си мислех само колко подло е постъпила с мен. Държах се като глупак. Прости ми, Катрин, но и днес се държах глупаво. Не съм в състояние да говоря истински за това. Трябва да си отида, преди да ти причиня болка. Позволяваш ли?

— Разбира се, че можеш да си отидеш. Не ми причиняваш болка. Това е нашият живот. Вече не сме 14-годишни деца. Когато човек няма кого да обича, става по-особен. Във всяко ново чувство влиза част от старото и трябва да мине време, докато изчезне. Такива сме ние, хората.

Катрин говореше спокойно, едва ли не делово.

Погледна към кухненската маса. Тя бе донесла цялото нещастие.

— Иска ми се и моят мъж да ме бе напуснал от любов. Това е най-прекрасният начин да бъдеш изоставен.

Пердю направи крачка към нея, прегърна я нежно — и я почувства ужасяващо далечна.

13.

Направи сто лицеви опори. Водата вреше. След първата глътка кафе си заповяда да направи сто клякания. Накрая целият трепереше.

Взе студен и горещ душ. Избръсна се и се поряза на няколко места. Изчака кървенето да спре, изглади бяла риза, върза си вратовръзка. Сложи няколко банкноти в джоба на панталона и наметна сакото.

На излизане не погледна към вратата на Катрин. Тялото му копнееше за прегръдката ѝ.

А после какво? Аз ще се утеша, тя ще се утеши, накрая ще сме като две използвани носни кърпички.

Извади от пощенската кутия поръчките за книги, оставени от съседите. Поздрави Тиери, който бършеше от масите нощната влага.

Погълна набързо омлета със сирене, без да усеща вкуса му. През цялото време не откъсваше очи от сутрешния вестник.

— Какво има? — попита Тиери и сложи ръка на рамото му.

Жестът беше толкова лек, толкова приятелски — но мосю Пердю трябваше да стисне зъби, за да не го отблъсне.

Как ли е умряла? От какво? Имала ли е болки, викала ли ме е? Сигурно всеки ден е гледала към вратата. Защо бях толкова горд?

Защо трябваше да стане по този начин? Какво наказание заслужавам? Дали да не се самоубия? Поне веднъж да постъпя правилно.

Пердю продължи да чете рецензиите. Четеше напрегнато, с маниакална съсредоточеност, решен да не изпусне нито една дума, нито едно мнение. Подчертаваше, драскаше коментари и забравяше прочетеното.

Прочете всичко още веднъж.

Дори не вдигна глава, когато Тиери рече:

— Вижте онази кола. Стои там от снощи. Дали пък някой не спи вътре? Сигурно пак са дошли почитатели на онзи писател.

— Мислите, че са тук заради Макс Жордан? — промълви Пердю.

Дано момчето не извърши моите глупости.

Тиери тръгна към колата, но човекът вътре даде газ и бързо се отдалечи.

Чула е смъртта и се е уплашила. Пожелала е да отида при нея и да я пазя. А аз не отидох. Седях си тук и се самосъжалявах.

Започна да му се гади.

Манон. Ръцете ù.

Писмото. Миризмата ù, почеркът. Толкова живи. Тя ми липсва.

Мразя се. Мразя я!

Защо е допуснала да умре? Сигурно е станало недоразумение. Тя е жива. Някъде там.

Стигна тичешком до тоалетната и повърна.

Неделята се оказа шумна.

Премете палубата. Подреди книгите, които през последните дни бе отказал да продаде. Напасва ги до милиметър. Сложи нова ролка в касовия апарат. Не знаеше какво да прави с ръцете си.

Ако оцелея този ден, ще живея още дълго.

Обслужи един италианец.

— Наскоро видях книга с очилат гарван на корицата. Преведена ли е вече?

Снима се с двойка туристи, прие поръчки за ислямски книги от Сирия, продаде чорапи против тромбоза на една испанка, напълни паничките на Кафка и Линдгрен. Докато котките се мотаеха из кораба, Пердю прелисти каталог, който възхваляваше не само най-известните истории от шест думи от Хемингуей до Мураками, събрани в комплект за маса, а и солници, бурканчета за пипер и подправки с главите на Шилер, Гьоте, Балзак и Вирджиния Улф. От темето на писателите се сипеше сол, пипер или захар.

Какво е това? Кич? Или нещо повече?

„Абсолютният бестселър сред помощните материали са новите читателски знаци във всяка книжарница.

Ексклузивно към тях предлагаме „Стъпалата“ на Хесе — култовата опора за книги в отдела за поезия!“

Пердю се взираше в обявата.

Знаете ли какво? Прекалихте. Вървете по дяволите с вашите солници с Гьоте и Шилер! Не искам да виждам криминалета на тоалетна хартия. Нито пък „Стъпалата“ на Хесе — „на всяко начало е присъща магия“ —като декорация за етажерка! Стига толкова!

Книжарят се загледа през прозореца към Сена. Как блещукаше водата, как небето се присвиваше.

Красиво е, наистина.

Дали Манон е била гневна, че се е наложило да ме напусне по този начин? Защото аз съм такъв, какъвто съм, и не мога да съм друг? Да говори с мен например. Просто да каже какво става с нея. Да ме помоли за помощ. Да ми каже истината.

— Сигурно не съм такъв мъж — изрече високо той. — Що за човек съм изобщо?

Жан Пердю затвори каталога, нави го на руло и го пъхна в задния джоб на сивия панталон.

Имаше чувството, че през последните 21 години се е движил точно към този ден. Към минутата, в която осъзна какво трябва да направи. Какво е трябвало да направи много отдавна, дори без писмото на Манон.

Мосю Пердю отвори грижливо подреденото сандъче за инструменти, извади електрическата отвертка, пъхна накрайника в джоба на ризата и излезе на палубата. Положи каталога върху метална пластина, коленичи върху многоцветната лакирана хартия, сложи накрайника на отвертката и започна да развива големите винтове, които държаха стълбичката за основата на кея. Един след друг. Накрая издърпа маркуча, който го свързваше с пристанищния резервоар за прясна вода, извади щепселите от разпределителното електрическо табло и развърза въжетата, които вече две десетилетия приковаваха „Литературната аптека“ към брега. Изрита силно стълбичката, за да се отдели окончателно от кея, вдигна гредата, отнесе я на палубата и затвори вратичката, през която се влизаше в кораба. След това отиде на кърмата, където беше кормилото, изпрати една мисъл към улица „Монтаняр“ — „Катрин, прости ми“ — и завъртя ключа в позиция за загряване.

Двигателят заработи без колебание.

— Мосю Пердю! Мосю Пердю! Ехо! Почакайте!

Книжарят погледна през рамо.

Жордан? Да, наистина беше Жордан! Носеше обичайните наушници и огромни слънчеви очила. „На мадам Боме са“, установи смаяно Пердю, разпознал досадната муха, отрупана с изкуствени камъни.

Жордан тичаше към книжния кораб и голямата моряшка торба на раменете му подскачаше възбудено при всяка крачка. На ръцете му висяха още няколко торби. След него тичаха мъж и жена с фотоапарати.

— Къде отивате? — извика в паника Жордан.

— Махам се оттук — изгърмя в отговор Пердю.

— Страхотно! И аз ще дойда!

Жордан замахна и хвърли багажа си на борда. В този миг „Лулу“, разтреперана от необичайните вибрации, се отмести на метър от брега. Половината торби паднаха във водата. Сред тях и онази с мобилния телефон и портмонето на писателя.

Моторът бучеше, дизелът изгаряше и бълваше черен дим. Реката се загърна в синя мъгла. Мосю Пердю чу ругатните на пристанищния надзирател и го видя да тича към кея сред изпаренията.

Натисна педала за газта.

— Пълен напред!

В този миг писателят се засили за скок.

— Не! — кресна Пердю. — Мосю Жордан, не! И дума да не става! Аз трябва да…

Макс Жордан скочи.

14.

— Моля ви!

Макс Жордан се изправи, разтърка коляното си и проследи с поглед половината си изгубени вещи, които се повъртяха още малко на повърхността и потънаха. Усмихна се доволно и закуцука към кормилния пулт. Не свали наушниците.

— Добър ден — поздрави щастливо преследваният автор. — Значи книжният кораб можел и да се движи?

Пердю извърна очи. По-късно ще се скара яката на Макс Жордан и ще го прати да си върви вкъщи. Сега трябваше да се съсредоточи. Да прецени какво го очаква. Излетни и товарни лодки, лодки къщи, птици, мухи, водни пръски… Какъв ли беше редът? Кой имаше предимство? С каква скорост да се движи? И какво, по дяволите, означаваха жълтите ромбове по мостовете, под които минаваше?

Макс го гледаше, сякаш очакваше нещо.

— Идете да проверите как са котките и книгите — нареди строго Пердю. — И направете кафе. През това време аз ще се опитам да запазя и двама ни живи.

— Какво? Да не сте искали да убиете някого? Какви котки?

Бедничкият автор не разбираше нищо.

— Първо свалете тези смешни неща — Пердю посочи наушниците, — а после направете кафе.

След минути Макс Жордан пъхна в металната поставка край руля голяма чаша с димящо силно кафе. Пердю вече бе привикнал към вибрациите и умело насочваше плавателния съд срещу течението. Отдавна не го беше правил. Гледаше невярващо дългата муцуна, която буташе пред себе си. Дълга колкото три ремаркета. И се чудеше на дискретността, с която книжният кораб напредваше във водите на Сена.

Изпитваше страх и удоволствие едновременно. Искаше му се да пее и да крещи. Стискаше кормилото с все сила. Съзнаваше, че се държи като обезумял, като глупак, но беше… беше приказно!

— Откъде знаете как се управлява товарен кораб? Откъде сте научили всичко това?

Писателят огледа със страхопочитание навигационните инструменти.

— Баща ми ме научи. Бях на дванайсет. Щом навърших шестнайсет, взех свидетелство, което ми дава право да управлявам речни плавателни съдове. Тогава възнамерявах да карам въглища на север.

И да стана едър, силен и спокоен мъж, който вечно е на път и това го прави щастлив. Божичко, колко бързо минава животът.

— Сериозно ли? Моят баща не ми е показал дори как се сгъват корабчета от хартия.

Париж се плъзгаше покрай тях като на филмова лента. Пон Ньоф, Нотър Дам, Арсенала.

— Потеглихте като същински Джеймс Бонд. Желаете ли мляко и захар, мистър Бонд? — попита весело Жордан. — Защо изведнъж решихте да заминете?

— Какво казахте? Не, не искам захар, мис Мънипени[12].

— Казах, че взривихте живота си. Побягнахте. Като Хъкълбери Фин с лодката. Като Форд Префект[13].

— Заради жена.

— Жена ли? Мислех, че не се интересувате много от жени.

— Не се интересувам от повечето жени. Искам само една. Искам я силно. Затова отивам при нея.

— Аха. Чудесно. Защо не взехте автобуса?

— Да не мислите, че само в книгите хората вършат безумия?

— Не мисля. В момента мисля само, че не мога да плувам, а вие още като момче сте управлявали това чудовище. Видях как сте подредили петте кутии с котешка храна по азбучен ред. Вероятно сте луд. Мили Боже! Някога били ли сте на 12 години? Истинско малко момче? Не ми се вярва. Изглеждате, сякаш винаги сте били такъв…

— Какъв?

— Възрастен. Винаги овладян. Самоуверен. Спокоен.

Само да знаеше какъв дилетант съм…

— Нямаше да стигна и до гарата. По пътя щях да размишлявам задълбочено, мосю Жордан, и да открия куп причини, които ме спират да продължа. И нямаше да замина. Сега щях да стоя там горе — Пердю посочи моста на Сена, откъдето им махаха момичета на велосипеди — и да си остана завинаги в Париж. Нямаше да избягам от обичайния си живот. Звучи гадно, но е така.

— Казахте „гадно“.

— И какво от това?

— Супер! Вече не съм разтревожен от азбучната подредба в хладилника ви.

Пердю посегна към чашата с кафе. Как ли ще се разтревожи Макс Жордан, ако разбере, че жената, заради която Жан Пердю прекъсна връзката с нормалния живот по такъв чудовищен начин, е починала преди 21 години? Пердю си представи как го казва на Жордан. Най-добре да му каже веднага, само че не знаеше как.

— А вие? — попита той. — Какво ви доведе на брега на Сена, мосю Жордан?

— Искам… търся история — обясни със запъване Макс Жордан. — Защото тук, вътре в мен… вече няма нищо. Реших, че няма да се върна вкъщи, докато не намеря историята. Дойдох при вас да се сбогувам и в този миг вие потеглихте… Позволете ми да пътувам с вас. Моля ви!

Момъкът гледаше Пердю с такава надежда, че той мигом промени намерението си да го свали на сушата при първото по-голямо пристанище и да му пожелае много късмет.

Светът беше пред тях. Оставил зад себе си нелюбимия живот, Пердю изведнъж се почувства отново момче. Да, някога наистина беше момче, нищо, че Макс Жордан го гледаше с очи на хлапак и не искаше да повярва.

Хубаво беше да се почувства отново на дванайсет. Тогава Жан рядко беше сам, макар че харесваше миговете на уединение. Най-често беше с Виджая, тъничката издънка на индийското семейство математици в съседната къща. Тогава все още беше дете и възприемаше сънищата си като втори реален свят и като място на изпитание. Да, наистина вярваше, че ако реши задачите, поставени му насън, ще напредне в будния си живот.

„Намери пътя, който ще те изведе от лабиринта! Научи се да летиш! Укроти адското куче! И тогава, щом се събудиш, ще ти се изпълни едно желание.“

По онова време беше способен да вярва в силата на своите желания. Повечето от тях, естествено, бяха съчетани с условието да се откаже от нещо любимо или много важно.

„Направи така, че родителите ми отново да се гледат на закуска! Ще ти дам едното си око, лявото. Дясното ми е нужно, за да карам кораба.“

Така се молеше, когато беше още момче и не беше такъв… Как го нарече Жордан? Винаги овладян. Пишеше писма до Бога и ги подпечатваше с кръв от палеца си. И ето че днес, с около хиляда години закъснение, стоеше на кормилото на гигантски кораб и за първи път от много време насам признаваше, че все още има желания.

— Виж ти! — въздъхна Пердю и изправи гръб.

Жордан натискаше копчетата на радиостанцията.

Най-сетне намери честотата на навигационния лоцман „Речно плаване — Сена“, който регулираше движението по реката.

— … повтарям обръщението си към двамата комици, обгърнали в дизелова мъгла пристанището на „Шанз Елизе“: сърдечни поздрави от пристанищния надзирател и не забравяйте, че десният борд е там, където палецът е отляво.

— Нас ли имат предвид? — попита Жордан.

— Това не е важно — махна Пердю.

Погледнаха се и се ухилиха малко накриво.

— Какъв искахте да станете, когато бяхте момче, мосю Жордан?

— Когато бях момче ли? Та това беше вчера! — Макс се изсмя, но бързо утихна. — Исках да стана мъж. Тогава баща ми щеше да ме приема насериозно. Исках да стана и тълкувател на сънища, доста противоречиво желание в сравнение с първото — добави унило той.

Пердю се покашля.

— Я се опитайте да откриете как да стигнем до Авиньон, мосю. Искам да ми начертаете най-хубавия път по каналите на юг. Път, по който може би ще сънуваме важни сънища.

Показа му къде са картите. Жордан остана много изненадан от гъстата мрежа плавателни канали, яхтени пристанища и шлюзове.

Въпреки че момъкът го гледаше въпросително, мосю Пердю увеличи скоростта. Устремил поглед към водата, обясни:

— Санари е казал, че човек трябва да пътува на юг по вода, за да получи отговор на сънищата си. Че щом отиде на юг, ще се намери отново, но само ако по пътя натам се е изгубил напълно. Ако се губи от любов и копнеж. Ако трепери от страх. Щом стигне Юга, да се вслуша в морето, за да проумее, че смехът и плачът се чуват по един и същ начин. Че понякога душата трябва да плаче, за да е щастлива.

В гърдите му се събуди птичка и предпазливо, учудена, че още живее, разпери крилца. Птицата ще излезе, помисли си Пердю. Ще пробие гръдния му кош и ще вземе със себе си сърцето му, ще се издигне в небето.

— Идвам — прошепна Жан Пердю. — Идвам, Манон.

Пътният дневник на Манон

На път към живота, между Авиньон и Лион

30 юли 1986

Цяло чудо е, че не се качиха всички с мен. Достатъчно изнервящо беше, че родителите ми, леля „Жените изобщо не се нуждаят от мъже“-Жюли и братовчедките „Много съм дебела“-Дафне и „Винаги съм толкова уморена“-Николет слязоха от своя ухаещ на мащерка хълм при нас в долината и дойдоха в Авиньон, за да се уверят, че наистина ще се кача в бързия влак Марсилия — Париж и ще замина. Предполагам, че в действителност им се е искало да прекарат известно време в истински град, да идат на кино и да си купят плочи на Принс.

Люк не дойде с тях. Притеснявал се, че ако дойде на гарата, няма да тръгна. Прав е. От сто метра виждам как се чувства, дори само по начина, по който стои или седи, как държи раменете и главата. Той е типичен представител на Южна Франция, душата му е огън и вино. Никога студенокръвен, всичко прави с буря от чувства, нищо не му е безразлично. Чувала съм, че повечето парижани са равнодушни към живота.

Стоя до прозореца на експресния влак и се усещам едновременно млада и възрастна. За първи път се сбогувам истински с родното място. За първи път го виждам истински, докато километър по километър се отдалечавам от него. Небето, удавено в светлина, песента на цикадите в столетните дървета, ветровете, които си съперничат за всяко бадемово листо. Горещината е като треска. Златни искри в треперещия въздух, когато слънцето залязва и оцветява в розово и медено стръмните планински склонове, увенчани с малки села. Тази южна провинция ти дава все повече и не престава да расте: между камъните израстват розмарин и мащерка, черешите се пръскат от сладост, набъбналите семена на липата миришат като смеха на момичетата, когато жътварите идват при тях под сянката на чинарите. Реките се промушват между стръмните скали като тънки тюркоазени връзки за обувки, а на изток морето блести яркосиньо — точно такива петна оставят по кожата черните маслини, когато си правил любов под някое дърво… Областта постоянно се приближава към хората, застава плътно до тях, тя е безмилостна. Тръни. Скали. Аромати. Татко казва, че Прованс е направила хората си от дървета, многоцветни скали и извори и ги е кръстила французи. Направила ги е дървени и гъвкави, каменни и силни. Научила ги е да говорят от дълбините на своята същност и да кипват по-бързо от тенджера вода на печката.

Вече усещам как горещината отслабва, небето се снишава и губи кобалтовото си синьо… Виждам как формите на релефа стават по-меки и слаби. Движим се на север. Към студения, циничен север! Дали може да обича?

Мама, естествено, се страхува, че в Париж ще ми се случи нещо. Не толкова, че някоя от бомбите, които ливанските фракции взривиха в „Галери Лафайет“ и на „Шанз Елизе“, ще ме разкъса на парчета, колкото, че ще срещна някой мъж. Или, Бог да ни пази, някоя жена. Някоя от интелектуалките по „Сен Жермен“, които имат ум в излишък, но не и чувства, и сигурно ще ме научат да харесвам живота сред разтурени хора на изкуството, където в крайна сметка жените пак не правят друго, освен да мият четките на господата художници.

Според мен мама се притеснява, че като се отдалеча от Боние и неговите кедри, лозя и розови залези, бих могла да открия нещо, което да застраши бъдещия ми живот. Миналата нощ я чух да плаче отчаяно в лятната кухня — очевидно се страхува за мен. Казват, че в Париж всеки се стреми да успее, да стане победител, а мъжете изкушават жените със студенината си. Всяка жена иска да опитоми мъжа и да превърне ледената му обвивка в страст… всяка жена. Особено тези от Юга. Така казва Дафне и според мен си измисля. Диетите предизвикват халюцинации, това е сигурно. Татко пък е винаги владеещият се провансалец. „Какво толкова биха могли да предложат онези от града на момиче като теб?“ — пита той. Обичам хуманистичните му петминутки, когато възхвалява Прованс като люлка на цялата национална култура. Произнася окситански[14]фрази и изразява възхищение от факта, че и последният селянин, който гледа маслини или домати, говори езика на художници, философи, музиканти и пламенни младежи от преди четиристотин години.

Не като парижаните, според които само образованата буржоазия може да бъде креативна и да се интересува от света.

О, татко! Платон с мотика, нетолерантен към нетолерантните.

Ще ми липсват пикантният му аромат, топлината на гърдите му. И гласът му, наподобяващ търкалянето на гръмотевиците по хоризонта.

Знам, ще ми липсват и високите върхове, синевата, мистралът, който измита и измива лозята. Нося си малко пръст и букетче билки. И още костилка от нектарина, грижливо огризана, както и бяло камъче, за да го слагам под езика си, когато — досущ като Па-ньол[15]— жадувам за изворите на родното място.

Ще ми липсва ли Люк? Винаги е бил до мен. Никога не съм усещала липсата му и сигурно ще ми хареса да копнея за него. Не познавам „тегленето“, което братовчедката „Толкова съм дебела“-Дафне описва със силни думи: „Все едно мъжът забива котвата си в гърдите ти, в корема, между краката, а когато го няма, веригите те теглят и дрънчат“. Думите ù бяха жестоки, но тя се усмихваше.

Какво ли е да желаеш някой мъж толкова силно? Дали и аз съм забила котвата си в него, или мъжът забравя по-бързо? Сигурно Дафне е прочела тези думи в някой от ужасните си романи.

Знам всичко за мъжете, но не знам нищо за мъжа. Какъв е мъжът, когато е с жена? Знае ли двайсетгодишният мъж как ще обича жената, щом стане на шейсет? Защото двайсетгодишните знаят съвсем точно как ще се развие кариерата им, как ще говорят, действат и живеят, щом станат на шейсет. Ще се върна след година и ще се омъжа за Люк. Ще направим сватба и ще произвеждаме вино и деца, година след година. Свободна съм не само за тази година, но и за бъдещето. Люк няма да ми задава въпроси защо се връщам толкова късно или защо искам да отида сама в Париж или някъде другаде. Дори след години. Това ми е подаръкът за годежа: брак в свобода. Такъв е Люк. Татко не би ни разбрал. Свобода за жената, от любов? Доброволен отказ от вярност? „Дъждът не стига за цялата земя“ — би казал татко. Любовта е дъждът, мъжът е земята. А ние, жените, какво сме ние? „Вие обработвате мъжа, той разцъфтява под ръцете ви, това е силата на жените.“

Още не знам искам ли да се възползвам от подаръка на Люк. Дарът му е твърде голям, а аз съм още малка. Дали искам да му отговоря със същото? Люк твърди, че не настоява. Че това не е условие за брака ни.

Аз съм дъщеря на голямо, силно дърво. Моето стъбло ще се превърне в кораб, но този кораб няма нито котва, нито флаг. Ще изляза в морето и ще търся сенките и светлината, ще пия вятъра и ще забравя всички пристанища. Осъдена на свобода, все едно подарена или взета насила. Ще я живея сам-сама.

Бързо да кажа още нещо, преди Жана д’Арк в мен отново да разкъса ризата и да застене стихове: запознах се с мъжа, който ме видя да плача и да пиша в дневника си. В купето. Той видя сълзите ми, а аз се опитах да ги скрия с бебешкото оправдание „Искам да се върна“, с болката, която ме връхлита винаги щом изляза от моята малка долина…

Попита ме дали изпитвам силна носталгия.

— Възможно е да страдам от любовна мъка — възразих аз.

— Носталгията е любовна мъка, но много по-силна. Доста едър за французин. Книжар. Бели зъби, дружелюбна усмивка, зелени очи като нашите билки. Почти същият цвят като кедъра пред прозореца на спалнята ми в Боние. Малиновочервена уста, косата плътна и силна като розмаринов храст.

Казва се Жан. В момента преустройва фламандско товарно корабче. Смятал да засади в него книги — така се изрази. „Хартиени корабчета за душата.“ „Възнамерявам да открия аптека, обясни ми той, литературна аптека за лечение на чувствата, за които няма лекарства.“

Например за носталгия. Според него съществуват различни видове носталгия. Копнеж по уют и закрила, желание да се върнеш при семейството си, страх от сбогуване, любовен копнеж…

— Човек копнее да обикне нещо хубаво и добро, като място, друг човек, дори легло.

Каза го така, че не прозвуча глупаво, а логично.

Жан обеща да ми даде книги, които да облекчат мъката ми по дома. Каза го, сякаш говореше за полумагична, но въпреки това официална медицина.

Приех го като бял гарван, умен и силен, стоящ над нещата. Той е като големите, горди птици, които бдят над нас от небето. Всъщност не, не се изразих точно: той не ми обеща да ми даде книги — не понасял обещанията, както каза. Просто предложи: — Мога да ви помогна. Зависи какво искате: да плачете още, да спрете или да се смеете, за да плачете по-малко. Мога да ви помогна.

Пожелах да го целуна, за да разбера дали може не само да говори и да знае, a и да чувства и да вярва.

Колко високо може да полети този бял гарван, който вижда вълненията на сърцето ми?

15.

— Гладен съм — рече Макс.

— Имаме ли достатъчно прясна вода? — попита Макс.

— Искам и аз да управлявам — поиска Макс.

— Защо нямаме въдици на борда? — оплака се Макс.

— Някак си се чувствам кастриран без телефон и кредитни карти, нима вие не го усещате? — въздъхна Макс.

— Не — отвърна Пердю. — Добре е да почистите лодката. Това е двигателна медитация.

— Да чистя? Сериозно ли говорите? Вижте, пак минават шведски платноходки! — извика писателят. — Движат се в средата на реката, сякаш те са я открили. Англичаните не са като тях. Те оставят впечатлението, че реката е само тяхна и останалите е най-добре да ги аплодират от брега и да им махат с флагчета. Сигурно заради Трафалгар. Още ги боли.

Свали далекогледа и попита:

— Няма ли да окачим националното знаме да се вее отзад?

— На кърмата, Макс! Задната част на кораба се нарича кърма.

Колкото повече напредваха нагоре по Сена, толкова повече се вълнуваше Макс — и толкова по-спокоен ставаше Пердю.

Реката се виеше меко и спокойно през гори и паркове, образуваше дълги фльонги. По бреговете се редяха просторни ферми и имения. Старинните къщи излъчваха предположения за семейно богатство и семейни тайни.

— Отворете корабния сандък. При инструментите трябва да има флаг и вимпел с трикольор — нареди Пердю. — Извадете чук и пирончета, за да закрепите флага и вимпела.

— Аха. А откъде да знам как се коват пирони?

— Ами… ще намерите указания в книга, която описва как да прекараме ваканцията си в къща лодка.

— Там пише ли как се лови риба?

— Книги за риболова ще намерите в отдела „Как гражданите оцеляват в провинцията“.

— Къде са кофите и парцалите? И те ли са в книга?

Макс се засмя доволно и намести наушниците си.

Пердю видя няколко канута и силно натисна корабната сирена, за да ги предупреди. Дълбокият, пронизващ тон влезе право в гърдите му и се спусна към стомаха, а после и по-надолу.

— О! — пошепна мосю Пердю и отново натисна бутона за сирената.

Само мъж може да измисли подобно нещо.

Звукът и ехото в тялото му извикаха в паметта му усещането за кожата на Катрин под пръстите му. Топла, мека, гладка. Закръглеността на рамото. Споменът за докосването на телата им го замая.

Докосвам жени, управлявам кораб… Офейках.

В тялото му се бяха събудили милиарди клетки. Примигваха сънено, протягаха се и викаха: „Здрасти! Ако знаеш как ни липсваше. Още от същото, моля! Натискай газта!“.

Десен борд, ляв борд, фарватер[16], ограничен от разноцветни бъчви — ръцете още помнеха как да действат и се справяха отлично. А жените са хитри — те не противопоставят чувствата и мисленето, те обичат без граници и това се усеща.

Внимание! Пред входа на шлюза се образуват водовъртежи. Внимание! Да се пазим от жените, които искат винаги да са слабите. Които не позволяват на мъжа да прояви слабост.

Последната дума обаче има шкиперът.

Или жена му.

Скоро ще се наложи да спре. А паркирането на този тромав съд беше почти толкова лесно, колкото да се отърсиш от нощните мисли.

Голяма работа. Довечера ще избере най-красивата, най-дългата, най-снизходителната стена, ще завърти внимателно страничния рул, ако го намери, и… после какво?

Май е по-добре да спре край някоя дига.

Или просто да продължа напред, до края на живота си.

В грижливо поддържана градина край брега седяха група жени. Една от тях им помаха.

От време на време срещу тях се задаваха товарни корабчета или фламандски речни съдове, далечни роднини на „Лулу“, управлявани от равнодушни капитани, небрежно вдигнали крака на парапета. Големият рул вървеше съвсем леко и се насочваше само с палец.

После, изведнъж, цивилизацията изчезна. След Мелун[17]се потопиха в лятна зеленина.

А как миришеше само! Чисто, свежо, замайващо.

Имаше и още нещо, напълно различно от Париж.

Нещо липсваше. Нещо, с което Пердю дотолкова бе свикнал, че отсъствието му причиняваше леко замайване и бръмчене в ушите.

Като разбра какво е, го обзе невероятно облекчение.

Липсваха бученето на колите, скърцането на метровлаковете, бръмченето на климатиците. Дрънченето и стърженето на безброй машини и механизми, на асансьори и ескалатори. Липсваха шумовете на паркиращи камиони и влакови спирачки, липсваше тропането на токчета по паважа. Нямаше я басовата музика на хлапака от съседната къща, не се чуваше трясък на скейтбордове, нито боботене на мотори.

За първи път Пердю бе усетил тази неделна тишина, когато майка му и баща му го отведоха на гости при роднини в Бретан. Там, между Понт Авен и Кердрук, той възприе тишината като истинския живот, скрил се от гражданите във Финистер, на края на света. Париж му се струваше като непрестанно бръмчаща гигантска машина, която произвежда илюзии за обитателите си. Тя приспиваше хората с лабораторни аромати, имитиращи природата, омайваше ги със звуци, изкуствени светлини и фалшив кислород. Като при Форстър[18], когото обичаше като момче.

Един ден литературната „машина“ спира и хората, които дотогава са разговаряли чрез компютърните екрани, започват да умират от внезапната тишина, топлото слънце и интензивността на собствените си, нефилтрирани сетивни възприятия. Умират от наличието на живот.

Точно така се чувстваше Жан Пердю в момента: прегазен от свръхсилни усещания, никога неизпитани в града.

Вдишваше дълбоко и усещаше болки в дробовете. Непознатата свобода на покоя гърмеше в ушите му. Очите му виждаха истински живи форми и си почиваха.

Миризмата на реката, коприненият въздух, възвишението отсреща… За последен път се бе наслаждавал на простор и спокойствие, когато двамата с Манон препускаха през Камарг в онова късно, пастелносиньо лято. Дните бяха светли и горещи, нощем обаче поляните и дърветата около заблатените езера се покриваха с роса. Миришеше на есен и на солници. Миришеше и на огън: скрити сред пасища, колонии фламинго и стари, забравени овощни плантации, рома и мануш[19]бяха устроили своите летни лагери.

Жан и Манон яздеха две стройни, издръжливи бели кончета. Препускаха на воля през самотни плажове, по острите завои на междуселски пътища, повечето от които свършваха в гората. Единствено конете, родени в Камарг, умееха да ядат с муцуна под водата и успяваха да се справят в тези сурови условия, да намерят пътя в безкрайната, осеяна с вода пустиня.

Простор без хора. Покой далеч от хората.

— Помниш ли, Жан? Ти и аз, Адам и Ева в края на света?

Как звънеше от смях гласът на Манон. Топящ се от смях шоколад.

Да, двамата бяха открили друг свят в края на своя собствен. Свят, останал непипнат през последните две хиляди години. Недокоснат от човека и манията му да превръща природата в градове, пътища и супермаркети.

Никъде не се виждаше високо дърво, хълм или къща. Само небето и под него техните две глави. Срещаха стада диви коне. Рибари и диви гъски ловяха риба, змии преследваха смарагдови гущери. Усещаха молитвите на хилядите пътешественици, които Рона беше довлякла от извора си под глетчера до тази могъща делта и които сега се разгръщаха свободно между цъфтящи храсти, върби и няколко ниски дръвчета.

Утрините бяха толкова свежи и невинни, че го оставяха безмълвен и го изпълваха с благодарност, че се е родил и е дошъл тук. Всеки ден плуваше в морето под светлината на изгряващото слънце, чисто гол, ликуващ. Тичаше до края на плажа, стъпвайки леко в ситния пясък, и се връщаше. Чувстваше се част от самотата на природата и изпълнен със сила.

Манон го наблюдаваше с искрена възхита, докато ловеше риба с голи ръце. Двамата започнаха да се отърсват от цивилизацията. Жан си остави брада, Манон криеше гърдите си с косата и яздеше гола своята добродушна, умна кобила с малки уши. Станаха кафяви като кестени. Вечер се любеха върху все още топлия пясък край догарящия огън от донесени от водата дърва и Жан се наслаждаваше на тръпчивия вкус на кожата ѝ. Вкусваше солта на морето, солта на потта ѝ, солта на поляните по делтата, където реката и морето се сливаха като влюбени.

Когато наближаваше тайното място между бедрата ѝ, той усещаше хипнотичната миризма на женственост и живот. Манон миришеше на кобилата, която яздеше с голямо умение. Миришеше и на свобода. Ухаеше на невероятно съчетание от ориенталски подправки и беше сладка като цветя и мед. Миришеше на жена.

Тя непрестанно шепнеше името му, въздишаше, увиваше буквите в сладостните си стонове.

— Жан! Жан!

През тези нощи той беше повече мъж, отколкото когато и да било преди. Тя се отваряше цялата за него, стремеше се към него, посрещаше го с устни и ръце, с тяло и сърце. Очите ѝ оставаха отворени през цялото време, улавяха погледа му и го задържаха, в зениците светеше отражението на луната. Първо сърп, после полумесец, накрая пълно, кръгло лице.

Прекараха в Камарг половин лунно пътуване. Превърнаха се в диваци. Адам и Ева в тръстиковата колиба. Чувстваха се бегълци и откриватели. Жан никога не попита кого е трябвало да излъже Манон и какво е обяснявала, за да може да отиде с него на края на света и двамата да сънуват заедно с биковете, фламингата и конете.

Нощем дъхът ѝ напояваше абсолютната тишина под звездното небе. Сладкото, спокойно, дълбоко дишане на Манон.

Тя беше дъхът на света.

Едва когато образът на спящата, дишаща Манон под звездното небе на Юга бавно се разсея, Пердю забеляза, че през цялото време се е взирал пред себе си с широко отворени очи. За първи път си спомняше своята любима, без да загуби самообладание.

16.

— Свалете най-после тези смешни наушници, Жордан. Чуйте колко спокойно е тук.

— Шт! Не викайте! Не ме наричайте Жордан! По-добре да си измисля псевдоним.

— Аха. Какъв например?

— Ще се казвам Жан. Жан Пердю.

— Позволете, но аз съм Жан Пердю.

— Да, гениално, нали? Да си говорим ли на ти?

— Не, няма да минем на ти.

Жордан свали наушниците и се озърна. Подуши и се намръщи.

— Тук мирише на хайвер.

— Да не подушвате с ушите?

— Какво ще стане, ако падна в хайвера и току-що излюпилите се попови лъжички ме изгризкат?

— Мосю Жордан, повечето хора падат през борда само ако са много пияни и се опитат да се облекчат през релинга. Използвайте тоалетната и ще оцелеете. Освен това поповите лъжички не ядат хора.

— Така ли? Къде го пише? В коя книга? Нима не знаете, че онова, което хората пишат в книгите, е само онази истина, която виждат от бюрото си. Не помните ли, някога са приемали, че земята е плоска и виси някъде във вселената като забравена тепсия!

Макс Жордан се протегна и коремът му изкъркори шумно и обвинително.

— Не е зле да си набавим нещо за ядене.

— В хладилника ще намерите…

— …главно котешка храна. Не си падам по сърцата и пилешките фенери.

— Не забравяйте консервата бял боб.

Спешно трябваше да напазаруват. Само че с какво? В касата на Пердю имаше съвсем малко пари, а кредитните карти на Жордан се къпеха в Сена. Слава Богу, водата в резервоарите щеше да им стигне за известно време. Засега можеха да ползват тоалетната, да вземат душ и да мият съдовете. Имаха и две кашончета минерална вода, но те нямаше да им стигнат за дългия път на юг.

Мосю Пердю въздъхна. До преди малко се чувстваше като пират, но сега осъзна, че е начинаещ.

— Аз търся и намирам! — възкликна Жордан половин час по-късно, когато изпълзя от трюма на „Лулу“ и донесе на мостика десетина книги и голям картонен цилиндър. — Вижте какво имаме тук: книга за изпита по навигация с всички пътни знаци, измислени от скучаещите европейски чиновници. — Тресна дебелия том върху дъските. — Ето и още нещо: книга за възлите. Тя е за мен. Погледнете и това: вимпел за задника, пардон, за кърмата, както и — внимание, господа! — флаг!

Вдигна гордо картонения цилиндър и извади навито на руло знаме. Черно-златна птица с разперени крила. При по-внимателно вглеждане се различаваше стилизирана книга — гръбчето ѝ беше тялото на птицата, корицата и страните бяха крилата. Хартиената птица имаше глава на орел, едното око бе закрито от черна превръзка. Птица пират, избродирана върху кървавочервена основа.

— Е? Това ли е нашият флаг, или не?

Жан Пердю усети силно пробождане в гърдите и се сгърчи от внезапната болка.

— Какво ви стана? — разтревожи се Макс Жордан. — Да не получихте инфаркт? Ако е така, само не ми казвайте в коя книга да погледна как се слага катетър!

Колкото и да му беше зле, Пердю избухна в смях.

— Нищо ми няма — изпъшка той. — Малко ми стана зле… от изненадата. Дайте ми минутка.

Преглътна няколко пъти с надеждата болката да премине. Помилва филигранната бродерия, плата, човката на птицата пират. Плъзна пръст по бдителното око.

Манон бе избродирала флага за откриването на книжния кораб — по същото време, когато работеше върху своята провансалска брачна завивка. Нейните пръсти, нейните очи са се плъзгали по материята. Това знаме…

Единственото, което ми остана от теб, Манон.

— Защо всъщност се омъжваш за него? За онзи лозар?

— Името му е Люк. Той е най-добрият ми приятел.

— Моят най-добър приятел се казва Виджая, но аз не искам да се оженя за него.

— Аз обичам Люк. Хубаво ще е да съм омъжена за него. Той ме оставя да бъда каквато съм, във всичко. Без условия.

— Би могла да се омъжиш за мен. Също ще е хубаво.

Манон остави бродерията. Тъкмо запълваше окото на птицата.

— Аз съм вписана в плановете за живота на Люк много преди ти да знаеш, че ще се качим в един и същи влак.

— И не искаш да го накараш да прави нови планове. Разбирам.

— Не е така, Жан. Не си прав. Не искам да причиня зло на себе си. Люк ще ми липсва. Ще ми липсва неговата безусловност. Искам го. Искам и теб. Искам Севера и Юга. Искам да живея с всичко, което е живот. Взех решение срещу „или“ в полза на „и“. Люк ми позволява всяко „и“. Ти ще го правиш ли, ако станем мъж и жена? Ако се появи някой друг — втори Жан, втори Люк, или двама, може би дори трима…

— Бих предпочел да те имам само за себе си.

— О, Жан. Желанията ми са егоистични, знам. Мога само да те помоля да останеш при мен. Нуждая се от теб, за да оцелея.

— През целия си живот ли, Манон?

— През целия си живот, Жан.

— Това ми е достатъчно. Точно това искам.

Манон заби иглата в палеца си и напои окото на птицата с кръвта си. Сякаш полагаше клетва.

Може би го правеше само заради секса.

Точно от това се беше опасявал — че за нея всичко между тях е само секс.

Въпреки че, когато се любеха, никога не беше само секс. Сексът се превръщаше в завладяване на света. В пламенна молитва. Двамата откриваха себе си, телата си, душите. Споделяха своя копнеж за живот и своя страх от смъртта. Сексът беше празник на живота.

Пердю отново дишаше дълбоко и равномерно.

— Да, Жордан, това е нашият флаг. Перфектен е. Вдигнете флага на носа, за да се вижда отдалеч. Най-отпред. А трикольорът ще се вее на кърмата. Побързайте!

Докато Макс обикаляше кърмата, за да открие кое от скърцащите стоманени въжета е отговорно за вдигането на националното знаме, а после мина през книжарницата, за да излезе на носа, Пердю стоеше и чакаше паренето в очите му да отслабне. Знаеше, че не бива да плаче.

Макс вдигна флага. С всяко изтегляне на въжето сърцето на Пердю се свиваше от болка. След минута попътният вятър изду флага и книжната птица полетя.

Прости ми, Манон. Прости ми.

Бях млад, глупав и суетен.

— Олеле, идват ченгетата! — извика Макс Жордан.

17.

Речната лодка на жандармерията се приближаваше бързо. Пердю забави темпото и изчака повратливата моторна лодка да спре отстрани на клампите.

— Мислите ли, че ще ни дадат двойна килия? — попита Макс.

— Ще поискам да ме признаят за защитен свидетел — каза Макс.

— Дали пък не ги е изпратила издателката ми? — загрижи се Макс.

— По-добре идете да измиете прозорците или да изпробвате няколко възела — посъветва го Пердю.

Стегнат жандармерист с пилотски очила скочи на борда и без усилие изкачи стълбичката към мостика.

— Добър ден, господа. Бригадир Льовек от службата за навигация по Сена, област Шампан — представи се той. По гласа му личеше колко обича службата си. Пердю бе готов да повярва, че бригадир Льовек му носи обвинение за непозволено отдалечаване от живота.

— За съжаление, вашата винетка не е поставена на видимо място, както изисква законът. Покажете ми, моля, и спасителните жилетки — част от оборудването, включено в предписанията. Благодаря.

— Май е по-добре да измия прозорците — промърмори Макс.

След четвърт час, устно предупреждение и квитанция за глоба мосю Пердю сложи на масата всички пари от касата и от джобовете си. Трябваше да плати винетка за пътуване във френски води, две неонови спасителни жилетки, задължителни по шлюзовете на Рона, и заверено копие на наредбата за речното плаване. Парите не му стигнаха.

— Така — промърмори бригадир Льовек. — И какво ще правим сега?

Май очите му светнаха доволно…

— Бихте ли… Обичате ли да четете? — попита Пердю и се ядоса на засраменото си заекване.

— Разбира се. Според мен е глупаво да наричат четящите мъже слабаци и разбирачи на жените — отговори жандармеристът и се опита да погали Кафка, който обаче вирна опашка и се отдръпна.

— Тогава… ще позволите ли да ви предложа една или няколко книги срещу останалата сума?

— Хм… Бих могъл да взема книги срещу жилетките, но какво ще правим с глобата? И как ще си плащате таксите за нощувка в пристанищата? Не съм сигурен, че собствениците на яхтени пристанища обичат да четат. — Бригадир Льовек размишляваше усилено. — Карайте след тези холандци. Те имат нюх към безплатните места. Сигурен съм, че ще намерят къде да хвърлят котва, без да дадат пари за такса.

Докато вървяха през книжарницата, за да може Льовек да си избере книги за уреждане на сметката, бригадирът се обърна към Макс, който тъкмо миеше прозореца пред креслото за четене и избягваше да го погледне:

— Кажете, вие не сте ли онзи известен писател?

— Аз? Не. Аз съм… ами — Жордан хвърли бърз поглед към Пердю — аз съм негов син и най-нормален продавач на спортни чорапи.

Пердю го погледна гневно. Жордан току-що се бе самоосиновил, без да му мигне окото.

Льовек взе „Нощта“ от етажерката и съсредоточено разгледа снимката на автора на четвърта корица.

— Сигурен ли сте?

— Не съвсем. Май все пак съм аз.

Бригадирът кимна с разбиране.

— Ясно. Очевидно имате много фенове от женски пол.

Макс подръпна наушниците, които висяха на врата му.

— Не знам — промърмори унило. — Може и да е вярно.

— Да знаете, че бившата ми годеница много хареса вашата книга. Постоянно ми досаждаше с цитати. Пардон, исках да кажа, става дума за книгата от онзи тип, на когото приличате. Бихте ли могли да напишете името си на първа страница?

Макс кимна.

— За Фредерик — продиктува му Льовек. — С искрено приятелство.

Макар да скърцаше със зъби, Макс изпълни желанието на жандарма.

— Прекрасно — засмя се Льовек. Лицето му грейна. — Какво ще кажете синът ви да плати глобата?

Жан Пердю кимна.

— Със сигурност ще го направи. Той е добро момче.

Макс обърна джобовете си и намери няколко дребни банкноти и цяла купчина монети. Сега вече и двамата с Пердю бяха във фалит. Льовек въздъхна примирено и избра две нови издания — „за колегите“ — и книга с рецепти, озаглавена „За самотници“.

— Почакайте — помоли Пердю. Извади няколко заглавия от етажерката „любов за глупаци“ и добави към тях автобиографията на Ромен Гари.

— За какво са ми тези?

— Правилният въпрос е „срещу какво“ — уточни меко Пердю. — Срещу разочарованието, че никоя жена не ни обича така, както тази, която ни е родила.

Льовек се изчерви и побърза да се сбогува.

— Благодаря — пошепна Макс.

Когато лодката с жандармеристите изчезна от погледа му, Пердю се почувства по-сигурен от всякога, че романите за бегълци от живота и самоволни кормчии по реките най-злобно премълчават подобни банални проблеми като винетки за движение по френските води и глоба за липса на спасителни жилетки.

— Смятате ли, че бригадирът няма да каже на никого за мен? — попита Жордан, загледан след полицейската моторница.

— Стига, Жордан! Какво толкова страшно има да поговорите с феновете си или с пресата?

— Страшното е, че ще ме попитат над какво работя.

— И какво от това? Кажете им истината. Че размишлявате. Че не бързате. Че търсите най-прекрасната история и щом попаднете на подходящ материал, ще им съобщите.

Жордан го гледаше, сякаш никога не му бе хрумвала подобна възможност.

— Завчера се обадих на баща си. Той не чете много, знаете ли, само спортни вестници. Разказах му за мен, за преводите на книгата ми, за известността, че скоро ще съм продал половин милион екземпляра. Че бих могъл да го подпомагам, защото пенсията му не е голяма. Знаете ли какво ме попита той?

Мосю Пердю го гледаше мълчаливо.

— Няма ли най-сетне да се заема с истинска работа. Хората разправяли, че съм написал някаква перверзна история. Половината квартал ме одумвал. Знаел ли съм изобщо какво съм му причинил с моите измислици. Макс изглеждаше безкрайно наранен и изгубен.

Мосю Пердю изпита необичайно силно желание да прегърне това нещастно момче. И наистина го направи, но трябваше да се засили два пъти, а после не знаеше къде точно да сложи ръцете си, за да притисне главата на Макс Жордан върху рамото си. Дълго стояха така. И двамата се чувстваха неловко.

Пердю сведе глава към ухото на младия писател и пошепна:

— Баща ви е един дребнав игнорант.

Макс потръпна от ужас, но Пердю не го освободи от прегръдката си. Продължи тихо, сякаш споделяше с младия мъж много важна тайна:

— Заслужава си съдбата. Въобразява си, че хората говорят за него, докато те всъщност говорят за вас. И се питат как човек като баща ви е създал такъв страхотен син. Казват си, че това е най-доброто му творение, но той не го съзнава.

Макс преглътна и на свой ред зашепна с изтънял глас:

— Мама твърдеше, че той не го казвал с лошо. Просто не знаел как да изрази обичта си. Всеки път, когато ме ругаел и биел, в действителност ме обичал, и то много.

Сега вече Пердю сграбчи своя млад придружител за раменете, погледна го право в очите и заговори високо и ясно:

— Мосю Жордан, Макс, майка ви е излъгала, защото е искала да ви утеши. Глупаво е лошото отношение към децата да се тълкува като обич. Знаете ли какво казваше моята майка?

— Не си играй с онези мръсни деца?

— О, не, тя не беше елитарна. Казваше, че твърде много жени стават съучастнички на жестоки, равнодушни мъже. Лъжат заради тези мъже. Лъжат собствените си деца. Мъжете се отнасят по същия начин и към жените си. Затова жените се мъчат да вярват, че зад жестокостта се крие любов — иначе ще полудеят от болка. Не, Макс, това не е любов.

Макс изтри една сълза от ъгълчето на окото.

— Някои бащи не могат да обичат децата си. Те им досаждат. Или са им безразлични. Или ги възприемат като чудовища. Гневят се, защото децата са различни от техните желания. Гневят се, защото жената е поискала да роди деца, за да заглади пукнатините в брака им. Това е женското средство за щастлив брак, но където няма любов, няма и добър брак. Затова бащите изливат гнева си върху децата. Каквото и да правят децата, бащите се отнасят към тях грозно и подло.

— Престанете, моля ви!

— А децата, малките, крехки, изпълнени с копнеж деца — продължи с мек глас Пердю, силно трогнат от болката и мъката на Макс, — те правят всичко, за да бъдат обичани. Всичко. Мислят си, че не друг, а те са виновни бащата да не ги обича. Разберете, Макс — Пердю повдигна брадичката му, — децата нямат нищо общо. Вие сте го разбрали и сте го написали в своя прекрасен роман. Ние не вземаме решение да обичаме, това е невъзможно. Не можем да накараме никого да ни обича.

Няма рецепта за обич. Съществува само любовта. Тя идва и си отива. Ние не можем да направим нищо.

Сега вече Макс се разплака неудържимо. Падна на колене и обхвана краката на мосю Пердю.

— Добре, добре — шепнеше книжарят. — Няма нищо. Успокойте се. Искате ли да управлявате „Лулу“?

Макс се вкопчи в крачолите на панталона му.

— Не! Искам да пуша! Искам да пия! Искам най-сетне да открия себе си! Искам да пиша! Аз ще решавам кой ме обича и кой — не, аз ще определям дали любовта причинява болка. Искам да целувам жени, искам…

— Добре, Макс, добре. Ще хвърлим котва, ще купим нещо за пушене и нещо за пиене, а онова с жените… ще видим.

Пердю изправи плачещия младеж на крака. Макс се облегна на рамото му и намокри грижливо изгладената риза със сълзи.

— Колко гадно е всичко! — хълцаше той.

— Да, прав сте. Но моля ви, мосю, ако ще повръщате, наведете се над водата, иначе ще се наложи отново да търкате палубата.

В хълцането на Макс Жордан се примеси смях. Плачеше и се смееше и не се отделяше от Пердю.

Изведнъж книжният кораб потрепери и кърмата силно се удари в брега. Двамата мъже се стовариха върху пианото, после рухнаха на пода. От етажерките заваляха книги.

— Олеле! — изохка Макс, когато тежък том падна върху корема му.

— Махнете си коляното от устата ми! — заповяда Пердю.

Погледна през прозореца и видяното никак не му хареса.

— Отклонили сме се от пътя!

18.

Без да се бави, Пердю хвана кормилото и насочи повлеченото от течението товарно корабче по-далеч от брега. За съжаление кърмата на „Лулу“ се отдели и дългият плавателен съд застана напряко на реката като заседнала тапа в бутилка. Препречи пътя на многобройните кораби и лодки по Сена и отвсякъде започнаха да се чуват сирени и груби думички. Тясна британска лодка, само два метра широка, но пък много дълга и ниска, използвана като плаващ дом, за малко да се удари в талията на „Лулу“.

— Некадърници! Слепци! Магарета! — ругаеха ги яростно англичаните от тъмнозелената лодка.

— Монархисти! Неверници! Главорези! — отговаряше им Макс с предрезгавял от плач глас и се секнеше силно след всяка ругатня.

Пердю успя да обърне „Литературната аптека“, за да не препречва пътя на останалите, и пожъна ръкопляскания. Те идваха откъм къща лодка под наем, заета от три жени по бански.

— Ахой, книжари и лекари от спешна помощ! Устроихте ни грандиозен речен балет!

Пердю натисна лоста и учтиво поздрави дамското трио с три сирени. Жените продължиха да им махат, докато лодката им с лекота изпреварваше книжния кораб.

— Следвайте дамите, господин капитан. При Сен Маме трябва да завием надясно. Хайде, дясно на борд, както се казва — нареди Макс и скри зачервените си от плач очи зад натруфените очила на мадам Боме. — Там ще намерим филиал на моята банка и ще напазаруваме. Мишките във вашия буквен шкаф се бесят от глад.

— Днес е неделя.

— О! Е, добре. Още самоубийства на мишки.

В мълчаливо разбирателство двамата се правеха, че онзи момент на отчаяние въобще не го е имало.

Колкото повече денят се приближаваше към нощта, толкова повече птици кръстосваха небето — сиви гъски, патици, рибари. Крякайки весело, те бързаха към местата за спане по пясъчните плитчини и крайбрежните храсталаци. Пердю беше възхитен от хилядите варианти на зеленото, които откриваше. И всичко това през цялото време се е крило толкова близо до Париж!

Наближиха Сен Маме.

— Мили Боже, какво става там? — изненада се Пердю.

Речното пристанище беше препълнено с кораби от различни големини, наредени плътно един до друг, с вимпелите на поне дузина страни. На палубите седяха безброй жени и мъже и вечеряха. И всички, без изключение, се взираха смаяни в белия книжен кораб.

Пердю се изкуши да натисне газта.

Макс Жордан проучваше картата.

— Оттук можем да тръгнем във всички посоки на света. На север към Скандинавия, на юг към Средиземно море, на изток и нагоре към Германия.

Вдигна глава, за да види речното пристанище.

— Все едно паркираме заднешком пред единствената сладоледаджийница в града посред лято. Всички ни зяпат. Вижте, там са кралицата на бала и богатият ѝ годеник с охраната си.

— Благодаря, много ме успокоихте.

Пердю намали скоростта и започна да се приближава към пристанището. Беше наясно, че се нуждае от място. От много място. И го намери. В самия край на пристанището, където беше вързан един-единствен плавателен съд. Тясна британска лодка, боядисана в тъмнозелено. Акостирането им се удаде още при втория опит. Пак се блъснаха в английската лодка, но този път много по-нежно. От кабината изскочи изнервен мъж с полупразна чаша вино в ръка. Другата половина от виното се бе разляла по халата му. Заедно с малко картофи и сос.

— Какво, по дяволите, сме ви направили, та постоянно извършвате покушения над нас?

— Извинете! — извика Пердю. — Ние… ами… Обичате ли да четете?

Макс взе със себе си книгата за възлите. Върза корабчето с въжето от кърмата и го закрепи със скобата, като през цялото време поглеждаше в книгата. Изхаби много време, но отказа да приеме помощ.

През това време Пердю събра десетина английски романа и ги даде на англичанина. Той ги прегледа и подаде ръка на книжаря.

— Какво му подарихте? — попита Макс.

— Отпускаща литература от библиотеката на среднотежките чувства — отвърна шепнешком Пердю. — Когато човек се гневи, няма нищо по-добро от криминален роман, в който от всяка страница пръска кръв.

Докато вървяха по понтоните към пристанищното бюро, Пердю и Жордан се чувстваха като момчета, които за първи път са целунали момиче и са се отървали живи. Невероятно вълнуващо преживяване.

Надзорникът на пристанището, едър мъж с изгоряла от слънцето кожа на легуан[20], им показа електрическите табла, резервоарите за прясна вода и за фекалии. Поиска 15 евро аванс — толкова била таксата за престой. Нямаше друг изход: Пердю счупи съдчето за бакшиши и преброи монетите, успели да минат между порцелановите уши на котенцето.

— Синът ви би могъл да изпразни резервоара с фекалии. Тогава няма да плащате такса.

Пердю въздъхна доволно.

— Моят… син с радост ще поработи за вас.

Жордан го изгледа злобно.

Макс и пристанищният надзорник тръгнаха да поставят маркучи към резервоара за фекалии и Пердю ги проследи със замислен поглед. Как гъвкаво се движеше младият Жордан! Какви пружиниращи стъпки! И косата му си беше на мястото. Сигурно поглъщаше огромни количества храна, без да се притеснява за талията и бедрата. Дали обаче знаеше, че му остава още много време да допуска съдбоносни грешки?

„О, не, не искам да съм на 21 години — помисли си Жан. — Ако съм, то поне да е с днешните ми познания.“

Проклятие. Никой няма да поумнее, ако някога не е бил млад и глупав.

Колкото повече размишляваше върху онова, което вече не притежаваше — за разлика от Жордан, толкова повече го обземаше гняв. Имаше чувството, че годините са изтекли като пясък между пръстите му. Остаряваше и пясъкът изтичаше още по-бързо. Преди да се усети, ще започне да се тъпче с хапчета за понижаване на кръвното налягане и ще слезе да живее на партера.

Спомни си Виджая, приятеля от младини. Той живееше също като него, докато единият изгуби любовта, а другият я намери.

Същия месец, когато Манон напусна Пердю, Виджая срещна бъдещата си жена Кираи. Срещна я при автомобилна злополука, докато обикаляше площад „Дьо ла Конкорд“ с бавно темпо и не смееше да излезе от кръговото заради многото коли. Кираи беше умна, сърдечна и решителна жена, която имаше съвсем точна представа как иска да живее. Виджая се вмести с лекота в плановете ѝ за живота. От девет до шест всеки ден живееше за себе си: остана си учен и изследовател, специализира се в строежа и реакционните способности на човешките клетки и техните сетивни рецептори. Искаше да знае защо човек изпитва любов, когато яде нещо определено, защо някои миризми предизвикват отдавна погребани спомени за случки от детството. Защо човек се плаши от чувствата си. Защо му става гадно от паяци или слуз. Какво правят клетките в тялото, когато човек се държи като човек.

— Значи търсиш душата — каза му Пердю по време на един от нощните им телефонни разговори.

— Не, сър. Търся механиката. Всичко е акция и реакция. Остаряване, страх, секс — всичко се регулира от твоите сетивни способности. Пиеш кафе и аз мога да ти обясня защо ти е вкусно. Влюбваш се и аз ти казвам защо мозъкът ти се държи като при натрапчива невроза — обясни Виджая.

Кираи предложи на плахия биолог да се оженят и приятелят на Пердю каза „да“, дълбоко изненадан от щастието си. Сигурно си е представял как рецепторите му ротират като едно от онези светещи кълба в дискотеката. Щом Кираи забременя, двамата заминаха за Америка. Пердю редовно получаваше снимки на двамата близнаци — първо по пощата, после по мейла. Спортисти с открити лица, винаги усмихнати. Приличаха на майка си. На възраст колкото Макс.

Виджая бе прекарал тези 20 години по съвсем различен начин.

Макс, писател, носи наушници, неуспял тълкувател на сънища. Принудително обявен за мой син. Толкова ли съм стар, че ме вземат за негов баща? Всъщност… в това няма нищо лошо.

Мосю Пердю стоеше насред пристанището и трепереше от копнеж по собствено семейство. По човек, който да си спомня за него с обич. Търсеше възможност да се върне назад, до мига, когато отказа да прочете писмото.

Ти обвиняваше Манон точно в това, за което копнееш, и отказваше да си я спомняш. Не казваше името ù. Отказваше да мислиш за нея с любов и нежност. Прогони я от съзнанието си. Ти си глупак, Жан Пердю. Защо избра страха?

— Страхът променя тялото, както несръчен скулптор разваля един съвършен камък — обясняваше мъдрият Виджая. — Само дето при човека длетото удря отвътре и никой не вижда колко камъчета и люспи, колко пластове падат. Ставаш все по-тънък и нестабилен и стигаш дотам, че и най-лекото чувство те събаря. Една прегръдка, а ти си мислиш, че ще те натроши на парчета.

Ако някой ден Жордан поиска бащински съвет, Пердю ще му каже: „Никога не се вслушвай в страха! Страхът прави човека глупав“.

19.

— Ами сега? — попита Макс Жордан, след като обиколиха пристанището.

Малкият магазин за хранителни стоки и бистрото в къмпинга, където сервираха палачинки, отказаха да приемат книги вместо пари с обяснението, че доставчиците им работели и не се занимавали с книги.

— Бял боб със сърца и пилешко — предложи Пердю.

— Моля ви, не. Ще ям бял боб само ако оперирате мозъка ми, и то многократно.

Макс обходи пристанището със замислен поглед. Навсякъде по палубите седяха хора, ядяха, пиеха и разговаряха весело.

— Налага се да влезем в общество — обяви бодро той. — Да направим така, че да ни поканят някъде. Какво ще кажете за любезния британски джентълмен?

— В никакъв случай! Това е просия! Това е…

Но Макс вече се бе насочил към точно определена лодка.

— Ахой, дами! За съжаление, нашите запаси полетяха през борда и поповите лъжички ги изядоха. Да ви е останало парченце сирене за двама самотни пътешественици?

Пердю бе готов да потъне в земята от срам. Не беше редно да се говори така с жени! Особено пък мъж, който се нуждае от помощ. Какво безочие!

— Престанете, Жордан — изсъска той и хвана младия мъж за ръкава на синята риза. — Моля ви! Крайно ми е неприятно да просите. Не е редно да смущаваме дамите.

Макс се обърна и го погледна по същия начин, по който другите хлапаци бяха гледали Пердю и Виджая в ранните им години. В обществото на книгите двамата се чувстваха като две ябълки на дървото. Обаче в присъствието на други хора, особено на момичета и жени, бяха плахи тийнейджъри и нерядко губеха дар слово. Всяко парти бе мъчение. Да заговорят момиче, беше сравнимо с ритуално харакири.

— Мосю Пердю, ние сме гладни и трябва да ядем. Ще се реваншираме с приятна компания и безобиден флирт. — Огледа го изпитателно. — Помните ли как се прави това? Написано ли е в книга? — И се ухили безсрамно.

Пердю не отговори. Според младите мъже беше немислимо една жена да те доведе до отчаяние. Пердю с готовност признаваше, че с остаряването положението става все по-лошо. Колкото повече знаеше за жените и за грешките на мъжа според жената… Тези грешки започваха с обувките и съвсем не свършваха със задължителното правило да ги слуша какво говорят.

Бе преживял стотици родителски срещи в книжарницата си. Не му се искаше да си спомня какво е чул и на какво е станал свидетел…

Жените и приятелките им можеха години наред да се подиграват с начина, по който мъжът казва „здравей“. Или с панталона му. С неговите зъби. С предложението му за женитба.

— Аз обичам бял боб — промълви Пердю.

— Я стига! Кога за последен път сте ходили на среща?

— През 1992.

Не, завчера, но Пердю не знаеше дали вечерята с Катрин може да се определи като „среща“.

— През 1992? Тогава съм се родил! Колко… чудно. — Жордан помисли малко. — Окей. Обещавам да не ходим на среща. Отиваме да ядем. Ще вечеряме с три умни дами. Подгответе си няколко комплимента и теми за разговор, които се харесват на жените. Вие сте книжар и това не би трябвало да е проблем за вас. Цитирайте любимите си книги.

— Добре, щом настоявате — промърмори Пердю.

Прескочи ниската ограда, изтича до близката полянка и след минути се върна с голям букет летни цветя.

— Това е цитат.

Трите жени, този път по тениски, се казваха Анке, Корина и Ида. Немкини, към средата на четирийсетте. Обичаха книгите, но френският им звучеше ужасяващо. Пътували по реките, за да забравят, обясни Корина.

— Сериозно ли? Какво искате да забравите? Сигурно мъжете — предположи Макс.

— Не всички мъже. Само един — отвърна Ида. Устата ѝ върху обсипаното с лунички лице като на филмова звезда от двайсетте години се засмя, но само за секунди.

Очите под червения бретон издаваха мъка и надежда едновременно.

Анке забърка провансалско ризото. Аромат на гъби изпълни мъничката кухня, докато мъжете седяха с Ида и Корина на кърмата. Пиеха червено вино от трилитрова кутия и типичната за областта силно минерализирана вода.

Жан призна, че говори немски. Защото немският е първият език на всички книжари по света. Започнаха да разговарят на много приятна смесица от двата езика: той отговаряше на френски и задаваше въпросите си на език, който имаше далечна прилика с немския.

Имаше чувството, че е минал през вратата на страха и с учудване е установил, че зад тази врата не го дебне пропаст. Там имаше още врати, светли коридори и приятни помещения. Вдигна глава и се разчувства от небето над себе си. Неограничено от къщи, мачти и светлини, то бе осеяно с искрящи звезди, големи и малки, ярки и тъмни. Сякаш по небесния прозорец се бяха полепили безброй светулки. Никога не бе виждал толкова красиви звезди. Гледката беше достъпна само за парижани, осмелили се да напуснат града.

Ето го и Млечния път! За първи път бе видял звездния облак като дете, — увит в дебело яке и топло одеялце, на бретонския бряг. Сложиха го на поляна, цялата в глухарчета. Часове наред се взираше в синьо-черното нощно небе, докато родителите му празнуваха бретонския Фест-ноз[21]и се опитваха да спасят брака си. При всяка падаща звезда Пердю си пожелаваше Лирабел Берние и Жакен Пердю отново да се смеят един до друг вместо един на друг. Да танцуват гавот под звуците на гайда, цигулка и бандонеон[22], вместо да стоят отстрани със скръстени ръце и да мълчат.

Възхитен от движението на небето, малкият Жан Пердю се взираше в тъмния простор и се чувстваше спокоен и сигурен в дълбочината на вечната лятна нощ. През онази нощ той разбираше всички тайни и цели на живота. Всичко си беше на мястото, навсякъде цареше покой. Знаеше, че нищо не свършва. Че всичко се влива едно в друго. Че той никога няма да сгреши.

По-късно, вече като мъж, само веднъж възприе света с такава интензивност. Заедно с Манон. Двамата търсеха звездите. Бягаха далеч от градовете, за да намерят най-тъмното място в Прованс. В планините край Со откриха няколко самотни ферми, скрити във фунии от камък, обрасли с мащерка. Небето над скалите беше абсолютно бистро и дълбоко.

— Знаеш ли, че всички сме деца на звездите? — попита го Манон, топла и жива до него. Говореше тихо, за да не наруши тишината на планините.

— Когато преди милиарди години звездите избухнали, завалял дъжд от желязо и сребро, злато и въглерод. Желязото от звездния прах днес е в нас. В нашите митохондрии[23]. Майките предават желязото и звездите на децата си. Ти и аз, Жан — кой знае? — може би сме от праха на една и съща звезда, затова се намерихме и се познахме. Сигурно дълго сме се търсили. Ние с теб сме звездни търсачи.

А той гледаше към небето и се питаше дали могат да видят светлината на мъртвата звезда, която продължава да живее в тях.

С Манон си избраха една искряща небесна перла. Звезда, която още светеше, въпреки че сигурно отдавна бе угаснала.

— Смъртта не означава нищо, Жан. Ние с теб винаги ще останем каквито бяхме един за друг.

Небесните перли се отразяваха във водите на Йона. По повърхността на реката танцуваха звезди, всяка сама за себе си, докосваха се само когато вълните се разбиваха една в друга и две светли перли за миг се сливаха.

Тази нощ Жан не можа да намери тяхната звезда. Усети, че Ида го наблюдава, и се обърна към нея. Това не беше поглед между мъж и жена, а между двама души, тръгнали да пътуват по реката, защото търсят нещо. Нещо определено.

Пердю виждаше съвсем ясно болката на Ида. Тя трепкаше в очите ѝ. Червенокосата жена се мъчеше да се сприятели с новото си бъдеще, макар да го приемаше като живот втора ръка. Мъжът ѝ ли я е напуснал, или тя си е тръгнала сама, преди той да я отблъсне? Човекът, който е бил център на живота ѝ, заради когото се е отказала от себе си, не преставаше да ѝ причинява болка. Усмихваше се, но усмивката ѝ бе забулена от тъга.

Ние всички съхраняваме времето. Съхраняваме старите издания на хората, които са ни напуснали. Ние също сме такива стари издания, под кожата, под пластовете бръчки, житейски опит и смях. Под тези пластове сме някогашните. Някогашното дете, някогашният любим, някогашната дъщеря.

Ида пътуваше по реката не за да търси утеха — тя търсеше себе си. Своето място в новото, неизвестно, засега второкласно бъдеще. Тя сама.

„А ти? — питаха очите ѝ. — Ти, непознати?“

Пердю знаеше само, че иска да отиде при Манон и да я помоли за прошка, задето е бил толкова глупав и суетен.

— Всъщност аз изобщо не исках да съм свободна — заговори изведнъж Ида. — Не исках да си създам нов живот. Старият ми харесваше. Вероятно не съм обичала мъжа си, както обичат жените в книгите, но не живеехме зле. За мен беше достатъчно добре. Достатъчно, за да остана при него. Да не го мамя. Да не съжалявам. Да, така е, аз не съжалявам за малката любов в живота си.

Анке и Корина гледаха приятелката си с много нежност.

— Това ли е отговорът на моя вчерашен въпрос? — попита Корина. — Защо не си го напуснала още преди години, щом не е бил голямата ти любов.

Малка любов. Голяма любов. Жестоко е, че любовта съществува в различни формати. Или не?

Жан гледаше Ида, която не съжаляваше за предишния си живот, наистина не съжаляваше, и увереността му се разколеба.

— А той… как виждаше съвместния ви живот? — осмели се да попита.

— След 25 години реши, че малката любов не му е достатъчна. И намери своята голяма любов. Тя е 17 години по-млада от мен и е много гъвкава. Може с четката в устата да си лакира ноктите на краката.

Корина и Анке избухнаха в смях. Ида също се засмя.

Решиха да поиграят карти. Към полунощ пуснаха суинг — веселия хит „При мен си красива“, мечтателния „Кейп код“ и меланхоличното изпълнение на Луис Армстронг „Имаме цялото време на света“.

Макс Жордан танцуваше с Ида — или поне местеше краката си милиметър по милиметър. Жан се държеше здраво за стола. Песните му бяха познати от времето, когато Манон беше още жива. Колко грозно е да се казва „когато беше още жива“.

Ида видя, че Пердю се мъчи да запази самообладание, и остави Жордан.

— Ела — каза меко на Жан.

Прекрасно беше да не е сам при новата среща с тази музика, непрекъснато раждаща спомени. Защото все още не можеше да повярва, че Манон я няма, а песните, книгите и животът продължават да съществуват.

Как е възможно?

Как е възможно животът да продължава?

Тогава изпитваше див страх от смъртта. И от живота. От всички дни без Манон, които му предстояха.

При всяка песен виждаше Манон да върви, да лежи и да чете, да танцува за себе си, да танцува за него. Виждаше я да спи и да сънува, да грабва от чинията му последното парченце сирене.

„Затова ли реши да прекараш остатъка от живота си без музика? О, Жан, ти толкова обичаш музиката. Пееше ми, когато се страхувах да заспя и да пропилея няколко часа от времето с теб. Измисляше песни за пръстите на ръцете и краката ми, за носа ми. Ти целият си музика, Жан. Защо се убиваш?“

Права е. Но вече свикнах.

Пердю усещаше милувката на вятъра, чуваше смеха на жените, чувстваше се леко замаян от виното — и изпитваше дълбока благодарност към Ида, която го държеше здраво.

Манон ме обичаше. А звездите там горе знаеха, че сме заедно.

20.

Сънуваше, че е буден.

Намираше се на своя книжен кораб, но той постоянно се повреждаше. Рулят се счупи, по стъклата на прозорците течеше влага, греблата отказваха. Въздухът му тежеше, имаше чувството, че върви през пудинг. Влезе в лабиринт от водни тунели и се обърка. Лодката скърцаше и се разпадаше.

Манон беше до него.

— Нали си мъртва? — простена той.

— Наистина ли съм умряла? — попита тя. — Колко жалко.

Корабът се разпадна окончателно и той се хвърли във водата.

— Манон! — изкрещя.

Тя го следеше с поглед, докато се бореше с водовъртежа и неумолимо се приближаваше към фунията, образувала се в черната вода. Гледаше го, но не му подаде ръка. Стоеше и чакаше той да се удави.

Пердю пропадаше.

Не се събуди.

Примирено вдишна и издишна, вдишна и издишна.

Мога да дишам под водата!

Стигна до дъното.

Тогава се събуди. Лежеше на една страна и виждаше как по козината на Линдгрен танцуват светли кръгчета. Котката се бе свряла между стъпалата му. Сега се надигна, протегна се, замърка и мина пред лицето му, за да го погъделичка с мустаците си. „Е? — попита погледът ѝ. — Какво ти казах?“ Мъркаше нежно като далечен шепот на корабен мотор.

Пердю си спомни, че и друг път се е будил с подобно страхливо учудване. Като момче, когато за първи път полетя насън. Скочи от покрива и плавно, с разперени ръце се спусна във вътрешния двор на разкошен дворец. Тогава разбра, че за да се научи да лети, трябва да скочи.

Излезе на палубата. Над реката се носеха паяжиннотънки мъгли, от близките поляни се вдигаше пара. Светлината бе още съвсем млада, денят тепърва настъпваше. Прекрасно беше да вижда толкова много небе. И толкова много цветове наоколо. Бяла мъгла. Сиви точки в мъглата. Нежно розово. Млечно оранжево.

Корабите, хвърлили котва в пристанището, спяха спокойно. И отсреща, на тясната английска лодка, цареше тишина.

Пердю отиде да види как е Макс. Момъкът бе решил да нощува сред книгите, на един от диваните за четене в отдела, наречен от книжаря „Как да стана човек“. Там се намираше и книгата на Софи Марселин, специалистка по терапия на разводите, колежка на неговия петъчен клиент Ерик Лансон, известния терапевт. Софи съветваше страдащите от любовна мъка да тъгуват поне по един месец за всяка прекарана с любимия човек година. При приятелство, завършило с раздяла, да тъгуваме по два месеца за година. А за мъртвите, които си отиват окончателно, „отделете целия си живот. Защото мъртвите, които сме обичали някога, обичаме завинаги. Липсата им ни придружава до последния ни ден“.

До заспалия с нацупена уста Макс и свит на кълбо като хлапак, вдигнал колене към гърдите, лежеше книгата на Санари „Южни светлини“.

Пердю вдигна лекото томче. Макс бе подчертал няколко изречения и бе написал въпроси по полето. Бе прочел книгата, както тя иска да бъде прочетена.

Четенето е пътуване без край. Дълго, дори вечно пътуване, през което човек става кротък, любвеобилен, човечен.

Макс бе започнал това пътуване. С всяка книга ще носи в себе си повече от света, нещата и хората.

Пердю запрелиства книжката. Ето го мястото, което харесваше най-много.

„Любовта е жилище. Всичко в жилището трябва да бъде използвано, нищо не бива да бъде покривано или щадено. Живее само онзи, който обитава любовта цялостно и не се плаши от никоя стая и врата. Да се караме и да се докосваме нежно — и двете са еднакво важни, както е важно да се държим един за друг и да се отблъскваме. Екзистенциално важно е да използваме всяка стая на любовта. В противен случай духовете и миризмите в различните стаи ще заживеят самостоятелно. Занемарените помещения и къщи стават коварни и вонят…“

Дали любовта ми се е разсърдила, защото отказвах да отключа вратата към стаята ù, за да намеря там… Какво? Какво да правя? Да построя олтар на Манон? Да кажа сбогом? Какво да правя там?

Жан Пердю остави книгата до спящия Макс. Погледа го и отмахна косата от челото му.

След това се зае да избира книги. Знаеше колко са ценни и не му беше лесно да ги използва като пари. Книжарите никога не забравят, че книгите са едно от новите средства за изразяване, за промяна на света и борба срещу тираните.

Мосю Пердю виждаше в книгите не само истории, нетна цена и храна за душата, по-добра от всяко лекарство. За него книгите бяха свобода с крила от хартия.

Взе назаем едно от холандските колела на Анке, Ида и Корина и потегли към съседното село. Караше по пусти, тесни пътища, минаваше покрай ниви, кошари и пасища.

В пекарната на църковния площад червенобузата, весела дъщеря на пекаря тъкмо вадеше от пещта кроасани и багети. Изглеждаше доволна от живота си. Явно ѝ харесваше да работи в малката пекарна, през лятото посещавана от пътуващи по реката туристи, а през зимата от фермери, лозари, занаятчии, месари и хора, избягали от големите градове. Те идваха тук от Бургундия, Ардените и Шампан. От време на време организираха танци в мелницата и конкурси за най-хубав сладкиш, отбелязваха деня на жътвата, имаха си и сдружение за опазване на родния край. От време на време поработваше в домовете на художниците, установили се в околността, преустроили стари плевни и обори. Живот сред тишина и зеленина, под звездите и червената луна.

Достатъчно ли беше това, за да се наситиш на живота?

Пердю влезе в старомодното дюкянче и въздъхна дълбоко. Нямаше друг избор, трябваше да отправи необичайното си предложение.

— Добро утро, мадмоазел, извинете, обичате ли да четете?

След кратък разговор момичето му „продаде“ вестник, марки, картички с изглед от пристанището на Сен Маме, багети и кроасани — срещу една-единствена книга: „Омагьосаният април“, разказ за четири английски дами, избягали в италианския рай.

— Това покрива разходите ми изцяло — увери го чистосърдечно момичето, отвори книгата, поднесе я към лицето си и помириса страниците. Бузите ѝ пламнаха от радост. — Мирише на палачинки… — Внимателно прибра книгата в джоба на престилката си. — Баща ми казва, че четенето ме прави нахална. — И се усмихна извинително.

Пердю излезе от пекарната, приседна на перваза на църковния фонтан и разчупи един кроасан. О, как ухаеше златната, мека вътрешност, от която се вдигаше пара. Изяде кроасана бавно, загледан в разбуждащото се село.

Четенето ни прави нахални. О, да, непознати татко, напълно сте прав.

Пердю написа няколко реда на Катрин. Знаейки, че мадам Розалет ще прочете картичката, реши да включи и нея и останалите.

Скъпа Катрин, скъпа мадам Розалет (Нова коса? Прекрасно! Мока?), уважаема мадам Боме и всички от № 27,

През следващите дни и седмици моля да вземате книги от колегата Волтер и събратята му. Не съм ви напуснал, нито съм ви забравил. Има няколко недовършени глави, които се налага да прочета — и да довърша. Да укротя призраците.

Жан Пердю

Как звучеше посланието му? Дали не беше твърде кратко, твърде сухо?

Мислите му се понесоха през полята и реката към Париж. Катрин се усмихваше и плачеше… В сърцето му изведнъж се отвори много място за чувства. Не бе съвсем сигурен на кого принадлежи този внезапно връхлетял копнеж за нежност, за топло и голо тяло под общата завивка. Връхлетя го копнеж за приятелство, за родина, за място, където може да остане и да се насити. За Манон ли копнееше, или за Катрин? Засрами се, защото и двете го вълнуваха еднакво силно. Не отрече обаче, че се чувства добре, след като е бил с Катрин. Не можеше да си го забрани, дори да се чувстваше виновен.

Аз, страхливецът, бях решил никога вече да не изпитвам нужда от друг човек…

Мосю Пердю възседна колелото и забърза обратно към пристанището, придружен от големи и малки птици, реещи се високо в небето, за да не се излагат на поривите на вятъра над нивите с пшеница. Утринният хлад свободно проникваше през ризата му.

Имаше чувството, че на кораба се връща друг човек, не онзи, който бе потеглил към селото преди час.

Окачи на взетото назаем колело торбичката с пресни кроасани, букетче полски макове и три екземпляра от „Нощта“, които Макс грижливо бе надписал преди лягане, и слезе в кухнята. Направи кафе, нахрани котките, провери влажността на въздуха в книжарницата (добра), нивото на маслото (малко съмнително) и подготви „Лулу“ за тръгване.

Когато книжният кораб се плъзна по пустите води на реката, Пердю видя Ида да излиза на кърмата. Вдигна ръка за поздрав и остана така до следващия завой. От сърце желаеше на Ида много скоро да срещне голяма си любов, която да я компенсира за загубата на малката.

Корабът му плаваше спокойно сред настъпващото утро. Хладът отстъпи място на копринено топъл летен въздух.

— Знаете ли, че Брам Стокър е сънувал своя „Дракула“? — попита бодро Пердю, когато след час Макс прие с благодарност голяма чаша кафе.

— Сънувал? Дракула? Да не сме в Трансилвания?

— В момента плаваме по канал Дьо Лоан[24]в посока към канал Дьо Бриар. Вие лично избрахте Бурбонския маршрут, драги. По него ще стигнем чак до Средиземно море.

Пердю отпи глътка кафе.

— Виновна е салатата от раци. Стокър ял развалена салата от раци и се мъчил цяла нощ. Тогава за първи път сънувал господаря на вампирите. Този сън сложил край на безплодния период в творчеството му.

— Сериозно ли говорите? Аз не сънувам бестселъри — промърмори Макс и продължи да яде. Топеше кроасана в кафето и внимаваше да не изпусне нито трохичка. — Реших да прочета книгата си, но буквите започнаха да се сипят от страниците. — После изведнъж се оживи. — Мислите ли, че ако си разваля стомаха, ще сънувам хубава история?

— Кой знае…

— Дон Кихот също е бил кошмар, преди да се превърне в класика. А вие сънували ли сте нещо полезно?

— Сънувах, че мога да дишам под вода.

— Леле! Сигурно знаете какво означава това.

— Означава, че мога да дишам под вода. Насън.

Макс накъдри устни в усмивка а ла Елвис и обяви тържествено:

— Не! Означава, че чувствата вече не ви пречат да дишате спокойно. Особено онези отдолу.

— Отдолу? Къде прочетохте това? В домакинския календар на уважаващите себе си домакини за 1905 година?

— Не. В големия лексикон за тълкуване на сънищата от 1992. Това беше моята библия. Мама бе почернила мръсните думи с мастило. С помощта на лексикона тълкувах сънищата на родителите си, съседите, момичетата и момчетата от класа… Фройд беше нищо в сравнение с мен.

Жордан се протегна и изпълни няколко сложни фигури от гимнастиката тай чи.

— Създавах си само ядове, особено когато директорката ни сънува коне. Конете и жените са много специална история, от мен да го знаете.

— И баща ми казва същото.

Пердю си спомни как в началото на връзката си с Манон сънуваше, че тя се превръща в орлица, а той се опитва да я улови и да я опитоми. Веднъж я бе подгонил към водата, за да си намокри крилата и да не може да отлети.

В сънищата на любимите си хора сме безсмъртни. След смъртта си нашите мъртви продължават да живеят в сънищата ни. Сънищата са пресечна точка между световете, между времето и пространството.

Макс изложи лицето си на вятъра, за да прогони съня, а Пердю каза:

— Я вижте, ето го и първия ни шлюз!

— Какво? Онова бебешко коритце до кукленската къщичка с цветя? Никога няма да минем!

— Ще видите, че ще се поберем в „коритцето“.

— Нашият кораб е твърде дълъг!

— Има си стандарт. Всички шлюзове във Франция са построени по стандарта.

— Този не е. Много е тесен!

— Нашата ширина е 5,04 м, което означава, че ще имаме поне по 3 см разстояние отляво и отдясно.

— Лошо ми е!

— И аз не се чувствам особено добре. Само си представете как ще ни избутат през шлюза!

Двамата мъже се спогледаха и избухнаха в смях.

Пазачът на шлюза нетърпеливо им замаха да се приближат. Кучето му лаеше яростно срещу кораба. Жената на пазача им поднесе прясно опечен сливов сладкиш и им предостави цялата тава срещу най-новия роман на Джон Ървинг.

— Ще получите и целувка от младия мосю писател до мен!

— Вместо това ѝ дайте още една книга, Пердю — изсъска Макс Жордан. — Не виждате ли, че са ѝ пораснали мустаци?

Дамата обаче настоя да получи целувка по бузата.

Пазачът на шлюза нарече жена си чудовище, рошавото бяло куче лаеше, та се късаше, и се облекчи върху ръката на Макс. Окосмената съпруга на пазача нарече мъжа си некадърник и аматьор. Вбесен, той изкрещя:

— Хайде, влизайте, какво чакате?

Затвори лявата врата на шлюза, заобиколи, затвори дясната врата на камерата. Втурна се напред, отвори двете крила на шлюза. Рукна вода. Отвори дясната врата на шлюза, заобиколи, отвори горе вляво.

— Хайде, излизайте, какво чакате?

Много строг пазач. Сигурно се е научил да командва поне на дванайсет езика.

— През колко шлюза трябва да минем, докато стигнем до Рона?

— Доколкото знам, през 150. Защо питате, Жордан?

— По обратния път ще минем по канала между Шампан и Бургундия — реши Жордан.

Какъв обратен път? Няма връщане назад.

21.

Страничният канал на Лоан течеше на едно ниво с околността. По пътя, откъдето някога теглели шлепове, сега се срещаха съсредоточени колоездачи, самотни бегачи и заспали рибари. По ливадите пасяха бели крави, слънчогледови ниви се редуваха със зелени гори. От време на време минаваше кола и ги поздравяваше с клаксон. Минаха през няколко малки селища с чудесни пристанища, повечето безплатни, с изключително любезен персонал.

После пейзажът се промени. Каналът вървеше по-високо от околността и двамата гледаха надолу към градините.

Към обед навлязоха в просторните рибарници на Шампан. Макс управляваше кораба със спокойствието на стар речен капитан.

Каналът непрекъснато се разделяше на странични ръкави, които захранваха рибарниците. От тръстиките край брега излитаха крякащи чайки и любопитно описваха кръгове над „Литературната аптека“.

— Кое е следващото голямо пристанище? — попита Пердю.

— Монтаржи. Каналът минава през центъра на града. — Макс прелистваше книжката за лодките къщи. — Монтаржи е градът на цветята. Там са измислени шоколадовите бонбони с пълнеж. Ще потърсим банка. Готов съм да убия за парченце шоколад.

А аз — за тубичка перилен препарат и чиста риза.

Макс бе изпрал ризите им с течен сапун и сега миришеха на рози.

— Монтаржи ли? Трябва да посетим Пер Давид Олсон! — сети се изведнъж Пердю.

— Олсон? Онзи П. Д. Олсон? И него ли познавате?

„Познавам“ беше твърде силно казано. Когато номинираха Пер Давид Олсон за Нобеловата награда за литература заедно с Филип Рот[25]и Алис Мънро[26], Жан Пердю беше още млад книжар.

На колко ли години беше Олсон днес? Сигурно на 82. Бе пристигнал във Франция трийсетгодишен. Потомъкът на древен викингски клан се разбираше много по-добре с представителите на великата нация, отколкото с американците.

„Нация, която няма зад себе си дори хиляда години развита култура, няма митове и суеверия, няма колективни спомени, ценности и чувство за срам. Тази нация притежава само военно-християнски псевдоморал, пшеничен инцест[27], аморално оръжейно лоби и сексистки расизъм“ — така бе написал Олсон в „Ню Йорк Таймс“, преди да напусне САЩ.

Най-интересното обаче беше друго: Олсон беше едно от единайсетте имена в списъка на Жан Пердю с възможни кандидати за авторството на „Южни светлини“ от Санари. П. Д. Олсон живееше в Сепоа, селце край Монтаржи, разположено в непосредствена близост до канала.

— Какво ще направим? Ще позвъним и ще кажем: „Здрасти, П. Д., стари мошенико, ти ли си авторът на „Южни светлини“? — засмя се Макс.

— Точно така. Това е най-добрият начин.

Макс изду бузи.

— Нормалните хора първо пишат мейл.

Жан Пердю едва се въздържа да не му отговори с думи, които щяха да означават: „Някога нямахме електронна поща и животът беше много по-добър“.

Сепоа нямаше свой пристан, само две големи железни халки в тревата, достатъчни за да опънат между тях въжетата на „Литературната аптека“. След минути домакинът на младежката хижа край реката, загорял от слънцето мъж с червен оток на тила, ги изпрати в стария свещенически дом. Там живеел П. Д. Олсон.

Почукаха. Отвори им жена, сякаш слязла направо от картина на Питер Брьогел[28].

Широко лице, коси като груб лен на вретено, бяла копринена якичка увенчаваше сивата домашна роба. Не каза нито „Добър ден“, нито „Какво искате?“ или „Не купуваме нищо“ — просто отвори и зачака мълчаливо. Мълчание силно като скала.

— Добър ден, мадам. Бихме желали да се видим с господин Олсон — подхвана с леко смущение Пердю.

— Не сме се обадили предварително — допълни Макс.

— Идваме с лодка от Париж. За съжаление, нямаме телефон.

— Нямаме и пари.

Пердю смушка спътника си.

— Не сме тук заради това.

— Той изобщо тук ли е?

— Аз съм книжар. Срещнахме се на един панаир. Във Франкфурт, през 1985.

— Аз пък съм тълкувател на сънища. И автор. Казвам се Макс Жордан. Имате ли случайно малко вчерашна супа? В нашия хладилник има само консерва бял боб и котешка храна.

— Изповядвайте се колкото искате, господа, но няма да получите нито опрощение, нито вчерашна супа — обади се мъжки глас. — Маргарита е глуха. Годеникът ѝ се хвърлил от кулата на църквата, тя се втурнала да го спасява и попаднала сред камбаните. Така оглушала. Умее да чете по устните само на хората, които познава добре. Проклетата църква! Носи нещастие на онези, които все още се надяват.

В коридора се появи скандално известният критик на Америка П. Д. Олсон. Доста дребен за викинг, облечен с фермерски кадифен панталон, дърводелска риза и келнерска жилетка на райета.

— Мосю Олсон, извинете ни, моля, че така ви нападаме, но имаме важен въпрос. Спешно е, разбирате ли…

— Да, да, сигурен съм. В Париж всичко е спешно. В нашето село това не важи, господа. Тук времето има свой ритъм. Тук враговете на човечеството нямат шанс. Първо ще пием по нещо и ще се запознаем.

С тези думи известният писател посрещна двамата неканени посетители.

— Врагове на човечеството? — повтори съвсем тихо Макс. По лицето му пролича, че е притеснен — май си имаха работа с луд. Въпреки това опита да подхване разговор.

— Казват, че сте легенда.

Олсон извади от гардероба шапка и тримата закрачиха към бар „Табак“.

— Не ме наричайте легенда, млади човече. Това звучи като труп.

Макс млъкна и Пердю реши да последва примера му.

Олсон вървеше пред тях. Стъпките му издаваха, че наскоро е прекарал лек инсулт.

— Огледайте се! — подкани ги той, докато вървеше през селото. — Тук хората от векове водят битка за родното си място. Виждате ли как садят дървета? Как поправят покривите? Големите шосета минават много далеч от нашето село. Това е стратегия. Мислено е за векове напред. Тук никой не мисли за днешния ден.

Олсон поздрави възрастен мъж, който мина покрай тях в раздрънкано рено. На мястото до шофьора стоеше коза.

— Тук хората работят и мислят за бъдещето. За онези, които идват след тях. Следващото поколение прави същото. Ако някое поколение престане да мисли за следващото и поиска да промени всичко сега, тази земя ще бъде разрушена.

Влязоха в бар „Табак“. Телевизорът над тезгяха предаваше конни надбягвания. Олсон поръча три малки чаши червено вино.

— Облози, гора и малко вино. Какво повече може да иска един мъж? — попита блажено той.

— И така, ние имаме въпрос… — подхвана Макс.

— Спокойно, момче, не бързай — спря го Олсон. — Миришеш на възглавничка със сухи цветя и с тези наушници приличаш на диджей, но аз те познавам. Знам, че си написал нещо. Няколко опасни истини. Не е лошо за начало.

Вдигна чаша и се чукна с Жордан.

Младежът пламна от гордост. Пердю усети как го прониза ревност.

— А вие? Вие сте книжният аптекар, нали? — обърна се към него Олсон. — Срещу какви болести препоръчвате моите книги?

— С тях лекувам синдрома „съпруг в пенсия“ — отговори Пердю доста по-остро, отколкото бе възнамерявал.

Олсон зяпна изненадано.

— Аха. И как по-точно?

— Често се случва след пенсионирането си мъжът само да се мотае и да се пречка на съпругата си, а тя да е готова да го убие. Давам ѝ да прочете книгите ви и тя пожелава да убие вас. Това се нарича отвеждане на агресията.

Макс зяпна слисано. Олсон погледна втренчено Пердю и избухна в луд смях.

— Мили Боже, спомням си! Като пенсионер татко постоянно се мотаеше в краката на мама и непрекъснато я критикуваше. „Защо не вариш картофите необелени?“ „Здрасти, миличка, прочистих хладилника.“ Ужасяващо. Баща ми беше работохолик и си нямаше любими занимания, горкичкият. Много скоро заяви на мама, че ще умре от скука и че е изгубил достойнството си. Мама обаче не му позволи. Постоянно го пращаше тук и там. Да изведе внуците в парка, да ходи на занаятчийски курсове, да работи в градината. Иначе сигурно щеше да се озове в затвора за убийство.

Олсон изглеждаше много доволен.

— Ние, мъжете, ставаме дяволски досадни, когато сме добри единствено в работата си, в нищо друго.

Изпи виното си на три дълги глътки.

— Хайде, пийте по-бързо — подкани гостите си и сложи на масата шест евро. — Време е.

Понеже се надяваха Олсон да ги изслуша и да получат отговор на въпроса си, двамата пиха на екс и го последваха.

След малко спряха пред старата училищна сграда. В двора бяха паркирани десетки коли със знаци от цялата област Лоара, дори от Орлеан и Шартър.

Олсон закрачи целеустремено към спортната зала на училището.

Влязоха и изведнъж се озоваха насред Буенос Айрес.

Вляво покрай стената се бяха наредили мъжете. Вдясно на столове седяха жените. В средата беше танцовата площадка. В края на залата, където висяха халките и пръстените за катерене, оркестър свиреше танго. В другия край, до вратата, бе издигнат бар, където закръглен дребосък с мускулести ръце и великолепен черен мустак наливаше питиета.

П. Д. Олсон се извърна и извика през рамо:

— Танцувайте! И двамата! След това ще отговоря на всеки въпрос, който ми зададете.

Само след секунди той вече крачеше към средата на залата, право към млада жена с опъната руса коса и пола на плохи. Изведнъж старият мъж се преобрази. Превърна се в гъвкав тангеро без възраст, който притискаше младата жена към гърдите си и умело я водеше през залата.

Докато Макс зяпаше изумен този неочакван свят, мосю Пердю веднага разбра къде е попаднал. Веднъж бе прочел за подобно събитие в книга на Жак. Тайни милонга[29]в аули, гимнастически зали, затворени хамбари. Място за срещи на танцьори от всички класи и възрасти, от всички националности. Някои изминаваха по сто километра, за да потанцуват няколко часа. Обединяваше ги едно: необходимостта да крият страстта си към тангото от своите ревниви партньори и семейства, които не одобряваха тези порочни, меланхолични, фриволни движения, отвращаваха се от тях, чувстваха се уязвени в морала и достойнството си. Никой не подозираше къде се намират танцуващите танго през тези следобеди. Близките им предполагаха, че спортуват или са на курс, имат делова среща или правят покупки, че са на сауна, на полето или у дома. Вместо това те танцуваха. Правеха го, за да оцелеят.

Една съвсем малка част от танцьорите идваха тук, за да се срещнат тайно с любовника или любовницата си. Защото тангото никога не е само един аспект от живота. То е всичко.

Дневникът на Манон

На път към Боние

11 април 1987 г.

От осем месеца знам, че съм друга жена, не момичето, което миналия август отиде на север и се страхуваше да живее.

Все още съм разтърсена до дън душа от прозрението, че не е нужно любовта да се ограничи върху един човек, за да е истинска.

През май ще се омъжа за Люк, сред хиляди цветя и сладки аромати, които носят ново начало и увереност в бъдещето.

Няма да скъсам с Жан, ще му предоставя възможността той да скъса с мен. Защото аз съм лакома. Аз искам всичко.

Толкова ли се страхувам от преходността на живота, та искам да изживея всичко сега, за всеки случай, ако утре получа удар?

Да се омъжа ли? Да или не? Ако поставя женитбата си под въпрос, това би означавало да поставя под въпрос целия си живот.

Иска ми се да съм светлината в Прованс, когато слънцето залязва. Тогава ще мога да съм навсякъде, във всяко живо същество, това ще е природата ми и никой няма да ме мрази.

Трябва да променя лицето си, преди да пристигна в Авиньон. Надявам се да ме посрещне татко, не Люк, не мама.

Всеки път, когато прекарвам по-дълго време в Париж, лицето ми добива изражение като на съществата от големия град, които крачат целеустремено по улиците и не забелязват, че не са сами. Лица, които казват: „Аз? Не искам нищо. Нищо не ми е нужно. Нищо не може да ме впечатли, шокира, изненада или дори зарадва. Радостта е за простаците от предградията и вонящите обори. Нека те се радват, щом толкова искат. Ние си имаме по-важна работа“.

Проблемът обаче не е в моето равнодушно лице. Мама казва, че имам девет лица. Тя познава мимиката ми, откакто съм излязла на бял свят като сбръчкано червейче. Твърди, че Париж ми е изрязал ново лице между темето и брадичката. Видяла го при предишното ми завръщане — тогава мислех за Жан, за устата му, за смеха му и как ми казваше: „Трябва да прочетеш това, ще ти се отрази добре“.

— Ако ми беше съперница, щях да се уплаша от теб — каза мама и се стресна от думите, които така неочаквано бе изрекла.

Обикновено изричаме истините кратко и ясно. Като момиче научих, че най-добрите връзки са „бистри като вода“. Втълпиха ми, че изречеш ли нещо трудно или страшно, то губи смъртоносната си заплаха.

Според мен това не важи за всичко.

Според мама моето „девето лице“ е зловещо. Знам какво има предвид. Видях го в огледалото на Жан, докато той ми подсушаваше гърба със затоплена хавлия. Всеки път, когато се погледнем, той взема част от мен и я стопля, за да не загина като замръзващо лимоново дърво. Жан би бил чудесен баща. Баща квачка. Деветото ми лице изразява похот, маскирана под самообладание, и това го прави още по-зловещо.

Мама все още се страхува за мен и понякога ме заразява със страха си. Тогава започвам да мисля: „Е, добре, ако наистина ми се случи нещо, ще живея възможно най-интензивно и не искам да чувам оплаквания“.

Тя пита малко, аз разказвам много — описвам в най-дребни детайли какво съм преживяла в столицата и крия Жан зад завеса от стъклени перли. Всяка перла е звънящ, пъстър, прозрачен детайл. Детайли, детайли… бистри като вода.

— Париж те отдалечи от нас, но те приближи към самата теб, нали? — пита мама.

Когато казва „Париж“, аз съм наясно, че има предвид мъжко име, но не съм готова да го изрека. И мама го знае.

Никога няма да съм готова да кажа името на Жан. Чувствам се чужда на себе си. Сякаш Жан обели дебела кора, под която се подаде едно по-дълбоко, по-истинско Аз. То ми се усмихва подигравателно и се изправя насреща ми.

— Е? — пита ме. — Наистина ли си мислеше, че си жена без качества?

(Жан казва, че да цитираш Музил[30], не е знак за ум, а за тренинг на паметта.)

Какво всъщност се случва с нас?

Проклетата свобода! Тя изисква да мълча като мъртво стъбло, да не казвам какво се случва с мен в действителност, докато Люк и семейството си мислят, че денем съм на семинар в Сорбоната, а вечер работя усърдно. Тя изисква да се владея, да се разрушавам, да се крия и клеветя, докато съм в Боние. Да не смея да се изповядам на никого. Да не се правя на интересна с тайния си живот. Чувствам се като оставена на произвола на Ванту, на мистрала, на слънцето и дъжда, на простора. Виждам надалеч и дишам свободно, както никога досега, но съм изгубила всякаква защита. Свободата е загуба на сигурността, казва Жан.

Нима той наистина знае какво губя?

Нима аз наистина знам от какво се отказва той, като избира мен? Той казва, че не иска друга жена редом с мен. Достатъчно било аз да живея два живота, не било нужно и той да прави същото. Всеки път, когато той ме пуска да си отида, съм готова да плача от благодарност. Никога обвинения, никога опасни въпроси. Дава ми чувството, че съм дар от небето, а не лош човек с твърде много желания към живота.

На когото и да се доверя, той или тя ще се види принуден да лъже с мен, да крие от другите, да мълчи. По-добре аз да страдам, не другите — такива са законите за падналите.

Нито веднъж не споменах името на Жан. Страх ме е, че като чуят как го произнасям, мама, татко и Люк веднага ще разберат какво изпитвам към него. Сигурно всеки от тях, по свой начин, ще прояви разбиране. Мама — защото познава женския копнеж. Той е във всяка от нас, дори в малките момичета, които едва надничат над масата в кухнята и разговарят с търпеливи плюшени животинчета и мъдри коне. Татко — защото знае, че в човека живее желанието на животното. Той ще разбере и ще разпознае биологично закотвения нагон на разгонването. (Него ще моля за помощ, ако много закъсам. Или някой мама-татко, както е написал Санари. Жан ми го прочете.)

Люк би проявил разбиране, защото ме познава. Защото е взел решение. Той е верен на решенията си: каквото е казано, остава, дори да причинява силна болка или да се окаже грешно по-късно.

Но какво ще стане, ако след 30 години признае колко съм го наранила с решението си да не мълча? Познавам бъдещия си съпруг — той ще прекара горчиви часове и нощи. Ще ме гледа и ще вижда зад мен другия мъж. Ще спи с мен и ще се пита: „Дали сега мисли за него? По-добре ли е било с него?“. При всеки празник по селата, при всяко шествие на пожарната на 14 юли, виждайки ме да говоря с мъж, ще се пита: „Той ли е следващият? Кога ще ѝ омръзна окончателно?“. Всичко това ще изстрада сам и няма да ме обвини с нито една дума. Веднъж ми каза: „Имаме само този живот. Искам да преживея моя с теб, но няма да ти преча да живееш своя“. Трябва да мълча и пред Люк. Ще мълча и пред себе си. Искам Жан само за себе си. Мразя се, задето искам всичко. Всичко е повече, отколкото мога да понеса…

О, проклета свобода, все още си по-голяма от мен! Свободата изисква да се поставям под въпрос, да се срамувам и същевременно да се гордея, че живея живота си с всичко, което желая.

Сигурно ще ми е безкрайно приятно да си спомням за преживяното, но това ще стане, като остарея и вече не мога да се навеждам.

Нощите, когато търсехме звездите и лежахме в онази изоставена ферма. Седмиците, когато живяхме като диваци в Камарг. Чудните вечери, когато Жан ме посвети в живота на книгите. Лежахме на дивана тихи, голи, с книга в ръка. Жан използваше дупето ми като пулт за четене. Нямах представа, че в книгите съществуват толкова мисли, прозрения, чудеса. Управниците по света би трябвало да се чувстват задължени да въведат читателски, не шофьорски книжки. Едва когато е прочел пет, не, десет хиляди книги, човек започва да разбира човечеството и поведението на хората. Често се чувствах по-добра, не толкова… зла, фалшива и невярна, докато Жан ми четеше страници, в които добри хора вършат недобри неща от любов или защото са изпаднали в беда.

— Нима си мислиш, че си единствената, Манон? — питаше той… Да, точно така. Винаги съм се чувствала единствената, която не успява да бъде скромна. Често, когато спираме да се любим или още не сме започнали, Жан ми разказва за книга, която е прочел, иска да прочете или желае аз да я прочета. Нарича книгите свобода. Нарича ги още и родина. Те съхраняват всички онези добри думи, които използваме твърде рядко. Мекота. Доброта. Противоречие. Снизходителност.

Той знае толкова много. Той е мъж, който обича безкористно. Живее, когато обича. Когато е обичан, става несигурен. Затова ли се чувства несръчен? Няма представа къде какво крие тялото му. Тъга, страх, смях — къде се намират? Забивам юмрук в корема му: „Тук е сценичната треска!“. Духам под пъпа му: „Това е мъжествеността!“. Слагам пръсти върху шията му: „Тук са сълзите…“.

Тялото му замръзва. Парализира се.

Една вечер отиваме на танци. Аржентинско танго. Катастрофа! Жан се поклаща смутено наляво и надясно, обърква стъпките, научени още в училище, обгръща ме само с ръце. Той ли е това? Да, тук е, до мен, но не владее обвивката си.

Не, не, невъзможно е да е той, той не е такъв! Той е различен от мъжете на Севера, от Пикардия, Нормандия или Лотарингия, които страдат от невероятно душевно безплодие. Много жени в Париж обаче намират това за еротично: за тях е сексуално предизвикателство да накараш мъжа да прояви някакво чувство! Наложи се да прекъснем. Отидохме си вкъщи, пихме. Не посмяхме да си кажем истината. Докато си играехме на котка и котарак, Жан беше особено мил и нежен. Аз обаче се чувствах отчаяна — какво ще правим, щом не мога да танцувам с него?

Аз цялата съм тяло. Когато изпитвам желание, срамните ми устни се наливат със сок; когато съм унизена, гърдите ми се запотяват; а когато искам да опазя някого или нещо, да го браня, пръстите ми затреперват от страх пред собствения ми кураж. Ако ме е страх от конкретни неща — например от възела, който откриха в подмишницата ми и искат да ми направят биопсия, тогава се чувствам сконфузена и същевременно спокойна. Когато съм сконфузена, си търся занимание, а когато съм спокойна, нито мога да чета книги, нито да слушам истинска музика. Искам само да седя и да наблюдавам есенната светлина, която позлатява листата на дърветата. Искам да чистя камината, докато се изтощя. А щом се наситя на конфузните мисли, да легна и да заспя. Да, когато ме е страх, искам да спя. Така спасявам душата си от паниката.

А той? Жан приема тялото си като закачалка в гардероб — там висят ризите и панталоните му. Скочих. Той се втурна след мен. Обърнах се и му зашлевих плесница. Удрях го с все сила и дланите ми горяха в огън.

— Ей, защо? — попита уплашено той.

Ударих го още веднъж и усетих пламтящи въглени в пръстите си.

— Престани да мислиш! Чувствай! — изкрещях. Пуснах плоча с танго. Акордеонът отмерваше такта като удари с камшик. Чувах тактуване с тънка тояжка, пращене на клони в огъня. Пиацола[31]и цигулките, изстискани до екстаз.

— Не, аз…

— Да, ти! Танцувай с мен. Танцувай, за да ми покажеш как се чувстваш! Какво изпитваш в момента?

— Изпитвам гняв. Ти ме удари, Манон!

— Тогава танцувай с гняв! Избери си инструмент, който отразява чувствата ти, и го следвай! Прегърни ме и ми покажи колко си гневен!

Едва бях изрекла тези думи и той ме сграбчи. Притисна ме към стената, вдигна ръцете ми. Здрава, много здрава хватка. Цигулките пищяха. Танцувахме голи. Цигулката изразяваше чувствата му. Гневът му се превърна в желание, после в нежност. Аз го хапех, драсках го, отбранявах се. Отказах да го следвам, да се подчиня на ритъма му — и тогава любовникът ми стана тангеро. Върна се обратно в тялото си. Танцувахме в самозабрава, сърцата ни се допираха и той ми позволи да усетя какво изпитва към мен. Сенките ни танцуваха по стената, боядисана във виолетово — цветът на лавандулата. Танцувахме в рамката на прозореца, слети в едно същество, а котаракът Кастор ни наблюдаваше сериозно от гардероба.

От тази вечер нататък винаги танцувахме танго. Отначало голи, защото така беше по-лесно да се полюляваме, да се държим един за друг, да се притискаме един към друг. Танцувахме всеки с ръка върху собственото си сърце. А после, несъзнателно, сменяхме ръцете си — всеки слагаше своята ръка върху сърцето на другия. Тангото е дрогата на истината. То разкрива твоите проблеми, твоите комплекси. Разкрива обаче и силните ти страни, които криеш от другите, за да не ги засегнеш. То показва какво са двама души един за друг, умеят ли да се вслушват един в друг. Който чува само себе си, сигурно мрази тангото.

Жан започна да чувства и престана да търси убежище в абстрактни идеи за танца. Усещаше ме цялата. Косъмчетата по тялото ми. Гърдите ми. Никога не съм се чувствала повече жена, отколкото през онези часове, когато двамата с Жан танцувахме, а после се любехме на дивана, на пода, на стола, навсякъде. Той ми казваше: „Ти си изворът, от който съм се родил. Когато си тук, бликва вода, когато те няма, пресъхвам“. Обиколихме всички парижки барове, където се танцува танго. Жан се научи да ми предава енергията на тялото си, да ми показва какво танго иска от мен. Започнахме да учим испански. Научихме няколко стихотворения и думичките, които тангерото шепне на своята тангера, за да я направи по-податлива. С тези думички започвахме нашите прекрасни, сладки, страстни игри. Дори в спалнята си говорехме на вие. С учтиви слова искахме от другия доста неучтиви неща.

О, Люк! С него е различно… не така отчаяно. Не толкова естествено. С Жан никога не лъжа — от самото начало. Пред Люк премълчавам желанията си за повече твърдост или нежност, повече смелост или игра. Срамувам се, защото искам повече, отколкото той може да даде. А кой знае, може би той ще го направи, стига само да го попитам? Но как?

— Когато танцуваш с друга жена, не предавай тангото, като се сдържаш — каза ни Житано, един от учителите в баровете.

Каза също, че Жан ме обича. И аз него.

Виждал го във всяка стъпка, която правим. Двамата сме били едно същество. Дали е близо до истината? Трябва да бъда с Жан, защото той е мъжката част от мен. Поглеждаме се и виждаме едно и също.

Люк е мъжът, с когото гледам в една посока. Двамата вървим редом.

Ние обаче, за разлика от учителя по танго, не говорим за любов. Само свободните и чистите хора имат право да казват „обичам те“. Например Ромео и Жулиета. Ние нямаме право.

Остава ни съвсем малко време. Трябва да свършим всичко едновременно, иначе няма да се справим. Да се любим, да говорим за книги, да се храним и да мълчим заедно, да се караме и помиряваме, да танцуваме и Жан да ми чете на глас, да пеем и да търсим нашата звезда — всичко едновременно, бързо. Копнея за следващото лято, когато Жан ще дойде в Прованс и ще търсим звезди. Виждам папския дворец[32]да блести златен под слънцето. Ето я отново тази светлина, най-после. Пак ще видя хора, които не се правят, че наоколо няма други като тях. Които не те забелязват нито в асансьора, нито на улицата или в автобуса. Най-сетне отново ще ям кайсии направо от дървото.

О, Авиньон! Някога се питах защо този град със злия, винаги студен и сенчест дворец е пълен с тайни коридори и падащи порти. Сега знам: това безпокойство на желанието е съществувало още в зората на човечеството. Беседки, сепарета, ложи, лабиринти — всички са служили на тази прастара игра.

Всички знаят как се играе тя, но всеки се прави, че не я играе. Или поне, че е далечна, безопасна, недействителна. Глупости.

Изпитвам бездънен срам и бузите ми пламтят. Усещам липсата на Жан и коленете ми омекват. А лъжата се е настанила между плешките ми и ги разранява. Скъпи мама-татко, направи така, че да не се налага да взема решение сега. Моля те!

Направи така, че грахчето в подмишницата ми да е само зрънце варовик, каквито постоянно падат от крановете във Валенсол, където живее лавандулата и скитат най-неподкупните котки.

22.

Мосю Пердю усети как го следяха погледи под гримирани мигли. Ако улови погледа на някоя от жените, задържи го и му отговори, бързо ще се озове вcabeceo— безмълвната размяна на погледи по време на тангото, с която се урежда всичко. „Питане с очи.“

— Гледайте в пода, Жордан, не гледайте жената в лицето — зашепна трескаво Пердю. — Ако гледате жената продължително, тя ще приеме, че искате да я поканите на танц. Танцувате ли аржентинско танго?

— Някога бях много добър в свободните движения с ветрило.

— Аржентинското танго е подобно. Има само няколко строго определени последователности от стъпки. Опирате горната част на тялото си в гръдния кош на жената. Сърце до сърце. А после се вслушвате в зова на партньорката си. Тя показва как иска да я водите.

— Да слушам? Никой не говори.

Правилно наблюдение. Нито мъжете и жените по столовете, нито двойките на танцовата площадка си хабяха дъха за говорене. Въпреки това се изразяваха съвсем ясно. „Води ме по-бързо! Не ме притискай така силно! Дай ми пространство! Позволи да те примамя! Да поиграем!“ Жените поправяха мъжете — тук потъркване на стъпало по глезена („Съсредоточи се!“), там рисуване на стилизирана осмица по паркета („Аз съм принцесата!“).

На други места се срещаха мъже, които при четири последователни танца използваха могъществото на словото, за да събудят страстта на партньорката си. Шепнеха в ухото ѝ меки португалски думички, дъхът им милваше косата и шията ѝ, възбуждаше кожата. „Луд съм по твоето танго. Подлудяваш ме с твоя танц. Сърцето ми ще накара твоето да пее от свобода…“

Тук не видя нито един шепнещ тангеро. Тук всички общуваха с очи.

Трябваше да посвети Макс в правилата наcabeceo.

— Мъжът дискретно плъзга поглед…

— Откъде знаете всичко това? Пак ли от книга?

— Не. Този път не. Чуйте ме. Огледайте се бавно, но не прекалено бавно. Изберете с коя да танцувате следващатаtanda— поредица от четири танца. Проверете коя би искала да танцува с вас. Попитайте избраната с дълъг, директен поглед. Ако ви отговори или дори ви кимне и се усмихне, поканата е приета. Ако погледне настрана, значи казва: „Благодаря, не“.

— Много хубаво — пошепна Макс, — това „Благодаря, не“ е толкова тихо, че никой не се плаши от бламиране.

— Много точно наблюдение. Ако станете и отидете да вземете дамата, правите галантен жест. На път към нея имате право да проверите дали наистина сте искали нея. Защото е възможно тя да е пожелала господина зад вас.

— А след танца? Може ли да я поканя на питие?

— Не. Връщате я на мястото ѝ, благодарите и отивате при мъжете. Тангото не задължава с нищо. В продължение на три или четири песни споделяте копнежи, надежди и желание. Някои казват, че е като секса, само че по-добро. И се случва по-често. След три песни идва краят. Крайно неучтиво е да танцуваш с една жена повече от еднаtanda.Това се смята за лошо възпитание.

Двамата наблюдаваха танцуващите изпод вежди. След малко Пердю посочи с брадичка една от жените, която изглеждаше в началото на петдесетте, но би могла да е и към края на шейсетте. Черна коса със сиви кичури, хлабав кок на тила като при танцьорките на фламенко. Грижливо изгладена рокля за танци. Три брачни халки на един пръст. Стойка на балерина. Стройна, гъвкава и здрава като млад боровинков храст. Превъзходна танцьорка с меко сърце, която с лекота преодолява неподвижността или колебливостта на партньорите си, прикрива недостатъците им с грацията си и прави всичко леко и въздушно.

— Ето я вашата партньорка, Жордан.

— Тази ли? Тя е прекалено добра! Страх ме е!

— Запомнете чувството по време на танца. Един ден ще поискате да пишете за танго и ще е добре да запомните как се танцува със страх в сърцето. Какво чакате, вървете да танцувате!

Докато Макс панически, но и с нарастваща смелост се стремеше да привлече вниманието на гордата боровинкова кралица, Жан се запъти към бара, поръча си чашка с един пръст пастис и ледена вода. Чувстваше се… възбуден. Истински възбуден.

Сякаш се готвеше да се качи на сцена.

Преди всяка среща с Манон не беше на себе си. Треперещите му пръсти превръщаха бръсненето в клане.

Никога не знаеше какво да облече. Искаше да изглежда силен, строен и елегантен, хладен и недостъпен. Тогава започна да вдига тежести и да прави лицеви опори. За да е винаги в добро физическо състояние за Манон.

Жан Пердю отпи глътка пастис.

— Грацие — промълви той, следвайки интуицията си.

— Прего, синьор капитано — отвърна мустакатият дребосък зад бара на пеещ неаполитански.

— Голяма чест. Аз не съм капитан.

— О, разбира се, че сте. Кунео вижда.

От високоговорителите гърмяха чартове.Cortina —знак за смяна на партньорите. След трийсет секунди започваше новатаtanda.

Пердю проследи как боровинковата кралица се смили и позволи на бледия, но смело вирнал глава Макс да я изведе на танцовата площадка. Само след няколко стъпки тя се прояви като императрица и явно направи нещо с Макс, който висеше на протегнатата ѝ ръка. Младият писател свали наушниците си. Не просто ги свали, а ги хвърли настрана. Изправи гръб и изведнъж стана по-голям, с по-широки рамене, издул гръдния си кош като тореро.

Дамата му хвърли бърз поглед към Пердю. Студени светлосини очи. Млад поглед от стари очи. Безвременното ѝ тяло изпълняваше сладката, копнежна песен на тангото. Пердю познавашеsaudadeна живота — онази мека, стопляща тъга по всичко и нищо.

Saudade.

Копнеж по времето, когато си бил дете, когато дните са се преливали един в друг и преходността е била без значение. Когато си бил обичан така, както никога няма да те обичат. Отдаване, което се преживява само веднъж. Този копнеж е всичко, което човек не е в състояние да изрази с думи.

Май трябва да го включи в енциклопедията на чувствата.

П. Д. Олсон застана на бара. Бе престанал да танцува и отново изглеждаше като стар човек.

— Което не можеш да обясниш, трябва да изтанцуваш — промърмори уж на себе си Пердю.

— А което не можеш да изречеш, трябва да запишеш — продължи мисълта му с гръмък глас старият романист.

Оркестърът засвири „Por una Cabeza“. Партньорката на Макс се отпусна на гърдите му, произнесе няколко заклинания. Ръцете, стъпалата и бедрата ѝ дискретно коригираха позата и движенията му. И през цялото време се правеше, че той я води.

Жордан танцуваше танго. Първо с широко отворени очи, после, след дадена шепнешком заповед, със спуснати ресници. Двамата изглеждаха като стара любовна двойка. Непознатата и хлапакът.

П. Д. кимна на Кунео и закръгленият барман се запъти към дансинга. Изведнъж стана по-лек. И много галантен, с внимателни, почтителни движения. Партньорката му беше по-висока, но веднага се сгуши в него, изпълнена с доверие.

П. Д. Олсон се наведе към Пердю и зашепна доверчиво:

— Прекрасна литературна фигура е този Кунео. Дошъл в Прованс като помощник жътвар. Берял череши, праскови, кайсии, всички плодове, за които са необходими чувствителни ръце. Работел с руснаци и араби. Преживял чудна нощ с млада лодкарка, но още на следващата сутрин тя изчезнала с лодката си. Името ѝ беше нещо лунно. Оттогава Кунео я търси по реките. Търсенето продължава вече двайсет години. Кунео работи ту тук, ту там, според мен вече може всичко. Готви чудесно, но и боядисва, поправя камиони, изчислява хороскопи… Каквото поискате, това прави. А останалото научава с безумна бързина. Гений в тялото на неаполитански пекар.

П. Д. поклати глава.

— Само си представете — двайсет години търси една жена!

— И какво от това? Нима има по-добра причина?

— Само вие можете да дадете точен отговор, Джон Лост.

— Какво? Как ме нарекохте току-що, Олсон?

— Нали чухте? Жан Пердю, Джон Лост, Джовани Пердито. Вече съм ви сънувал.

— Вие ли написахте „Южни светлини“?

— А вие танцувахте ли вече?

Жан Пердю глътна пастиса наведнъж. Обърна се и плъзна поглед по жените. Някои се извърнаха, други срещнаха очите му.

А една го проследи с поглед. В средата на двайсетте, къса коса, малък бюст, твърд делтовиден мускул между рамото и шията. Парене в погледа, което свидетелстваше за див глад, но и за смелост да утоли глада си.

Пердю ѝ кимна. Тя се надигна, без да се усмихне, и извървя половината път насреща му. Минус точно една стъпка. Последната. Беше негов ред. Длъжен бе да я направи.

Жената чакаше. Гневна, едва владееща се котка.

В същия миг оркестърът завърши първата песен. Мосю Пердю закрачи към жадната за живот котка.

„Битка!“ — зовеше лицето ѝ.

„Покори ме, ако можеш, но не смей да ме унижаваш“ —изискваше устата ѝ.

„И тежко ти, ако не смееш да ми причиниш болка. Аз съм мека, но усещам мекотата едва в страстта на цялостната твърдост. И знам как да се браня!“ — това казваха малката, твърда ръка и вибриращото напрежение, което държеше тялото ѝ изправено. Казваха го и бедрата ѝ, които веднага се притиснаха към неговите.

Притисна се към него от горе надолу — и още при първите тонове Жан ѝ предаде енергията си с тласък от слънчевия сплит. Притисна я надолу, още надолу, докато и двамата останаха на единия си крак — а другият бе протегнат високо във въздуха.

Жените си зашепнаха смаяно, но веднага спряха, когато Пердю вдигна младата жена и бързо, с рязко, умело движение уви танцуващия ѝ крак около коляното си. Коленете им се срещнаха. Двамата се притиснаха един към друг като голи влюбени.

В тялото на Жан пулсираше енергия, дълго останала неизползвана.

Още ли може? Наистина ли ще съумее да се върне в тялото си, неизползвано от цяла вечност?

„Не мисли, Жан! Чувствай!“

Да, Манон.

Манон го научи да не мисли, докато се любят. По време на любовната игра, докато танцуваха и докато говореха за чувства. Наричаше го „типичен северняк“, защото се опитваше да крие душевните си вълнения зад фрази и сковано лице. Защото по време на секс внимаваше да се държи прилично. И защото не танцуваше, а влачеше и буташе Манон по паркета като торба с покупки, вместо да се отдава на желанията си. Да изпълнява прищевките на волята си, да реагира спонтанно.

Манон разчупи сковаността му като орех. Разчупи я между голите си ръце, между голите си пръсти, между голите си крака…

Тя ме освободи от всичко враждебно на човешкото. От мълчанието и от задръжките. От принудата да правя само правилни стъпки.

Казват, че мъжете, които са изцяло в телата си, усещат, когато една жена иска от живота повече, отколкото получава. Момичето в прегръдките му копнееше за чужденеца, за вечния пътешественик — Пердю помириса този неин копнеж, чу го в биенето на сърцето ѝ, притиснато до неговото. Непознатият, който влиза в града на бял кон, дарява я с една нощ, през която тя преживява всичките приключения на света, слага в краката ѝ всичко, което ѝ липсва в малкото село, сгушено сред смълчани ниви с пшеница и стари гори. Това е единственият протест, който тя си позволява, за да не полудее от селската идилия, където всички говорят само за земята, за семейството, за потомците. Никога за нея, само за нея.

Жан Пердю даде на младата жена всичко, за което копнееше сърцето ѝ. Държеше я, както не би се осмелил никой от младите дърводелци, горски работници или лозари. Танцуваше с тялото и женствеността ѝ, както не би могъл никой от мъжете, които я познаваха от детството ѝ и за които беше само „Мари, дъщерята на стария ковач, дето ни подковава конете за оран“.

Във всяко движение Жан влагаше себе си — тялото си, дъха, концентрацията. Шепнеше в ухото ѝ нежни думички на португалски — езика на тангото, научен някога заедно с Манон и станал езикът на любовта им. В леглото двамата си говореха на вие като старите, традиционни двойки в прецъфтялата Португалия и си шепнеха дръзки фрази с учтив тон.

Миналото, настоящето, тази млада жена и другата, на име Манон — всичко се сля в едно. Младият мъж, какъвто беше някога, който нямаше понятие колко мъжествен може да бъде. Не старият, но вече възрастен мъж, забравил какво означава да имаш желания. Да държиш жена в обятията си.

А сега танцуваше, прегърнал жената котка, която обичаше да води битка, да я побеждават и отново да се бори.

Манон, Манон, и ти танцуваше така. Жадна да завладееш нещо единствено за себе си. Без семейство, без товара на предците си. Само ти, без бъдеще. Ти и тангото. Ти и аз. Моите и твоите устни. Езикът ти, кожата ми, животът ни…

Започна третата песен — „Либертанго“. Точно тогава вратите на спортната зала се отвориха с трясък.

— Ето ги, тези свине! — закрещя възбуден, гневен мъжки глас.

23.

В залата нахлуха петима мъже. Посрещнаха ги женски писъци.

Първият натрапник издърпа партньорката на Кунео от прегръдката му и замахна да я шамароса. Якият италианец увисна на ръката му. Втори натрапник се нахвърли върху Кунео и заби юмрук в корема му. През това време първият повлече жената към изхода.

— Предателство! — изсъска Олсон и бързо поведе Жан Пердю и жената котка към скрито местенце, невидимо за видимо възбудените и осезаемо алкохолизирани мъже.

— Това е баща ми — пошепна тя, восъчнобяла от уплаха, и посочи един от най-агресивните натрапници. Приближените му очи шареха трескаво из залата. В ръка стискаше брадва.

— Не поглеждайте към него! Вървете пред мен! Ей сега ще излезем — нареди Пердю.

Макс отблъсна един от двамата мъже, очевидно познали в Кунео персонификация на сатанистките секс-игрички на своите жени, дъщери и сестри. От устата на неаполитанеца течеше кръв. Макс изрита първия нападател в коляното и просна втория на пода с умело приложена хватка от кунгфу.

После се върна с бързи крачки при своята боровинкова кралица, която стоеше в самия център на хаоса, гордо изправена и мълчалива. Целуна ѝ ръка и се поклони дълбоко.

— Благодаря ви, кралице на тази незавършена нощ. Това беше най-прекрасният танц в живота ми.

— Да си вървим, иначе може да ви е последният! — подкани го П. Д. и го дръпна за ръкава.

Пердю видя как кралицата проследи Макс с нежна усмивка. Вдигна наушниците му от пода и ги притисна до сърцето си.

Жордан, Пердю, П. Д., жената котка и Кунео се затичаха към старо синьо рено комби. Кунео се намести зад волана, тежко дишащият П. Д. падна на предната седалка, Макс, Жан и младата жена се покатериха в каросерията и се скриха между сандъчета с инструменти, кожен куфар, плетена кошница, препълнена с букетчета подправки и билки, както и планини от учебници по най-различни дисциплини. Кунео даде газ и потегли, преследван от бясно размахваните юмруци на мъжете, решени да прекратят тайните танцови изстъпления на жените си. Те преследваха чуждите типове чак до паркинга.

— Жалки глупаци! — изфуча П. Д. и метна в каросерията дебелия том с изображения на пеперуди, който бе паднал на главата му. — Затворени в дребнавите си възгледи, те ни смятат за глутница хипита, които танцуват първо облечени, а после голи. Не им идва на ум, че ако се съблечем, няма да представляваме особено красива гледка. Сбръчкани, ръбести тела, лалугерски тестиси, издути шкембета над тънки крачка…

Жената котка избухна в луд смях. Макс и Кунео също се засмяха, облекчени, че този път са отървали кожата.

— Моля ви… възможно ли е въпреки преследвачите да спрете за малко пред някоя банка? — попита с копнеж Макс, докато реното фучеше по шосето към брега.

— Само ако вече са ви предложили работа като певец кастрат! — отвърна злобно П. Д. Олсон.

След минути спряха пред книжния кораб. Линдгрен и Кафка се бяха разположили на прозорците и се наслаждаваха на залязващото слънце, без да се смущават от двойката врани, които грачеха обиди от сигурната височина на прастаро ябълково дърво.

Пердю забеляза как Кунео огледа лодката, изпълнен с копнеж.

— Боя се, че не бива да оставате повече тук — обърна се той към италианеца.

Кунео въздъхна.

— Само да знаете колко пъти съм чувал тези думи, синьор капитано.

— Елате с нас. Отиваме в Прованс.

— Старият писач ви е разказал историята ми, нали? Казал ви е, че търся по реките синьорината, отнесла със себе си сърцето ми.

— Да, да, проклетият американец отново не успя да си затвори устата. Но какво от това? Аз съм стар и скоро ще умра, позволено ми е да не се държа прилично. Благодарете се, че не съм публикувал историята ви във „Фейсбук“!

— Наистина ли сте във „Фейсбук“? — попита невярващо Макс, който береше ябълки и ги събираше в ризата си.

— Да, разбира се. Да не е подсъдно? — Олсон се изсмя злобно. — Как иначе ще проумея какво става с днешните хора? Как мислите, защо жадната за линч тълпа от селския площад успя да се събере за толкова кратко време?

— Аха, разбрах — промълви Макс. — Тогава ще ви пратя покана за контакт.

— Направи го, синко. Обикновено се ровичкам в интернет последния петък от месеца между единайсет и три.

— Дължите ни отговор — припомни му Пердю. — И двамата танцувахме, нали? Е? Моля да ни отговорите честно. Не понасям лъжата. Вие ли сте авторът на „Южни светлини“? Вие ли сте Санари?

Олсон обърна сбръчканото си лице към слънцето. Свали невъзможната си шапка, приглади бялата коса назад.

— Аз? Санари? Откъде ви хрумна?

— Техниката. Думите.

— О, разбрах какво имате предвид! Голямото „мамо-татко“ — персонифицираният копнеж на всеки човек по ултимативния родител, по майчинския баща. Или „Любовта на розите“ — цъфтяща и ароматна, но без бодли, което е отричане на природата на розите. Страхотно е, но не е от мен. По мое мнение Санари е голям приятел на хората, човек извън правилата и традицията. За съжаление, аз не съм такъв. Не обичам хората. Всеки път, когато ми се наложи да спазвам обществени правила, получавам разстройство. Не, приятелю Джон Лост, не съм Санари. Това е истината — за съжаление.

П. Д. слезе с усилие и закуцука към италианеца.

— Чуй, момче, аз ще ти пазя старата бричка и ще чакам да се върнеш. Защото, кой знае, може и да не се върнеш.

Кунео стоеше в нерешителност. Едва когато Макс награби куп книги и кошничката с билки и ги понесе към кораба, италианецът посегна към сандъчето с инструменти и кожения куфар.

— Позволявате ли да се кача на борда, капитано Пердито?

— Заповядайте. За мен е чест, синьор Кунео.

Макс отвърза въжето. Жената котка стоеше до реното и следеше случващото се с неразгадаем поглед. Пердю стисна ръката на П. Д. Олсон за сбогом.

— Наистина ли сте ме сънували, или това е просто игра на думи? — попита тихо той.

Пер Давид Олсон се усмихна дяволито.

— Светът от думи никога не е истински. Прочетох го веднъж при един немец. Казваше се Герлах, Гунтер Герлах. Дребният ум няма да го разбере.

Помисли малко и продължи:

— Карайте към Кюизери[33], на река Сей. Може би там ще намерите Санари. Ако е още жива.

— Жива? — сепна се Пердю.

— О, не съм сигурен. Просто обичам да си представям най-интересните неща като дело на жените. Вие не го ли правите?

Олсон се засмя и тромаво се намести зад волана в старото рено на Кунео. Кимна на младата жена, но тя посегна към Пердю.

— Дължиш ми нещо — промълви дрезгаво и впи устни в неговите.

Първата целувка на жена от двайсет години. Дори не беше сънувал колко е замайваща.

Тя го засмука, езикът ѝ се удари в неговия. Очите ѝ пламнаха. В следващия миг го отблъсна.

— Дори да те желая, това не те засяга — заяви гордо и в погледа ѝ блесна гняв.

Алилуя! С какво съм го заслужил?

— Кюизери? — попита Макс. — Какво е това?

— Раят — отговори Пердю.

24.

Кунео се настани във втората каюта и обяви кухнята за своя територия. Ниският, набит мъж с оплешивяващ череп извади от куфара и кошницата цяла батарея подправки, масла и напитки, които сам бе забъркал. Смеси за сосове и салати, или просто „за да ги помиришеш и да си щастлив“.

Като видя скептичната физиономия на Пердю, попита:

— Греша ли в нещо?

— Не, синьор Кунео, просто…

Работата е там, че не съм свикнал с такива миризми. Твърде хубави са за мен. Непоносимо хубави. Не ме правят щастлив.

— Някога познавах една жена — започна Кунео, докато разтребваше и грижливо проверяваше ножовете си, — която плачеше от миризмата на рози. А друга намираше за много еротично да ѝ пека сладкишчета. Миризмите правят странни неща с душата.

Сладкишно щастие, помисли си Пердю. Ще го сложи на буквата „С“ или на „М“ — миризмите и техният език. Дали някой ден ще започне да пише своята „Енциклопедия на чувствата“?

Защо не още утре? Или дори сега?

Нуждаеше само от хартия и молив. Ще ниже буква след буква и един ден ще е осъществил мечтата си. Може би…

Сега. Съществува само сега. Започвай, страхливецо. Нали се научи да дишаш под водата?

— На мен ми действа лавандулата — призна колебливо той.

— Плачете ли, или става другото?

— И двете. Така мирише най-големият ми провал. И най-голямото ми щастие.

Кунео изсипа от едно найлоново пликче камъчета и ги подреди върху етажерката.

— Това пък е моят провал и моето щастие — обясни, без да го питат. — Времето. То заглажда ръбовете на онова, което ни боли. И понеже често го забравям, си нося тези камъчета. От всяка река, по която съм плавал.

Канал Дьо Лоан премина в канал Дьо Бриар — един от най-забележителните участъци на Бурбонския маршрут, с фуниевиден воден мост, който извеждаше канала през суровата, неплавателна по тези места Лоара. Хвърлиха котва в пристанището за спортни лодки на Бриар, украсено с толкова много цветя, че по бреговете седяха дузини художници, решени да уловят магията на мига.

Озоваха се сякаш във втори, малко по-малък Сен Тропе. Видяха десетки скъпи яхти и собствениците им, които се разхождаха по крайбрежните алеи. „Литературната аптека“ беше по-голяма от другите плавателни съдове и много капитани любители се качиха на борда, за да я разгледат, да се поинтересуват от преустройството ѝ и да се запознаят с екипажа. Пердю съзнаваше, че изглеждат доста… необичайно. Не просто новаци, а нещо много по-лошо.

Аматьори.

Кунео безгрижно задаваше на всеки посетител един и същи въпрос: дали по време на плаването си е виждал товарната лодка „Лунна нощ“. Швейцарска двойка, която вече 30 години обикаляше Европа на луксозна холандска яхта, си припомни такава среща. Преди десет или дванайсет години. Кунео въздъхна и отиде да приготви вечерята, но намери абсолютно празен килер, а в хладилника котешка храна и бял боб.

— Нямаме нито пари, нито запаси, синьор Кунео — обясни смутено Пердю и разказа за неочакваното им потегляне от Париж и за потъналите кредитни карти.

— Хората по реката обикновено са много отзивчиви. А аз имам известни спестявания — успокои го неаполитанецът. — Ако желаете, ще ви дам част от тях. Един вид билет за пътуването.

— Много почтено от ваша страна, но няма да приема — отсече Пердю. — Ще намерим начин да спечелим малко пари.

— Онази жена ви очаква, нали? — попита невинно Макс Жордан. — Значи не бива да губим време.

— Не ме очаква — възрази спокойно Пердю. — Разполагаме с всичкото време на света.

Точно така. Имаме предостатъчно време. О, Манон… помниш ли онзи бар в приземието, Луис Армстронг и ние двамата?

— Искате да я изненадате? Колко романтично! Но и малко рисковано, не мислите ли?

— Който не рискува, не живее — включи се Кунео. — Хайде все пак да поговорим за парите.

Пердю му хвърли благодарствен поглед. Двамата се наведоха над картата и неполитанецът отбеляза няколко села с кръстчета.

— Тук, в Апремон сюр Алие, след Невер, имам познати. Ксавер обновява надгробни паметници и непрекъснато търси помощници. А тук, във Фльори, съм работил известно време като частен готвач… В Дигоен помагах на един художник, а в Сен Сатюр се запознах с една жена… но тя сигурно е обидена, че не поисках да… — Италианецът се изчерви. — Смятам, че някои от тези хора ще ни помогнат с храна и гориво. Или ще ни кажат къде има работа.

— А познавате ли някого от Кюизери?

— Имате предвид града на книгите на река Сей? Никога не съм бил там. Надявам се обаче да намеря каквото търся.

— Жената.

— Да, жената. — Кунео въздъхна дълбоко. — Рядко се срещат жени като нея, повярвайте ми. Сигурно на всеки няколко века. Тя е всичко, за което мечтае мъжът. Красива, умна, мъдра, снизходителна, страстна… Тя е всичко.

Учудващо, помисли си Пердю. Не би могъл да говори така за Манон. Да говори за нея, би означавало да я сподели. Да се изповяда. А той все още не беше готов нито за едното, нито за другото.

— Големият въпрос е как да спечелим пари по най-бързия начин — намеси се Макс. — Трябва да знаете, че не съм годен за жиголо.

Кунео се огледа.

— Ами книгите? — попита бавно. — Всичките ли смятате да задържите?

Точно така. Това беше най-доброто хрумване.

В Бриар Кунео накупи от селяните плодове, зеленчуци и месо и плати със своите пари. След сладки приказки един рибар му подари целия си улов за деня. Жан отвори книжния кораб и Макс слезе на сушата, за да се прояви като подвижна реклама. Обиколи пристанището и селото, като от време на време спираше и обявяваше:

— Елате да видите нашите книги! Всички нови издания за сезона! Фриволни, умни, евтини! Книги, прекрасни книги!

Видеше ли маса, на която седяха само дами, обявяваше със сладък гласец:

— Четенето ни прави красиви, четенето ни прави богати, четенето ни прави стройни!

А щом видя ресторант „Льо Пти Сен Тропе“, издекламира:

— Страдате ли от любовна мъка? Ние имаме книга, която ще ви помогне. Скарали сте се с лоцмана? Имаме книга и за вас. Хванали сте риба и не знаете как да я изкормите? Нашите книги знаят всичко!

Доста хора познаха младия писател, защото бяха видели снимките му в списанията. Някои неловко му обръщаха гръб. Десетина души отидоха на консултация в „Литературната аптека“.

Ето как Макс, Жан и Салваторе Кунео спечелиха няколко евро. Едър, мрачен монах от Рони им подари няколко буркана мед и букетчета билки срещу две от гностичните книги на Пердю.

— Какво ли е решил да прави с тях?

— Ще ги зарови — пошегува се Кунео.

Неаполитанецът отиде да попита надзорника на пристанището за товарната лодка „Лунна светлина“ и получи като подарък десетина млади растения. Пердю пожертва няколко етажерки и на кърмата се появи градинка с билки и подправки. Въодушевени, Кафка и Линдгрен се нахвърлиха върху ментата. Само след минути започнаха да се гонят из кораба, навирили опашки, с щръкнала козина и пламнали очи.

В уречения час Кунео поднесе вечерята, пременен с престилка на цветчета и кухненски ръкавици в същия десен.

— Уважаеми господа, представям ви вариант на унизения от туристите рататуй.Bohemienne de Legumes —обяви тържествено той и постави яденето върху импровизираната маса на палубата.

В тенджерата имаше червени зеленчуци, нарязани на мънички парчета, запържени и поръсени с много мащерка. Салваторе ги притисна във формички, обърна ги върху чиниите и поръси порциите с най-хубавия си зехтин. След това сервира агнешки котлети, прекарани три пъти над открит огън, и снежнобял чеснов крем, който се топеше върху езика.

Пердю бе хапнал съвсем малко, когато се случи нещо интересно. В главата му експлодираха картини.

— Невероятно, Салваторе! Готвиш точно както е писал Марсел Паньол!

— О, Паньол ли? Хубав човек. Знаел е, че човек вижда добре единствено с езика си. И с носа, и със стомаха — въздъхна доволно Кунео. А после, между две хапки, каза: — Знаете ли, капитано Пердито, аз вярвам твърдо, че трябва да ядем от душата на една страна, за да я разберем. За да почувстваме хората. Душата е онова, което расте там. Което хората всеки ден виждат, миришат, докосват. Което минава през тях и излиза навън.

— Както италианците правят спагети, нали? — попита Макс, без да престава да дъвче.

— Внимавай какво говориш, Масимо! Пастата прави жените прекрасни. — Кунео въодушевено обрисува формите на пищно женско тяло.

Ядяха и се смееха. Вдясно залязваше слънцето, вляво се издигаше пълната луна. Пристанището ухаеше на цветя. Котките обиколиха навсякъде и се върнаха да правят компания на мъжете, величествено полегнали върху преобърнат сандък за книги.

Жан Пердю се чувстваше абсолютно спокоен.

Наистина ли храната лекува?

С всяка хапка, която преглъщаше, напоена с билките и маслата на Прованс, поемаше в себе си земята, която го очакваше. Ядеше земята, която го заобикаляше. Вече можеше да вкуси дивите брегове на Лоара, горите и виното.

Тази нощ спа дълбоко. Кафка и Линдгрен охраняваха съня му. Котаракът лежеше до вратата, Линдгрен се бе сгушила до рамото му. Жан усещаше лапичките ѝ да се плъзгат по бузата му, за да се уверят, че той няма да си отиде.

На следващата сутрин решиха да останат още малко на пристанището в Бриар. То беше любимо място за срещи и средище на най-различни плавателни съдове. Сезонът на лодките къщи бе започнал — почти всеки час пристигаха нови съдове, а с тях и потенциални купувачи на книги.

Макс предложи да раздели оскъдните остатъци от дрехите си с Жан, който бе тръгнал на път само с риза, сив панталон, яке и пуловер. Освен това дрехите не бяха на първо място в списъка им с необходими вещи.

За първи път от сто години Пердю облече джинси и избеляла от пране тениска. Огледа се в огледалото и се почувства чужд на себе си. Тридневната брада, лекият загар, придобит от стоенето на мостика, небрежното облекло… Вече не изглеждаше по-стар, отколкото беше. Не изглеждаше почтен буржоа. Но не изглеждаше и много по-млад.

Макс си остави тънки мустачки и среса косата си назад, за да я върже на черна пиратска опашка. Всяка сутрин, бос и само по къси панталонки, тренираше кунгфу и тай чи на кърмата. Обед и вечер четеше на Кунео, докато неаполитанецът приготвяше яденето. Кунео предпочиташе да слуша истории от книги, написани от жени.

— Жените разказват повече за света. Мъжете говорят само за себе си.

„Литературната аптека“ оставаше отворена до късна нощ. Дните се затопляха.

Децата от съседните села и от плавателните съдове, хвърлили котва в пристанището, прекарваха часове в трюма на „Лулу“, за да четат приключенията на Хари Потър, Кале Бломквист[34], Великолепната петорка[35], Котките воини[36]или Дневника на Грег[37]. По-точно да слушат как някой друг им чете. Пердю често се усмихваше с бащинска гордост, като виждаше Макс да седи на пода с подвити крака и книга на колене, обкръжен от поне двайсетина деца. Младият писател четеше все по-добре и нерядко превръщаше историите в театрални представления. Пердю очакваше малките деца, които слушаха с широко отворени очи и блажена съсредоточеност, един ден да станат хора, които да се нуждаят от четенето, от магията на книгите, както от въздух за дишане.

Купувачите, ненавършили 14 години, имаха право да купуват книги на килограм: два килограма за десет евро.

— Сигурно търпим огромни загуби… — въздишаше Макс.

Пердю вдигаше рамене.

— Пресметнато в пари, да. Но както вече знаете, четенето прави човека нахален, а утрешният свят със сигурност ще има нужда от хора, които не се подчиняват на правилата. Прав ли съм?

Тийнейджърите обикновено се скриваха в ъгълчето с еротична литература. Отначало се чуваше кискане, после наставаше пълна тишина. Пердю се приближаваше шумно, тропаше по пода и им оставяше време да се отделят един от друг и да скрият зачервените си лица зад някоя безобидна книга.

Макс свиреше на пиано и привличаше нови клиенти на борда.

Пердю доби навика всеки ден да праща картичка на Катрин и да записва в тетрадка новите си хрумвания, от които възнамеряваше да създаде наръчник за начинаещи литературни фармацевти и енциклопедия на малки до среднотежки чувства.

Всяка вечер сядаше на кърмата и се взираше в небето. Млечният път се виждаше съвсем ясно, от време на време падаха звезди. Жабите изпълняваха акапелни концерти, щурците свиреха с все сила, мачтите проскърцваха тихо, въжетата издаваха жални, проточени звуци. Тук и там прозвънваха корабни камбанки.

Чувствата му бяха напълно нови и той изпитваше силно желание да ги сподели с Катрин. Защото с нея бе започнало всичко. Всичко онова, което още не знаеше в какъв мъж ще го превърне.

Катрин, днес Макс проумя, че романът е като градина, която се нуждае от време, за да израсне. Само така читателят ще влезе в нея и наистина ще си почине. Като гледам Макс, изпитвам бащински чувства. Поздрави. Пердито

Катрин, тази сутрин се събудих и след три секунди проумях, че ти си скулпторка на душата. Ти си жена, която укротява страха. Под твое влияние камъкът си връща човешкия образ. Джон Лост

Катрин, реките са различни от морето. Морето иска, реките дават. Тук черпим задоволство, спокойствие, меланхолия и гладък като огледало вечерен покой, сивосин завършек на деня. Нося със себе си морското конче, което ти ми направи от хляб и му сложи очички от пипер. То се нуждае спешно от спътник. Така смята Жано П.

Катрин, хората по реката пристигат едва когато са на път. Обичат книги за далечни острови. Ако знаеха къде ще хвърлят котва утре, речните хора щяха да се разболеят. Разбирам ги. Ж. П. от П., сега от никъде.

С помощта на реките Пердю откри още нещо: дишащи звезди. Един ден звездите сияеха ярко. На следващия ден бяха бледи. На третия ден ставаха отново светли. И причината за това не беше в изпаренията или в очилата му за четене, а във факта, че сега имаше време да вдигне поглед от собствените си стъпала.

Постепенно се увери, че звездите дишат — в безкрайно бавен, дълбок ритъм. Дишаха и наблюдаваха света, който се раждаше и умираше. Някои звезди бяха виждали динозаври и неандерталци, бяха следили израстването на пирамидите и откриването на Америка от Колумб. За тях Земята беше просто един малък свят в безбрежната морска вселена, а обитателите на тази малка планета сигурно им изглеждаха съвсем дребнички.

25.

В края на първата седмица един градски чиновник от Бриар ги уведоми под секрет, че или трябва да се регистрират като сезонни работници, или е по-добре да продължат пътя си. Самият той беше страстен почитател на американски трилъри.

— За в бъдеще внимавайте къде спирате. Френската бюрокрация по природа не търпи дупки.

Снабдени със запаси, ток, вода, имената и телефонните номера на мили хора, живеещи по реките, тримата се насочиха към един страничен канал на Лоара. Минаваха покрай дворци и ухаещи на свежо борови гори. Особено много им харесаха лозята, където се отглеждаха „Сансер Совиньон“, „Пули Фюме“ и „Пино Ноар“.

Колкото повече напредваха на юг, толкова по-топло ставаше лятото. Все по-често срещаха кораби, на чиито палуби се печаха жени по бикини.

Крайбрежните поляни, изпъстрени с боровинкови храстчета и диви лози, образуваха магична джунгла, изтъкана от зеленикави светлинки, в които танцуваха прашинки. Между стари, солидни стъбла блещукаха заблатени езерца, червенееха се бъзови плодчета. А изкривените от времето букови дървета направо ги възхитиха.

Кунео вадеше от мърморещите води риба след риба. По пясъчните плитчини кацаха за почивка сиви рибари, морски орли рибари и речни рибарки. Тук и там от храсталаците надничаха бобри, тръгнали на лов за плъхове. Това беше старата, сита Франция и тя се излагаше пред пътуващите по реката спокойна, властна, яркозелена и самотна.

Една нощ спряха край подивяло, отдавна неизползвано пасище. Цареше тишина. Дори водата не шумеше, отникъде не идеше шум от двигатели. Бяха съвсем сами, с изключение на няколко сови, които от време на време си подвикваха над водата.

Вечеряха на свещи, после изнесоха одеяла и възглавници на палубата и легнаха да спят. Трима мъже глава до глава, като звезда с три лъча.

Млечният път висеше точно над главите им като светла маса от звезди и планети.

Тишината беше разтърсваща, а сините дълбини на нощното небе буквално ги всмукваха в себе си.

Макс извади отнякъде тънка цигара марихуана.

— Протестирам най-енергично — прошепна мързеливо Пердю.

— Тъй вярно, капитане. Отбелязах възражението ви. Даде ми я един от холандците, защото нямаше пари за Уелбек[38]— обясни Макс и си запали цигарата.

Кунео подуши шумно.

— Мирише като запалена салвия.

Пое внимателно цигарата и всмукна предпазливо.

— Брр! На вкус е все едно да ближеш елха.

— Димът трябва да отиде в белите дробове. Опитай се да го задържиш там възможно най-дълго — посъветва го Макс. Кунео се подчини.

— Сега пък е като балсамов оцет — изпъшка след малко.

Жан дръпна съвсем леко и остави дима да се поразходи по небцето. Половината от него се боеше да изгуби контрол, докато другата копнееше точно за това.

Все още имаше чувството, че е запушен с тапа от време, навик и вкоравен страх и тази тапа пречи на тъгата да си пробие път навън. В сърцето му се трупаха вкаменени сълзи и не позволяваха на другите чувства да намерят мястото си.

Досега не бе признал на Макс и Кунео, че жената, заради която бе отрязал всички въжета, свързващи го с живота, отдавна е станала на прах.

Не само защото се срамуваше. Да, срамът го съветваше да мълчи, но по-важно беше, че не знаеше какво ще прави в Боние и какво се надява да намери там. Душевен мир? С нищо не го беше заслужил. Въпреки това дръпна още веднъж от цигарата и този път глътна дима.

Изпита чувството, че лежи на дъното на море, съставено от тежък въздух. Цареше тишина, както под водата. Дори совите замлъкнаха.

— Досега не бях виждал толкова много звезди — прошепна Кунео. Езикът явно отказваше да му се подчинява.

— Защото летим по небето. Земята е диск, хвърлен от някой великан във вселената — обясни Макс.

— Ако питаш мен, Земята е бойно поле — изхълца Кунео и двамата избухнаха в луд смях. Смехът им се понесе над водата и уплаши малките зайчета в гъсталака. Сърчицата им затрепериха от страх и те се свиха още по-дълбоко в убежищата си.

Нощната роса намокри клепачите на Жан. Той не се смееше. Въздушното море над главата му не позволяваше на гръдния му кош да поема въздух.

— Каква беше жената, която търсиш, Кунео? — попита Макс, щом се успокоиха.

— Красива. Млада. Силно загоряла от слънцето — започна да обяснява неаполитанецът, но изведнъж спря. — Освен… нали знаеш къде. Там беше бяла като млечен крем. — Въздъхна тежко. — И имаше същия сладък вкус.

От време на време по небето се стрелкаше падаща звезда. Или цял сноп звезди преминаваха за миг през полезрението им и угасваха.

— Глупостите на любовта са най-прекрасните глупости. Но за тях плащаме най-скъпо — пошепна Кунео и се зави до брадичката. — И за малките, и за големите. — Отново въздъхна тежко. — Беше само една нощ. Вивет беше сгодена… Всъщност не знам дали е било точно така, но хората казваха, че е недосегаема за мъжете… особено за мъже като мен.

— Защото си чужденец ли? — попита Макс.

— Не, Масимо, не това беше проблем. Не бях капитан на речен кораб. Това е.

Кунео дръпна още веднъж от цигарата и я предаде нататък.

— Вивет ме връхлетя като треска и тази треска ме владее до днес. Помисля ли за нея, кръвта ми ври и кипи. Лицето ѝ ме гледа от всяка сянка и от всеки слънчев лъч, който танцува по водата. Сънувам я, но с всяка нощ дните, които бихме могли да прекараме заедно, намаляват.

— Не знам защо, но в този момент се чувствам ужасно стар и изсушен — оплака се Макс. — Вие двамата изпитвате силни страсти, а аз — не! Единият вече двайсет години търси любовницата си за една нощ, а другият изоставя целия си досегашен живот, за да… — Макс затисна устата си.

В настъпилата тишина блесна истина, която Жан отбеляза само с частица от замъгленото си съзнание. Какво премълча момчето? Обаче Макс продължи и Жан забрави въпроса си.

— Аз обаче не знам какво да искам. Никога не съм бил силно влюбен в жена. Всеки път виждах главно онова, което тя не е. Едната беше хубавичка, но се държеше нагло с хората, които печелеха по-малко от баща ѝ. Другата беше мила, но трябваше пет пъти да ѝ повторя един виц, за да го разбере. Третата пък беше невероятно красива, но когато се събличаше, избухваше в плач и аз не можех да разбера защо. Вместо да се любя с нея, я увивах в грамадния си пуловер и прекарвахме цялата нощ прегърнати. От мен да го знаете — жените обичат да се гушкат, но за мъжа това означава изтръпнала ръка и пръскащ се пикочен мехур.

Пердю дръпна още веднъж от цигарата.

— И твоята принцеса вече е родена, Масимо — отговори убедено Кунео.

— И къде се е скрила, според теб? — попита с интерес Макс.

— Кой знае, може би вече я търсиш, само дето още не знаеш, че си на път към нея — намеси се в разговора Жан.

Точно така се бе случило с Манон и него. Идвайки от Марсилия, онази сутрин той се качи във влака, без да подозира, че след половин час ще срещне жената, която ще промени живота му из основи. Тогава беше 24-годишен, горе-долу колкото Макс. Прекара с Манон пет години. Хиляди и хиляди часове тайна любов. Плати за тях с две десетилетия болка, копнеж и самота.

— Така е, но проклет да съм, ако тези часове не си струваха!

— Какво каза, капитано?

— Нищо не съм казал. Мислех. Да не би вече да чувате мислите ми? Ако е така, ще ви гоня по гредата.

Спътниците му отново избухнаха в смях.

Тишината на нощта ставаше все по-недействителна. Действителността заплашваше да се изгуби окончателно.

— А твоята любов, капитано? — попита тихо Кунео. — Как се казва?

Жан се колеба дълго.

— Прощавай, не исках да…

— Манон. Казва се Манон.

— Сигурно е красива.

— Като черешово дръвче през пролетта.

Оказа се много лесно да затвори очи и да отговаря на въпросите на Кунео, зададени с мек глас и толкова дружелюбно.

— Сигурно е била и умна, нали?

— Тя ме познава по-добре, отколкото сам се познавам.: Тя… тя ме научи да чувствам. Научи ме да танцувам. Лесно беше да я обичам.

— Беше? — попита някой — толкова тихо, че Пердю не бе сигурен дали е бил Макс, Салваторе, или просто вътрешният му редактор.

— Тя е моето убежище. Моят смях. Тя е…

Пердю млъкна. Тя е мъртва. Не бе в състояние да произнесе думата. Изпитваше див ужас от болката, която чакаше зад нея.

— Какво ще ѝ кажеш, когато застанеш пред нея?

Жан се бореше със себе си. Накрая избра единствената истина, която се криеше в мълчанието за смъртта на Манон.

— Прощавай.

Кунео престана да пита.

— Наистина ви завиждам — зашепна Макс. — Вие живеете своята любов. Своят копнеж. Все едно колко са безумни. А пък аз се чувствам изхабен. Дишам, сърцето ми бие, кръвта пулсира, но не съм в състояние да седна пред белия лист и да започна да пиша. Светът загива, а аз хленча като разглезен хлапак. Животът е несправедлив.

— Само смъртта е за всички ни — отвърна сухо Пердю.

— Тя е истинската демокрация — подкрепи го Кунео.

— Ако питате мен, смъртта се надценява политически — възрази Макс и предаде остатъка от цигарата на Пердю.

— Истина ли е, че мъжете избират голямата си любов по това дали прилича на майка им?

— Хм… — промърмори Пердю и си спомни Лирабел Берние.

— О, да, разбира се! По тази логика аз би трябвало да си избера жена, която постоянно ме нарича „досадник“ и ме шамаросва, когато чета или използвам думи, неразбираеми за нея.

Кунео се изсмя горчиво.

— А пък аз би трябвало да съм си избрал момиче, което едва след петдесет години ще събере смелост да каже „не“ и ще хапне нещо, което харесва, а не само онова, което е евтино — призна Макс.

Кунео угаси цигарата.

— Я кажи, Салваторе — подхвана отново Макс, когато бяха почти заспали, — ще ми позволиш ли да запиша историята ти?

— Само да посмееш! — извика неаполитанецът. — Потърси си друга история, скъпи Масимо. Твоя собствена. Ако вземеш моята, ще си остана без нищо.

Макс въздъхна примирено и се намести удобно.

— Добре, щом така искаш… Вие двамата, няма ли да ми подарите поне няколко думи? Няколко хубави думи на заспиване?

Кунео премлясна сладко.

— Какво ще кажеш за млечно суфле? Или за макаронена целувка?

— Обичам думи и изрази, които звучат като онова, което описват. — Пердю говореше със затворени очи. — Вечерен бриз. Нощни птици. Детско лято. Инат. Представям си малко момиче във фантастична броня, което се сражава срещу всичко, дето му го натрапват. Не иска да е послушно и стройно, не иска да пази тишина. Малката рицарка Инат срещу тъмната мощ на разума.

— Има думи, на които се порязваш — продължи мисълта му Кунео. — Те са като бръснач в ухото и на езика. Дисциплина. Тренировка. Генерал Разум.

— Думата „разум“ заема толкова място в устата, че другите думи не могат да минат покрай нея — оплака се Макс. После се засмя. — Представете си, че се налага да си купуваме красивите думи, за да имаме право да ги използваме!

— Хората със словесно разстройство скоро ще фалират!

— Да, а богатите ще ни казват как да живеем, защото ще изкупят всички важни думи.

— Най-скъпият израз ще бъде „Обичам те“.

— Хората, които ще го използват като лъжа, ще плащат двойно.

— Бедните ще бъдат принудени да крадат думи. Или да се доказват с дела, вместо с думи.

— Би било хубаво всички да го правят. Обичам е глагол, който… е… по-добре да го правиш. Говори малко, прави повече, прав ли съм?

Мили Боже, каква сила се крие в една-единствена цигара с марихуана!

След минута Салваторе и Макс взеха възглавниците си и слязоха да спят под палубата. Младият писател се обърна към Пердю.

— Е, мосю, сигурно искате да получите още една дума на заспиване? — попита уморено книжарят.

— Аз… не. Исках само да кажа, че много ви обичам… все едно…

Макс очевидно искаше да каже още нещо, но не знаеше как.

— И аз ви обичам, мосю Жордан. Даже много ви обичам. Ще се радвам да станем приятели… мосю Макс.

Двамата мъже се погледнаха. Само лунната светлина осветяваше лицата им. Очите на Макс бяха в мрак.

— Да — пошепна младият мъж, — да, Жан, с радост ще бъда ваш приятел. Ще се опитам да бъда добър приятел.

Пердю не разбра смисъла на последните думи, но го отдаде на цигарата с трева.

Остана сам на палубата. Дълго лежа буден. Миризмата на нощта започна да се променя. Отнякъде повя аромат… Лавандула ли беше това?

Сърцето му потрепери.

Спомни си как като съвсем млад мъж, още преди да срещне Манон, усещаше същото потреперване при аромата на лавандула. Разтърсване. Сякаш сърцето му още тогава знаеше, че един ден ще свързва този аромат с копнеж, болка и любов. С една жена.

Вдиша дълбоко и остави спомена да премине през него. Да, вероятно още много отдавна, на възрастта на Макс, е предусещал как след години тази жена ще предизвика сътресение в живота му.

Жан Пердю посегна към флага, ушит от Манон, и помилва меката материя. После коленичи и опря чело върху окото на книжната птица — там, където някога кръвта на Манон бе пропила плата и бе оставила тъмно петно.

Нощите са между нас, Манон.

Зашепна, както бе коленичил, със склонена глава:

— Нощи и дни, страни и морета. Хиляди живи идват и си отиват, а ти ме очакваш.

В някаква стая, някъде, наблизо.

Ти знаеш, ти обичаш.

В мислите ми продължаваш да ме обичаш.

Ти си страхът, който ме вкаменява.

Ти си животът, на който се надявам.

Ти си смъртта, от която се страхувам.

Ти влезе в моя живот, а аз запазих за теб думите си. Тъгата си. Спомена.

Твоето място в мен и занапред във времето.

Изгубих нашата звезда.

Ще ми простиш ли, Манон?

26.

— Макс! Пред нас е следващата стая на ужасите!

Жордан се довлече на палубата.

— Мога да се обзаложа, че песът на пазача пак ще се изпикае върху дланта ми, както сториха песовете на предишните около хиляда шлюза! Пръстите ми са разкървавени от гадното затягане на винтове и отваряне на защитни съоръжения. Вярвате ли, че тези фини ръце отново ще са в състояние да милват красиво изписани букви?

Макс протегна обвинително зачервените си ръце, покрити с мехурчета. Някои бяха започнали да се възпаляват.

Минаваха покрай безброй пасища с хиляди крави.

Животните се охлаждаха в плитчините край брега. Намираха се близо до Сансер, където са разположени дворците на бивши метреси. Наближаваха шлюза Ла Гранж.

Винарското село, разположено върху хълм, който се виждаше отдалеч, представляваше южната изходна точка на двайсеткилометровата защитена територия по долината на Лоара.

Плачещи върби надвесваха клоните си над водата и връхчетата им се движеха като човешки пръсти. От двете страни на книжния кораб се издигаха подвижни зелени стени, които идваха все по-близо.

Жордан имаше право да се оплаква: на всеки досегашен шлюз ги посрещаше силно възбудено куче, което не само ги лаеше, ами и се облекчаваше върху кнехта[39], на който Макс хвърляше въжетата, за да държат кораба стабилен, докато водата в камерата се покачва, а после спада. Младежът хвана едно въже с два пръста и го хвърли върху палубата.

— Хей, капитано! Кунео ще свърши работата, няма проблеми!

Късокракият италианец остави настрана продуктите за вечерята, изкатери се по стълбичката, както си беше с кухненска престилка на цветчета, нахлузи на ръцете си пъстри кухненски ръкавици, вдигна въжето и го размаха, описвайки плавни, змийски движения. Уплашено от нападащата боа, кучето на пазача излая кратко и побягна.

Кунео завъртя желязната щанга само с едната ръка и клапите за пропускане на водата се отвориха. Под късия ръкав на раираната риза се издуха яки мускули. Докато водата нахлуваше в качерата, Кунео припяваше с теноров глас като гондолиерите във Венеция:

— Ке сара, сара…

Намигна на възхитената съпруга на пазача, докато мъжът ѝ не гледаше, а на минаване покрай пазача му подхвърли кутийка бира. Получи в дар усмивки и ценни сведения: тази вечер в Сансер ще има танци, надзорникът на по-следващото пристанище не разполага със запаси от дизел. Кунео зададе най-важния си въпрос и получи отрицателен отговор: шлепът „Лунна нощ“ отдавна не бил минавал през шлюза. За последен път още по времето на Митеран. Не помнел точно.

Пердю проследи как Кунео прие новината.

В продължение на една седмица му отговаряха по същия начин: „Не, не, не“.

Разпитваха пазачите на шлюзовете, надзорниците на пристанищата, шкиперите, даже клиентите, които посещаваха „Литературната аптека“.

Италианецът благодари учтиво, лицето му остана спокойно. Спокоен като камък. Очевидно носеше в гърдите си непоколебим източник на надежда. Или и той търсеше само по навик?

Навикът е опасно, суетно божество. То не допуска нищо да застраши властта му. Убива всеки новозародил се копнеж. Копнежът да пътуваш, да работиш друго нещо, да се влюбиш отново. Пречи ти да живееш, както искаш. Навикът не ти позволява да помислиш дали все още искаш да правиш онова, което правиш всеки ден.

Кунео се присъедини към Пердю на руля.

— Готово, капитано. Аз изгубих любовта си, но не разбирам какво е изгубило момчето, та пътува с вас.

Двамата мъже се загледаха към Макс, който се бе облегнал на парапета и изглеждаше много, много далечен.

Макс вече не говореше толкова много и бе престанал да свири на пиано.

„Ще се опитам да ви бъда добър приятел“, бе казал

през онази нощ. Какво означаваше „ще се опитам“?

— Липсва му муза, синьор Салваторе. Макс е сключил договор с нея и се е отказал от нормален живот. Сега музата му я няма и той няма свой живот, нито нормален, нито на човек на изкуството. Затова пътува с нас. Търси своята муза по реката.

— Разбрах, капитано. Кой знае, може би не е обичал достатъчно своята муза. Защо не ѝ направи повторно предложение за женитба?

Възможно ли беше писателят да се ожени повторно за своята муза? Дали тримата да не запалят на някоя разцъфнала поляна огън от лози и да потанцуват голи около него?

— Що за същества са музите? Да не са като котките? — попита Кунео. — Те не си просят любов. Или пък са като кучетата? Не може ли Масимо да накара музата си да ревнува, като прави любов с други момичета?

Жан Пердю се готвеше да му отговори, че музите са като конете, но в този миг Макс извика стреснато:

— Сърна! Вижте я, във водата!

И наистина — точно пред тях, в средата на канала, плуваше безпомощна млада сърна. Като видя огромния плавателен съд, тя изпадна в паника. Опита се да стигне до плиткото, за да се закрепи, но гладките, отвесни стени на изкуствения канал не ѝ позволяваха да избяга от смъртоносната вода.

Макс се надвеси над релинга и се опита да улови изтощеното животно със спасителния пояс.

— Остави, Масимо, ще паднеш и…

— Няма да я оставя! Трябва да ѝ помогнем! Не виждаш ли, че не може да излезе? Ще се удави!

Макс направи примка от тънко въже и започна да я мята към сърната. Ала животното се отдръпваше панически, потъваше, излизаше отново на повърхността.

Дълбокият страх в прекрасните очи на сърната затрогна Пердю до дън душа.

— Успокой се — молеше я безмълвно той, — успокой се поне за малко, повярвай ни… довери ни се…

Намали оборотите на двигателя, включи на задна, за да спре кораба, макар да знаеше, че ще се движат поне още няколко десетки метра.

Сърната беше вече съвсем близо. Колкото по-често хвърляха примката по нея, толкова по-отчаяно риташе и се въртеше тя. Меките кафяви очи се изцъклиха от смъртен страх, тясната, грациозна глава непрестанно се обръщаше към кораба.

Тогава сърната изпищя.

Дрезгав хленч, примесен с горчив плач.

Кунео се приготви да се хвърли в канала. Светкавично събу обувките и разкопча ризата.

Сърната пищеше ли, пищеше.

Пердю размишляваше трескаво. Дали да не се насочат към брега? Ако слязат на сушата, може би ще успеят да я хванат и да я изтеглят от водата.

Обърна кораба към брега. Външните стени застъргаха по канала.

Сърната продължаваше да пищи отчаяно, дрезгаво. Движеше се все по-бавно, бързо губеше сила. Предните крачета не успяваха да намерят опора.

Кунео стоеше до релинга по бельо. Очевидно бе осъзнал, че няма как да помогне на давещата се сърна, ако не стъпи на брега. Външните стени на „Лулу“ бяха твърде високи, за да се наведе и да измъкне отчаяно бранещото се животно от реката. Или да слезе по въжената стълбичка и да го хване.

Най-сетне се удариха в брега. Макс и Жан скочиха на сушата и се втурнаха към мястото, където беше сърната. Междувременно тя се бе отблъснала от стената и се опитваше да стигне до другата стена на канала.

— Защо не ни позволява да ѝ помогнем? — попита с пресекващ глас Макс. По бузите му се търкаляха сълзи. — Ела тук! — извика дрезгаво. — Дявол да те вземе, глупаво животно, ела при нас!

Не им оставаше нищо друго, освен да чакат края.

Сърната пищеше отчаяно и се опитваше да се покатери по отсрещната стена на канала. По някое време спря с опитите за спасение и се хлъзна обратно.

Мъжете стояха и гледаха в мълчание. Сърната с мъка държеше главата си над водата. През цялото време обаче се обръщаше към тях и се опитваше да се отдалечи. Бездънният страх в меките очи, очевидното недоверие и враждебност улучиха Пердю право в сърцето.

Сърната изпищя още веднъж, продължително и отчаяно.

После писъкът ѝ заглъхна.

Животното потъна.

— Моля те, Господи, не! — проплака Макс.

Сърната изплува на повърхността, обърната на една страна. Главата ѝ остана под водата, предните крачета потръпваха.

Слънцето грееше, комарите танцуваха, някъде в гъсталака пееше птица. Безжизненото тяло на сърната се въртеше около оста си.

По лицето на Макс се стичаха сълзи. Той скочи във водата и заплува към мъртвата сърна.

Жан и Салваторе проследиха мълчаливо как приятелят им повлече след себе си отпуснатото тяло, докато стигна до брега пред тях. С неподозирана сила Макс вдигна във въздуха мокрия труп, Жан се наведе, хвана го и го издърпа. Салваторе побърза да се притече на помощ.

Тялото на сърната миришеше на застояла вода, на горска почва и на чужд, далечен от градовете свят. Мократа козина се бе сплъстила. Пердю внимателно положи тялото на сърната върху затоплената от слънцето трева и помилва главичката ѝ. Надяваше се да се случи чудо: сърната да оживее, да се изправи на несигурните си крачка и да побегне към храстите.

Плъзна пръсти по гърдите на малкото животно. Погали гръбчето му, крачетата, надявайки се топлото докосване да разруши проклятието. Усети, че в стройното телце са останали искрици топлина.

— Моля те — зашепна тихо, — моля те…

Положи главичката на сърната в скута си и продължи да я милва. Кафявите очи го гледаха, останали без капчица блясък.

Макс лежеше по гръб във водата, широко разперил ръце.

Кунео стоеше на палубата, скрил лице в ръцете си.

Никой от тримата не смееше да погледне към другите.

27.

Плаваха в мълчание по страничния канал на Лоара. Движеха се право на юг през Бургундия, под могъщи зелени катедрали от стари дървета, израсли от двете страни на канала. Виждаха лозя, толкова големи, че редиците растения стигаха чак до хоризонта. Навсякъде цъфтяха цветя, дори шлюзовете и мостовете бяха обрасли със зеленина и с цветя.

Тримата ядяха мълчаливо, продаваха книги на случайни клиенти по бреговете, без да говорят, всеки избягваше другите. Вечер четяха, всеки свит в някое ъгълче далеч от другите. Котките тичаха безпомощно от единия към другия, но не бяха в състояние да ги изтръгнат от доброволното усамотяване. Триеха главички о ръцете и коленете им, гледаха втренчено, мяукаха питащо, но не получаваха отговор.

Смъртта на сърната разби мъжката звезда на три парчета. Всеки от тримата отново вървеше сам през времето — жалкото, сложно, проклето време.

Жан прекарваше много часове, наведен над тетрадката със записки за енциклопедията на чувствата. Гледаше през прозореца, но не виждаше как небето прелива във всички цветови нюанси от червено до оранжево. Имаше чувството, че с мъка си пробива път през гъст сироп от мисли.

На следващата вечер минаха през Невер и след кратка, напрегната дискусия — „Защо не Невер? Там ще продадем много книги.“ — „В Невер има достатъчно книжарници, но няма кой да ни продаде дизел.“ — хвърлиха котва близо до селцето Апремон сюр Алие малко преди да затворят шлюза. В селището, скрито зад меандрите на река Алие, Кунео имаше познати: скулптор и семейството му, които живеели в самотна къща между река Алие и селото.

Тук, от мястото, известно като „Градината на Франция“, вече не беше далеч до Дижон и отклонението към Централния канал, който щеше да ги изведе към Рона, а после по Сей към Кюизери, града на книгите.

Кафка и Линдгрен се втурнаха към крайбрежната горичка, за да половуват. Много скоро започнаха да излитат подплашени птици.

Тримата мъже отидоха в селото. Жан изпита чувството, че са се върнали в XV век.

Високи дървета с разпрострели се нашироко корони, неукрепени пътища, шепа къщи от жълт пясъчник, боядисани с розова охра и покрити с червени шинди, дори цветята в градините пред къщите и бръшлянът, който се виеше навсякъде — все едно се намираха във Франция на рицарите и вещиците. Някога в селото бяха живели каменоделци и зидари. На хълма се издигаше замък с червена фасада, позлатена от лъчите на залязващото слънце. Само модерните колоездачи нарушаваха общата картина: на брега на Алие се бяха разположили група велосипедни туристи и похапваха.

— Селска идилия — промърмори подигравателно Макс.

Минаха покрай масивна кръгла отбранителна кула и влязоха в цветна градина. Розовото, червеното и бялото бяха толкова интензивни, че на Жан му се зави свят. Цветята и уханията бяха неописуеми. В средата имаше езерце, а в центъра му се издигаше самотна пагода, до която се стигаше по наредени във водата камъни.

— Истински хора ли живеят тук, или само статисти? — попита войнствено Макс. — Май сме попаднали в показно село за американци.

— Тук живеят истински хора, Макс. И те като останалите се противопоставят на реалността, повярвай ми. Апремон не е за американци. Местните живеят така, защото е красиво — обясни Кунео.

Разгърна големия рододендрон и отвори скритата портичка във високия каменен зид.

Влязоха в просторна градина с грижливо поддържана морава. В дъното се издигаше великолепна къща с високи двукрили прозорци, куличка, две странични крила и огромна тераса.

Жан се почувства невероятно скован и нещастен. Много отдавна не беше ходил на гости на непознати хора. Като наближиха, чуха свирене на пиано и смехове, а щом прекосиха градината, Пердю видя под стар бук да седи жена, съвсем гола, само с широкопола шапка, и да рисува. До нея седеше мъж в старомоден английски летен костюм и свиреше на пиано на колела.

— Ей! Ти там, с красивата уста, можеш ли да свириш на пиано? — извика жената, като видя тримата мъже.

Макс се изчерви и кимна.

— Седни и ми изсвири нещо. Обичам, когато цветовете танцуват. Брат ми не е в състояние да различи ла от си.

Макс седна послушно зад пианото и засвири, опитвайки се да не зяпа голата жена. Все пак не можа да не забележи, че тя имаше само една гърда — лявата. От дясната не бе останало нищо, само тънка червена ивица издаваше къде е била. „Сигурно е била също толкова кръгла, пълна и млада“, каза си неволно Пердю.

— Огледай ме спокойно и любопитството ти ще се уталожи — посъветва го жената, свали шапката и се показа в цялата си голота. Главата ѝ беше абсолютно гола, само тук и там бе започнала да расте нова коса. Наранено от рака, тялото ѝ се бореше да се върне към живота.

— Имате ли любима песен? — попита Макс, след като успя да преглътне смущението, възхитата и съчувствието си.

— Имам, имам, момче с красива уста! Имам хиляди любими песни!

Жената се наведе, пошепна му нещо, нахлупи отново шапката и с очакване потопи четката в червената боя на палитрата.

— Готова съм — обяви тя. — Можеш да ме наричаш Елая.

Зазвуча „Fly me to the moon“. Макс я изпълняваше като джазверсия. Художничката размахваше четката в ритъма на мелодията.

— Дъщерята на Ксавер — обясни шепнешком Кунео. — Много отдавна, от момичешките си години, се бори с рака. Радвам се да видя, че не е изгубила битката.

— Не мога да повярвам! Как смееш да се появиш тук просто така, след толкова време?

Жена на възрастта на Жан слезе набегом от терасата и се хвърли в прегръдките на Кунео. Притежаваше невероятни засмени очи.

— Проклет макаронаджия! Ксавер, ела да видиш кой е дошъл! Бояджията!

Мъж в избелели джинси и дебела риза на занаятчия се появи от вътрешността на къщата. Жан вече бе имал възможност да я разгледа от непосредствена близост и установи, че съвсем не е толкова богаташка, колкото изглеждаше отдалеч. Сега си личеше, че славното ѝ време, когато е притежавала златни полилеи и дузина слуги, отдавна е отминало.

Жената със смеещи се очи се обърна към Пердю.

— Здравейте — поздрави сърдечно тя. — Добре дошли у семейство Флинтстоун.

— Добър ден — поклони се Жан Пердю. — Моето име е…

— О, оставете имената. Тук не се нуждаем от тях. Тук всеки се казва, както иска. Или го наричаме според онова, което може да прави. Ти какво можеш най-добре? Или си нещо специално?

— Аз съм Бояджията! — засмя се Кунео, който очевидно познаваше играта.

— А аз съм… — Пердю не можа да измисли нищо.

— Не го слушай, Зелда. Той чете в душите на хората, това може — обясни Кунео. — Казва се Жан и ще ти набави всяка книга, необходима ти да спиш добре.

Мъжът на Зелда удари Жан по рамото, за да го накара да се обърне към него.

Домакинята го гледаше с нарастващ интерес.

— Значи можеш да четеш в душите на хората? — промълви тя. — Тогава си магьосник.

Засмяната ѝ уста изведнъж стана тъжна. Погледът ѝ се насочи към градината, към Елая.

Макс тъкмо свиреше безумна версия на „Hit the road, Jack“. За смъртноболната дъщеря на Ксавер и Зелда.

„Майката сигурно е много уморена — помисли си съчувствено Пердю. — Уморена от дългогодишното съжителство със смъртта в тази прекрасна къща.“

— Имате ли… имаш ли име за него? — попита тихо той.

— За какво говориш?

— За онова, което живее в тялото на Елая. Спи… или се преструва, че спи.

Зелда помилва небръснатата му буза.

— Ти познаваш смъртта, нали? — усмихна се тъжно тя. — Ракът се казва Лупо. Елая го нарече така още когато беше на девет години. Лупо, като кучето от комиксите. Представя си, че двамата с него живеят в тялото ѝ като в къща, че си го поделят. Уважава правото на Лупо от време на време да иска повече внимание. Казвала ми е, че така спи по-добре. Не желае да си представя, че той иска да я разруши. Кой би искал да разруши собствената си къща, нали?

Зелда гледаше дъщеря си, изпълнена с нежност.

— Лупо живее с нас повече от 20 години. Мисля, че вече остарява и се е уморил.

Рязко обърна гръб на Жан и се запъти към Кунео. Дали пък не съжаляваше за откровеността си?

— Казвай какво става с теб! Къде беше през цялото време? Намери ли Вивет? Тук ли ще спите тази нощ? Разкажи ми всичко. Ела да ми помогнеш да сготвя — заповяда с усмивка тя, хвана неаполитанеца подръка и го поведе към къщата. Ксавер мина отляво на Салваторе и също го прегърна, а Леон, братът на Елая, тръгна след тях.

Жан се почувства излишен. Огледа се и реши да обиколи градината. В един ъгъл, където сенките се вплътняваха, под стария бук откри рушаща се каменна пейка.

Тук никой нямаше да го вижда, но той можеше да наблюдава всичко.

Седна с лице към къщата. Една по една в стаите припламваха светлини. Кунео и Зелда готвеха в голямата кухня, а Ксавер и Леон седяха в трапезерията и пушеха. От време на време си казваха по някоя дума.

Макс бе престанал да свири на пианото. Двамата с Елая разговаряха тихо. После се целунаха.

След малко Елая отведе Макс в стаята си. Жан видя как в един от еркерите блеснаха запалени свещи. Видя и сянката на Елая, коленичила върху Макс, да притиска ръцете му върху мястото, където биеше сърцето ѝ. Двамата се задвижиха в бърз ритъм. Една нощ, която няма да принадлежи на Лупо, помисли си уморено Жан.

Макс остана в леглото, но Елая излезе с танцуващи стъпки от еркерната стая, облечена в дълга тениска, с която сигурно спеше. Жан я видя да сяда на пейката до баща си.

Макс се появи в трапезарията след минути, помогна да сложат масата, отвори бутилката с вино. От скривалището си Пердю виждаше как Елая следи Макс с поглед, когато той се намира с гръб към нея. Лицето ѝ изразяваше задоволството на хлапак, извършил грандиозна беля. А той често-често се обръщаше към нея и я даряваше с плаха усмивка на плюшено животинче.

— Само не се влюбвай в умираща жена, Макс — пошепна Пердю. — Няма да издържиш на болката.

Нещо в гърдите му се сгърчи. Устреми се през гърлото навън и избликна от устата.

Мъчително, дълбоко хълцане.

Как пищеше само. Как пищеше сърничката! О, Манон!

И тогава дойдоха сълзите.

Едва успя да опре лице в стъблото на бука и да го обгърне с две ръце.

Заплака неудържимо. Тялото му се разтресе от ридания. Никога не бе плакал така.

Вкопчи се в кората на дървото. По гърба му течеше пот. Чуваше звуците, които излизаха от гърлото му. Дигата в сърцето му се бе скъсала.

Нямаше представа колко време е плакал.

Минути? Четвърт час? По-дълго?

Плака, докато хълцанията спряха от самосебе си. Сякаш бе разрязал цирей и бе изстискал гнойната вътрешност. Остана изтощена празнота. И топлина, непознавана досега, като от мотор, задвижен от сълзите. Обзет от неподозирана енергия, Жан скочи и забърза през градината към голямата кухня. Влезе уверено, без капчица неловкост.

Още не бяха започнали да вечерят и това, странно защо, го направи още по-щастлив. Беше прекрасно, че тези непознати хора го чакат. Значи не е излишен.

— Според мен печеното изглежда като произведение на изкуството — говореше с възхищение Кунео.

Всички се обърнаха към влизащия Жан и по лицата им се изписа учудване.

— Ето ви най-сетне! — извика Макс. — Къде се изгубихте?

— Макс, Салво, трябва да ви кажа нещо — проговори дрезгаво Жан.

28.

Думите излязоха сами от устата му. Произнесе ги без запъване, вслуша се в звученето им. Изречението увисна в кухнята на Зелда и Ксавер, над купите със салата и чашите с червено вино. Какво означаваше то?

— Тя е мъртва.

Означаваше, че той е сам.

Означаваше, че смъртта не прави изключение.

Усети как малка ръка стисна неговата.

Елая.

Тя го дръпна и той се отпусна на пейката до нея. Коленете му трепереха.

Жан погледна в лицето първо Кунео, после Макс.

— Няма закъде да бързам — поясни той. — Манон е починала преди 21 години.

— Мили боже — промърмори неаполитанецът.

Макс въздъхна дълбоко и бръкна в джоба на ризата си. Извади парче от вестник, сгънато на две, и го подаде на Жан.

— Намерих го в Бриар, скрито в книга на Пруст.

Жан разгъна хартията.

Съобщение за смъртта ѝ.

Значи някога го е пъхнал в първата книга, която му е попаднала, а после е забравил в коя. Така съобщението за смъртта на Манон е изчезнало сред хилядите книги в „Литературната аптека“.

Помилва хартията, сгъна я отново и я прибра в джоба си.

— Защо мълчахте? Знаели сте, че не казвам истината. Да го кажем с истинските думи: знаели сте, че ви лъжа. Въпреки това сте си мълчали. Чакали сте, докато…

Докато видите, че съм готов за истината.

Жордан съвсем леко вдигна рамене.

— Естествено беше да постъпя така — обясни с леко смущение той. — Не можех другояче.

Големият часовник в коридора удари кръгъл час.

— Благодаря ти, Макс — прошепна Пердю. — Много ти благодаря. Ти си добър приятел.

Той се изправи, Макс също и двамата се прегърнаха над масата. И двамата се чувстваха неудобно, но прегръдката ги облекчи безкрайно. Отново се бяха намерили.

Очите на Жан пак се напълниха със сълзи.

— О, Макс, тя е мъртва! — пошепна задавено той и младият мъж го прегърна силно, покачи се на колене върху масата, разбута чиниите и купите, за да го притисне до гърдите си, да го утеши.

Жан Пердю заплака за втори път.

Зелда изхълца задавено и затисна устата си.

Елая гледаше Макс с дива нежност и бършеше търкалящите се от очите ѝ сълзи. Баща ѝ се бе облегнал назад и следеше представлението. С едната ръка подръпваше брадата си, в другата въртеше незапалена цигара.

Кунео бе свел глава към чинията си.

— Няма нищо — проговори задавено Пердю, след като пристъпът на плач премина. — Вече всичко е наред. Добре съм, наистина. Искам да пия нещо.

Издиша шумно и за малко да се засмее. Освен това имаше желание да целуне Зелда и да танцува с Елая.

Някога си забраняваше да тъгува, защото… защото официално не съществуваше в живота на Манон. Защото си нямаше никого, с когото да тъгува за нея. Защото беше сам, съвсем сам с любовта си.

До днес.

Макс слезе от масата, останалите побързаха да наредят отново чиниите и чашите, вилици и ножове паднаха на кахления под.

— Спокойно, имам достатъчно вино — рече Ксавер.

Всички се оживиха, докато…

— Почакайте малко — помоли тихичко Кунео.

— Какво има?

— Казах да почакате малко.

Салваторе не вдигна поглед от чинията си. От брадичката му капеха сълзи и се смесваха със салатния сос.

— Капитане, мио каро Масимо, скъпа Зелда, приятелю Ксавер, скъпа моя малка Елая…

— И Лупо — прошепна младата жена.

— Искам да ви призная нещо. Изслушайте ме, моля.

Главата му се приближи още повече към масивните гърди.

— Толкова е… Вивет е момичето, което обичах. Търсих я. Търся я вече двайсет и една години по всички реки на Франция, във всяко пристанище, на всеки кей.

Всички кимнаха.

— И? — подкани го предпазливо Макс.

— И… тя е омъжена за кмета на Латур. От двайсет години. Има двама сина и тройно нагънат задник. Намерих я преди 15 години.

— О! — пошепна смаяно Зелда.

— Тя си спомни за мен, но едва след като ме обърка с Марио, Джовани и Арно.

Ксавер се приведе напред. Очите му искряха. Вече пушеше спокойно.

Зелда се усмихна нервно.

— Това е виц, нали?

— Не, Зелда. Не престанах да търся Вивет, която бях срещнал край реката през една лятна нощ, преди много, много време. Дори след като открих истинската Вивет. Точно защото намерих истинската Вивет, трябваше да продължа да я търся. Това е…

— Болест! — прекъсна го остро Ксавер.

— Татко! — извика уплашено Елая.

— Съжалявам, Ксавер, приятелю, аз…

— Какво ти? Ти излъга жена ми и мен! Тук, в моята къща. Дойде при нас преди седем години и ни разказа тази лъжлива история. Ние ти дадохме работа. Повярвахме ти, човече!

— Нека да ти обясня защо…

— Разигра ни малка романтична комедия, за да събудиш съчувствието ни. Отвратително, направо гадно!

— Не му крещете, моля ви — намеси се Жан. — Със сигурност не го е направил, за да ядоса лично вас. Не виждате ли колко му е трудно?

— Ще крещя колкото си искам. А вие, с вашето разбиране… Май и вие не сте съвсем наред с главата. Да обичате мъртва жена!

— Това вече беше прекалено, мосю — обади се Макс.

— По-добре да си отида.

— Не, Кунео, моля те! Ксавер е раздразнен. Очакваме лабораторните резултати за Лупо и…

— Не съм, раздразнен, Зелда, аз съм бесен. Тези хора ме отвращават!

— Добре, тогава и тримата ще си отидем.

Пердю се изправи рязко.

— Така е най-добре — отвърна ядно Ксавер.

Макс също стана.

— Салво?

Най-сетне Кунео вдигна глава. Лицето му бе обляно в сълзи. В погледа му се четеше безгранично отчаяние.

— Много ви благодаря за гостоприемството, мадам Зелда.

Пердю се поклони церемониално.

Тя го дари с отчаяна усмивка.

— Желая ви много щастие с Лупо, мадмоазел Елая. Много, много съжалявам за онова, което се налага да изтърпите. От все сърце ви желая да се почувствате по-добре. А на вас, мосю Ксавер, желая вашата прекрасна съпруга да продължи да ви обича истински и безусловно, както досега. Надявам се един ден да проумеете, че това е нещо много специално. Желая ви всичко хубаво.

Погледът на Ксавер издаде, че с голямо удоволствие би забил юмрук в лицето му. Боса, както си беше, Елая изтича след мъжете и ги придружи през тъмната, мълчалива градина. Само щурците пееха, иначе стъпките им върху влажната трева бяха единственият шум. Елая улови ръката на Макс и тръгна редом с него. Той я прегърна, без да каже дума.

Щом стигнаха до кораба, Кунео рече дрезгаво:

— Много ви благодаря, че ми позволихте да плавам с вас по реката, Джовани Пердито. Сега ще си събера парцалите и ще се махна. С твое съгласие.

— Нямаш причини да се държиш така официално, още по-малко пък да избягаш сам в нощта, Салво — отвърна спокойно Пердю и се покатери по стълбичката. Кунео го последва колебливо.

Свалиха флага на носа и Пердю попита с мека усмивка:

— Какво трябва да означава изразът „тройно нагънат задник“, Салво?

Италианецът се усмихна несигурно.

— Представи си не двойна, а тройна брадичка, обаче на задника.

— По-добре да не си представям нищо — отвърна Пердю и сега вече не издържа. Избухна в луд смях.

— Не приемаш нещата сериозно — оплака се Кунео. — Представи си, че любовта на живота ти се окаже измама. С конски задник, конска челюст, страдаща от ксенофобия.

— Страх от празно пространство? Звучи застрашително.

Усмихнаха се плахо един на друг.

— Обичането и необичането би трябвало да са като кафе или чай. Човек би трябвало да има право сам да вземе решение. Как иначе ще преодолеем загубата на обичаната жена? Или на мъртвата… — зашепна безсилно Кунео.

— А може би не трябва?

— Наистина ли мислиш така? Да не преодоляваме загубата, а да… Какво да правим? Каква задача ни поставят нашите изгубени любови?

Това беше въпросът, на който Жан Пердю не бе намерил отговор през всичките тези дълги години.

До днес. Вече знаеше отговора.

— Да ги носим в себе си. Това е задачата. Да носим в себе си нашите мъртви и разбити любови. Те ни правят цялостни личности. Започнем ли да ги забравяме, опитаме ли се да ги прогоним, губим себе си. Вече ни няма.

Жан стоеше и се взираше във водата на Алие, блещукаща под лунната светлина.

— Цялата любов. Всички мъртви. Всички хора на нашето време. Те са реките, от които се състои морето на нашата душа. Ако не искаме да си ги спомняме, морето ще пресъхне.

Изпитваше дива жажда да граби от живота с две ръце, преди времето да е почнало да тече още по-бързо. Не искаше да умре от жажда. Искаше да е свободен и безкраен като морето, пълен и дълбок. Копнееше да има приятели. Да обича. Да усеща Манон в себе си. Да се вълнува от присъствието ѝ дълбоко в него, от сливането на сърцата им. Манон го промени невъзвратимо и не беше нужно да го отрича. Затова бе станал онзи мъж, на когото Катрин позволи да се приближи до нея.

Изведнъж Жан Пердю осъзна, че Катрин никога няма да заеме мястото на Манон.

Тя заемаше свое собствено място.

Не по-лошо. Не по-добро. Само друго.

А той изпитваше желание да ѝ покаже цялото море на душата си.

Мъжете стояха и гледаха как Макс и Елая се целуват. Жан знаеше, че никога вече няма да говорят за лъжите и илюзиите си. Най-важното бе казано.

29.

След една седмица.

Предпазливо, без бързане, всеки бе признал кои са съществените дати в живота му. Салваторе, „изчадието“, родило се от случайна среща между майка му, чистачка, и женен учител. Жан, дете на любовта между полуграмотен мъж от простолюдието и начетена жена от аристокрацията, решили да правят напук на всички. Макс, последен опит на разкъсван от очаквания и разочарования еснаф и вечно съгласяваща се жена да съживят брака си.

Продаваха книги, четяха на децата, акордираха пианото срещу няколко добри романа. Пееха и се смееха. Жан се обади на родителите си от уличен телефон. Позвъни и на № 27. Никой не вдигна слушалката, въпреки че преброи точно 26 позвънявания.

Попита баща си как се е чувствал, когато от любовник изведнъж е станал баща.

Жакен Пердю мълча необичайно дълго. После в слушалката се чу подсмръкване.

— О, Жано… Да имаш дете, означава да приключиш със собственото си детство, завинаги. Едва тогава осъзнаваш какво е да си мъж. Страх те е, че всичките ти слабости ще излязат на бял свят. Че бащинството изисква от теб повече, отколкото си в състояние да дадеш… Винаги съм изпитвал потребност да заслужа обичта ти. Защото много те обичах. Много.

Вече и двамата подсмърчаха.

— Защо ме питаш, Жано? Да не би да намекваш, че и ти…

— Не, татко.

Жалко. Сега можех да си имам един Макс и една дъщеричка. Рицарката Инат. Би било прекрасно. Но вече е твърде късно.

Жан имаше чувството, че сълзите, изплакани на брега на Алие, са отворили много място в него. В първата клетка ще настани ароматите, във втората — докосванията. После обичта на баща си. После чувствата към Катрин.

В отворилото се пространство имаше предостатъчно място и за обичта към Макс и Кунео, и за възхищението от красотата на природата. Тъгувайки, той откри в себе си място, където вълнението и радостта можеха да съжителстват. И не само те, а и нежността, и разбирането, че на света живеят и хора, които го обичат.

След кратко плаване по Централния канал стигнаха до Саона. Там попаднаха в силна буря.

Черно, бучащо, разкъсвано от мълнии, небето се спусна над Бургундия и покри областта между Дижон и Лион.

В трюма на „Лулу“ звучаха концертите на Чайковски — единствено те съумяваха да осветят поне за малко черния мрак навън. В корема на кита мъждукаше газениче. Макс притискаше стъпала върху Стойката на пианото и даваше всичко от себе си, докато корабът се люшкаше по високите вълни.

Пердю никога не бе възприемал Чайковски по такъв начин: тромпетите и виолите на бурята, грундирани от стоновете и помпането на двигателя и скърцането на гредите, докато вятърът се блъскаше в чувствителната талия на кораба и се опитваше да ги извади на сушата. От етажерките валяха книги, Линдгрен не смееше да се подаде изпод завинтения за пода диван, Кафка, мушнал се под най-голямото кресло, следеше падащите томове с вирнати уши.

Жан Пердю завъртя кораба по течението на Саона и навлезе в един страничен ръкав. Първото, което видя, беше пералня, от която се вдигаха облаци пара. Помириса силно наелектризирания въздух, помириса разпенената зелена вода, усети как рулят се съпротивлява на мазолестите му ръце — и разбра колко е прекрасно да се живее. Хубаво беше да е жив, точно сега, да се намира точно тук.

Наслаждаваше се дори на бурята.

С ъгълчето на окото си, докато „Лулу“ се вдигаше и спускаше между две големи вълни, видя жената.

Тя носеше прозрачен дъждобран и голям чадър, какъвто обикновено носят работещите на лондонската борса. Погледна към кораба над ниската тръстика, разлюляна от вятъра, и вдигна ръка за поздрав. А после — Пердю не повярва на очите си — отвори ципа на дъждобрана, захвърли го, завъртя се и разпери ръце. Добре поне, че не захвърли и чадъра. Извика нещо и се хвърли по гръб във водите на гневната река.

— Какво, по дяволите… — пошепна смаяно Пердю. — Салво! Жена зад борда, отляво! — кресна той само след секунда и италианецът изскочи от камбуза.

— Какво? Да не си пиян? — попита смаяно той, но Пердю му показа тялото, което се носеше по вълните. И чадъра.

Неаполитанецът огледа пенестите гребени на вълните. Чадърът потъна. Кунео изруга. След миг вече стискаше въжетата и спасителния пояс.

— Приближи се — нареди кратко той. — Масимо, остави пианото! Излез на палубата, веднага. Нуждаем се от теб!

Кунео застана до релинга. Пердю полагаше огромни усилия да приближи съпротивляващия се кораб до брега. Салватора върза спасителния пояс с дебело въже и стъпи здраво върху гредите на палубата. Засили се и метна пояса по посока на жената. Обърна се към смъртнобледия Макс и му подаде края на въжето.

— Аз ще я хвана, а ти ще теглиш! Тегли като кон, момче!

Свали излъсканите си обувки и скочи в реката с протегнати напред ръце.

Мълнии разцепваха небето над главите им.

Макс и Пердю проследиха как Кунео напредва с учудваща бързина през разбунената вода.

— По дяволите! — изруга Макс, нави ръкавите на анорака си и стисна въжето с всичка сила.

Пердю пусна котвата и веригата задрънча. Корабът се вдигаше и спускаше като в барабан на пералня.

Кунео стигна до жената и я прегърна.

Пердю и Макс започнаха да теглят въжето. Само след минута изтеглиха и двамата на палубата. От мустачките на Кунео се стичаше вода, а триъгълното лице на жената бе обрамчено от мокри червенокафяви коси като вдървена смола.

Пердю се втурна към мостика и посегна към радиостанцията, за да се обади на спешната помощ. Тежката, мокра лапа на Кунео се стовари върху рамото му.

— Остави! Жената не иска. Ще се оправим и без доктори. Аз ще ѝ помогна. Трябва само да се изсуши и да се стопли.

Пердю се довери на приятеля си, без да задава въпроси.

В мъглата изникна яхтеното пристанище на Кюизери. Скоро щяха да се озоват на сигурно място. Шибани от дъжда и вълните, двамата с Макс завързаха кораба на един понтон.

— Хайде да слезем от кораба — помоли Макс, надвиквайки свиренето и рева на вятъра. — Люлеенето ме подлудява.

— Няма да оставя книгите и котките сами — възрази твърдо Пердю. Водата се стичаше в ушите му, по тила, в ръкавите. — Аз съм капитан, а капитаните не напускат кораба си.

— Тъй вярно, капитане! Значи и аз няма да сляза на сушата.

Корабът скърцаше, сякаш се опитваше да им каже, че не са съвсем наред с главите. Кунео бе постлал няколко одеяла в каютата на Пердю и бе съблякъл мокрите дрехи на корабокрушенката. Жената със сърцевидно лице лежеше гола под планина от завивки и лицето ѝ изразяваше пълно задоволство. Кунео носеше белия си анцуг, в който изглеждаше малко смешен и много трогателен.

Коленичи пред жената и наля в устата ѝ провансалско „писту“ — бистра зеленчукова супа, разбъркана с гъст сос от чесън, босилек и бадеми. Тя гълташе и се усмихваше.

— Салво, значи. Салваторе Кунео от Неапол — прошепна тя.

— Си.

— Аз съм Саманта.

— Много си красива — кимна ѝ той.

— Навън е ужасно, нали? — попита тихо тя и в огромните ѝ тъмносини очи блесна уплаха.

— О, не е толкова страшно — намеси се Макс.

— Само малка буря. Повишена влажност на въздуха — успокои я Кунео.

— Ако искате, ще ви почета — предложи Пердю.

— Или ще попеем — допълни Макс. — В канон.

— По-добре да сготвим — рече Кунео. — Обичате ли „даубе“ — задушено с провансалски билки?

Жената кимна.

— С говежда буза — обеща Кунео.

— Какво не успя да понесеш? — поинтересува се Макс.

— Живота. Водата. Навитите на пръстени рибки в консервени кутии.

Тримата мъже я гледаха неразбиращо.

Пердю си помисли, че тази Саманта говори и върши безумни неща, но това е само на пръв поглед. Сега не му изглеждаше луда. Беше просто… особнячка.

— И за трите не бих се съгласил — пошепна той. — Какво имате предвид под рибки, навити на пръстенчета?

— Нарочно ли паднахте във водата? — поинтересува се Макс.

— Нарочно? Ама разбира се — отвърна Саманта. — Никой нормален човек не излиза на разходка в такава буря, камо ли да се подхлъзне с гръб към водата. Постъпих като глупачка, нали? Тези неща трябва да се планират внимателно.

— Значи сте искали да се…?

— Да опозная земята отвътре? Да премина Стикс по своя воля? Не. Защо, за Бога, мислите така?

Сърцевидното лице изрази пълно смайване. Тъмносините очи се местеха слисано между тримата мъже.

— О, мисля, че разбирам. Така ви се е сторило. Не, господа, аз обичам живота, макар че понякога е дяволски труден и от гледна точка на Вселената съм му напълно безразлична. Не, наистина. Исках просто да проверя какво е да скочиш в реката в такова време. Стори ми се много интересно. Реката приличаше на подивял сос и аз поисках да видя дали ще се уплаша, ако попадна в този сос. И дали страхът ще ми разкрие нещо важно.

Кунео кимна, сякаш я разбираше много добре.

— Какво очаквахте да ви каже страхът? — учуди се Макс. — Нещо от рода на: Господ е мъртъв, да живее спортът?

— Не, мосю. Очаквах да ми хрумне идея как да променя живота си. В крайна сметка човек съжалява само за онова, което не е направил — нали така говорят хората?

Тримата мъже кимнаха.

— Във всеки случай не исках да рискувам. Искам да кажа, кой би си пожелал да отиде в отвъдното с потискащата мисъл, че не е намерил време да направи истински важното?

— Е, добре — рече Жан. — Човек, разбира се, може да положи усилия и да осъзнае какви са истинските му очаквания от живота. Но не съм много сигурен, че скачането в реката е най-подходящото средство.

— Защо? Вие знаете ли по-ефективен вариант? Как да осъзная какво искам от живота? Нима е по-добре да си лежа удобно на дивана? Ще ми дадеш ли още малко супа?

Кунео се засмя зарадвано и поглади мустачките си.

— Браво на теб — пошепна той и ѝ подаде чашата със супа.

— Трябва да знаете, че наистина ми хрумна нещо важно, докато вълните си играеха с мен и се чувствах като последната стафида в тестото. Осъзнах какво липсва на живота ми — заяви Саманта и започна да гребе с лъжицата.

Ядеше с видима наслада и никой не смееше да я прекъсне, за да попита какво е осъзнала.

— Искам още веднъж да целуна мъж, но истински — заяви жената, след като облиза лъжицата. Протегна се доволно, посегна към ръката на Кунео, сложи я под бузата си и затвори очи. — Първо обаче ще поспя — пошепна блажено.

— Аз съм изцяло на ваше разположение — пошепна Кунео и лицето му доби замечтано изражение.

Не се чу отговор. Само усмивка. След минута Саманта заспа и захърка тихо. Сякаш в стаята ръмжеше малко куче.

Тримата мъже се спогледаха безпомощно.

Макс се изсмя тържествуващо и вдигна палци.

Кунео се опита да се настани по-удобно, за да не пречи на непознатата да сънува. Главата ѝ лежеше върху голямата му ръка като котка върху възглавница.

30.

Докато навън бурята бушуваше над книжния град и река Сей, докато вятърът мяташе коли на покривите, палеше селски къщи и пробиваше просеки в гората, мъжкото трио в трюма на „Лулу“ си даваше вид, че няма грижи.

— Защо Кюизери е раят, както ми каза веднъж преди около три хиляди години? — попита тихо Макс.

— О, Кюизери! Който обича книгите, губи сърцето си там. В това село всички са луди по книгите. Или просто са луди, но това не прави впечатление. Почти всеки магазин е книжарница, печатница, книговезница, издателство… Повечето къщи са обитавани от хора на изкуството. Мястото направо вибрира от креативност и фантазия.

— В момента не го забелязвам — установи Макс.

Вятърът се извиваше около кораба им и раздрусваше всичко, което се изпречеше на пътя му. Котките намериха убежище при спящата Саманта. Кафка лежеше на шията ѝ, Линдгрен се разположи между глезените ѝ. „Тя е наша“ — казваха физиономиите им.

— Всички букинисти в Кюизери са специализирани. Тук можеш да намериш всичко. И като казвам всичко, значи всичко — натърти Пердю.

В един друг живот, когато все още беше книжар в Париж, той бе влязъл във връзка с няколко търговци на редки книги, за да угоди на платежоспособни клиенти от Хонконг, Лондон или Вашингтон, които много държаха да имат например първото издание на Хемингуей — за 100 000 евро, на всяка цена с подвързия от дивечова кожа и авторско посвещение към добрия му стар приятел Тоби Ото Брус. Или книга от библиотеката на Салвадор Дали, но да е сигурно, че майсторът я е чел, преди да започнат сюрреалистичните му сънища за разтичащи се часовници.

— Там има ли и палмови листа? — попита Кунео, все още коленичил край Саманта, за да държи главата ѝ.

— Не, няма. Има научна фантастика, фантастични истории и фентъзи — да, да, специалистите правят разлика между тези три жанра. Освен това…

— Какво всъщност означава палмови листа? — поиска да узнае Макс.

Пердю простена вътрешно.

— Нищо — побърза да отговори той.

— Чувал ли си някога за библиотеката на съдбата? — попита шепнешком неаполитанецът. — За книгата на живота?

Саманта похъркваше тихо.

Пердю познаваше легендата за Магичната Книга на книгите, Великата световна памет, създадена преди пет хиляди години, записана от седмина неземни мъдреци с поглед в бъдещето. Според мита седмината риши[40]открили онези съставени от етер книги, в които са събрани цялото минало и бъдеще на света. Сценарият на живота от началото до края.

Създаден от същества, живеещи извън ограниченията на времето и пространството. Седмината риши превели на човешки език съдбите на милиони хора, както и решаващи събития в историята на Земята, и ги записали върху мрамор, камък или палмови листа.

Очите на Салво Кунео заблестяха.

— Само си представи, Масимо: животът ти се намира в библиотека от палмови листа. Цялата ти съдба е записана върху един-единствен, тесен палмов лист! Там ще намериш всичко за раждането си, за смъртта си и за онова, което е било, е и ще бъде между тях. Кого обичаш, за кого ще се ожениш, каква професия ще имаш — просто всичко, даже какъв си бил в предишните си животи.

— Пуф… кралят на пътя… — затананика Саманта.

— Цял човешки живот плюс предишните животи върху поставка за бира. Звучи достоверно — промърмори Пердю.

Много пъти му се беше случвало да спори със запалени колекционери, решени да се сдобият с така наречените хроники от Акаша[41], все едно колко ще им струват.

— Сериозно ли говорите? — зарадва се Макс. — Ей, хора, ами ако в предишния си живот съм бил Балзак?

— По-скоро си бил някое малко канелони.

— В хрониката е записано и кога ще дойде краят ти. Не точния ден, само месеца и годината. Записано е и как ще умреш — продължи Кунео.

— О, много благодаря. — Макс поклати глава с явно съмнение. — Какъв смисъл има да знам кога ще умра? Сигурно ще прекарам остатъка от живота си в луд страх. Не, благодаря, предпочитам да си остана с илюзията, че безкрайността може да се отвори точно за мен.

Пердю се покашля многозначително.

— Да се върнем към Кюизери. Повечето от хората там, на брой точно 1 641, се занимават с печатни произведения, а останалите се грижат за храната и подслона на гостите. Казват, че братството на букинистите е изплело плътна мрежа около глобуса и тази мрежа продължава да съществува извън нормалните пътища за комуникация. Тези хора не ползват даже интернет. Книжните мъдреци пазят ревниво знанията си и с всеки починал член на братството общото знание намалява.

— Ох… — въздъхна Саманта.

— Затова всеки от тях се старае да си отгледа поне един наследник и му предава устно знанието си за живота с книгите. Тукашните букинисти знаят мистични истории за възникването на известни произведения, познават всички тайни издания и оригинални ръкописи, чели са „Женската библия“[42].

— И такава ли има? — промърмори Макс.

— Известно им е всичко за книгите, в които между редовете е записана съвсем друга история — продължи да разказва Пердю с тих, съзаклятнически глас. — Казват, че в Кюизери живее жена, която е изучила съдбата на много известни произведения. Тя събира първите версии на ръкописите. Знае например какъв е бил първият край на Ромео и Жулиета — двамата оцеляват, женят се и си имат много деца.

— Пфу — потърси се Макс. — Как е възможно Ромео и Жулиета да оцелеят и да имат деца? Нали цялата драматургия отива на кино?

— На мен пък ми харесва — възрази Кунео. — Винаги ми е било мъчно за малката Жулиета.

— Сигурно някой от тях знае кой е Санари? — попита с надежда Макс.

И Жан Пердю хранеше същата надежда. От Дижон бе изпратил картичка на Сами льо Трокесе, президент на книжната гилдия в Кюизери, за да го извести за идването си.

Към два, изтощени, всички заспаха, люлени от вълните, които с отслабването на бурята бяха станали по-меки и дори приятни.

Събудиха се в началото на новия ден, облян от прясно измити слънчеви лъчи, който с нищо не напомняше за случилото се предишната нощ. Бурята я нямаше — а с нея бе изчезнала и жената.

Кунео се взираше невярващо в празната си длан. Размаха ръка и обвинително я показа на спътниците си.

— Пак ли ще се повтори старата история? Защо винаги намирам жените в реката? — попита сърдито той. — Едва съм се възстановил от първата, а сега и това!

— Прав си. Имал си само петнайсет години — ухили се Макс.

— Проклетите жени! — продължи да се оплаква Кунео. — Толкова ли не можа да си напише телефона с червило на огледалото?

— Отивам да купя кроасани — реши Макс.

— И аз идвам с теб, амико, тъкмо ще се поогледам за пеещата насън — скочи Кунео.

— Вие не познавате селото. По-добре да отида аз — възрази Пердю.

Накрая тръгнаха тримата.

Слязоха на малкото пристанище, прекосиха къмпинга, минаха през старата градска порта и се запътиха към пекарната. По улицата се зададе орк[43]с торба багети, придружен от елф, задълбочен в айфона си.

Пердю откри група харипотъровци, които гръмогласно спореха с братята от „Нощния страж“ в романите на Мартин пред синята фасада на библиотеката „Ла Декуверт“. От другата страна се зададоха две нагиздени вампирки на скъпи велосипеди. На минаване хвърлиха жадни погледи към Макс. От църквата тъкмо излизаха фенове на Дъглас Адамс по халати и с хавлиени кърпи на раменете.

— Конгрес! — извика Макс.

— Какво? — учуди се Кунео, загледан след внушителния орк.

— Конгрес по фентъзи. Селото е пълно с хора, облечени като любимите си герои или автори. Страхотно!

— Има ли някой в ролята на Моби Дик? — попита Кунео.

Пердю проследи с поглед съществата, така внезапно изскочили от Средната земя и от замъка Зимен хребет. Чак да не повярваш какво можеха да натворят книгите!

Кунео искаше да знае от коя книга са костюмите и Макс му обясняваше подробно. Бузите на младия мъж пламтяха от вълнение. Ала когато насреща им се зададе жена с яркочервена кожена мантия и високи бели ботуши, засрамено призна, че не я познава.

— Тази дама, уважаеми, не е костюмирана — обясни важно Пердю. — Тя е медиумът, който разговаря с Жорж Санд и Колет. Не казва на никого как точно го прави. Твърди, че ги срещала, докато пътувала във времето. В сънищата си.

В Кюизери имаше място за всякакви хора, свързани с литературата. Тук работеше лекар, специализирал се в литературната шизофрения. Посещаваха го пациенти, които смятаха, че в тях се е преродил Достоевски или Хилдегард фон Бинген[44].

Идваха и хора, объркани от множеството си псевдоними.

Пердю беше нетърпелив да се срещне с президента на гилдията на букинистите Сами льо Трокесе. Думата на Трокесе беше входен билет, който щеше да му позволи да поговори с букинистите за Санари. Льо Трокесе живееше над старата печатница.

— Сигурно този главен литератор ще ни даде паролата — прошепна Макс, докато разглеждаше с огромен интерес изложените пред магазините книги, албуми и географски карти.

— Не е точно парола — поправи го меко Пердю.

Кунео спираше пред менюто на всяко бистро, изчиташе го от край до край и записваше нещо в тефтерчето си. Намираха се в областта Брес, самопровъзгласила се за люлка на френската креативна кухня.

Съобщиха за идването си в печатницата и седнаха да чакат в офиса на президента. Очакваше ги изненада. Сами льо Трокесе не беше президент, а президентка.

31.

Зад писалище, сковано от изхвърлени от реката парчета дърво, седеше жената, която миналата вечер Салваторе Кунео бе измъкнал от полуделите вълни на река Сей.

Сами беше Саманта. Днес беше облечена в бяла ленена рокля и имаше стъпала на хобит. Огромни и силно окосмени.

— Е? — попита Сами, кръстоса добре оформените си крака и предизвикателно залюля едното хобитово стъпало. — С какво мога да ви услужа?

— Аз… търся автора на едно определено произведение. Името му е псевдоним, затворен псевдоним, и…

— Добре ли сте вече? — осведоми се Кунео.

— Да, разбира се. — Сами го дари с усмивка. — И много благодаря за предложението да ви целуна, преди да съм остаряла. Вече го обмислям, уверявам ви.

— В Кюизери има ли и други с вашите големи стъпала? — поиска да узнае Макс.

— Моля ви, нека да се върнем към „Южни светлини“, нали затова сме тук…

— Да, в рая. Това е нашият информационен център. Тук ще намерите хобитови стъпала, уши на орки, разпорени кореми…

— Възможно е да го е написала жена и…

— Искам да ви сготвя нещо хубаво, синьора Саманта. А ако преди това искате да поплувате, нямам нищо против.

— Май и аз ще си купя хобитови стъпала. Ще ги нося вместо домашни пантофи. Кафка ще полудее от радост.

Пердю отиде до прозореца и се загледа навън. С мъка пазеше самообладание.

— Млъкнете най-сетне! Става въпрос за Санари. За „Южни светлини“. Искам да знам кой е истинският автор. Моля ви!

Май викаше по-силно, отколкото беше възнамерявал. Макс и Салво го изгледаха смаяно, а Сами се отпусна в креслото си. Очевидно се забавляваше.

— Търся го от двайсет години. Или нея. Книгата… тя е…

Жан Пердю се помъчи да я обхване в думи, ала всичко, което виждаше, беше светлина, движеща се по реката.

— Книгата е като жената, която обичах. Тя ме води към нея. Тя е любов в течно състояние. Тя е дозата любов, която успях да понеса. Която имах сили да почувствам. Тази книга е сламката, през която дишах последните двайсет години.

Жан изтри потта от челото си.

Май това не беше цялата истина. По-точно: вече не беше единствената истина.

— Тази книга ми помогна да оцелея. Вече не ми е нужна, защото отново съм старият и мога да дишам сам. Искам само да благодаря.

Макс го наблюдаваше с безкрайно учудване и искрено уважение.

Сами се ухили широко.

— Книга, която ти помага да дишаш. Разбирам.

И тя погледна през прозореца. Улиците се пълнеха с фигури на литературни герои.

— Не очаквах някой ден да се появи човек като вас — въздъхна тя.

Жан усети как мускулите на гърба му се стегнаха.

— Вие, естествено, не сте първият. Но и другите не бяха много. Всички си заминаха, без да разгадаят загадката. Не зададоха правилния въпрос. Да задаваш въпроси, е изкуство.

Сами продължаваше да гледа през прозореца. На тънки конци бяха окачени парченца дърво, донесени от водата. При по-внимателно вглеждане човек откриваше рисунка на скачаща риба. Или лице, или ангелче с крила…

— Повечето питат само за да чуят собствения си глас. Или искат да чуят нещо, което имат сили да понесат. Не желаят да чуват неща, които им идват твърде много. Един от лошите въпроси е „Обичаш ли ме?“. Би трябвало да го забранят в цял свят.

Сами кръстоса хобитовите си стъпала.

— Задайте въпроса — нареди тя.

— Само на един ли имам право? — пошепна уплашен Пердю.

Сами се засмя сърдечно.

— Разбира се, че не. Можете да ми зададете колкото си искате въпроси. Важното е да ги задавате така, че да получавате в отговор само „Да“ или „Не“.

— Значи познавате автора?

— Не.

— Правилният въпрос означава всяка дума да е истина — повтори Макс и възбудено смушка Жан с лакът.

— Значи я познавате? — поправи се Пердю.

— Да.

Сами хвърли одобрителен поглед към Макс.

— Виждам, че разбирате принципа на въпросите, мосю Жордан. Правилно зададените въпроси могат да направят човек много щастлив. Какво става със следващата ви книга? Ще бъде втора, нали? Проклятието на втората книга. Толкова много очаквания… Чуйте един съвет от мен: не се измъчвайте. Дайте си двайсет години време. Публикувайте втората си книга, когато започнат да ви забравят. Тогава ще бъдете свободен.

Макс се изчерви целият. Даже ушите му пламнаха.

— Следващият въпрос, читателю на души!

— Бриджит Карно ли е?

— Не, за Бога!

— Жива ли е още Санари?

— О, да — усмихна се Сами.

— Бихте ли ми помогнали да се запозная с нея?

— Да — кимна след кратък размисъл Сами.

— Как?

Жената вдигна рамене.

— Това не беше въпрос, на който се отговаря с „да“ или „не“ — изсъска Макс.

— Реших днес да сготвя буябес[45]— включи се в разговора Кунео. — В седем и половина ще дойда да ви взема. Тогава ще продължите разговора си с капитан Пердито. „Да, не, не знам“ — хубава игра, според мен. Дано само да не сте сгодена. Искате ли да се поразходим с лодка?

Сами местеше поглед между тримата мъже.

— Да, не, да — гласеше отговорът ѝ. — Мисля, че изяснихме нещата. А сега ви моля да ме извините. Трябва да поздравя онези чудесни същества отвън, да им кажа нещо мило на езика, сътворен от Толкин. Упражнявах се, но звуча, сякаш Чубака[46]се опитва да произнесе новогодишно обръщение.

Сами се изправи и всички се загледаха в невероятните ѝ хобитови стъпала.

Тя се запъти към вратата, но на прага се обърна към младия писател:

— Макс, знаете ли, че звездите достигат истинската си големина само година след раждането си? А през следващите милиони години единствената им задача е да светят ярко. Странно, нали? Опитвали ли сте някога да сътворите нов език? Или поне няколко нови думи? Ще се почувствам истинска щастлива, ако най-известният жив писател, ненавършил 30 години, тази вечер ми подари нова дума. Обещавате ли ми?

Тъмносините ѝ очи святкаха.

Макс изпита чувството, че в тайната градина на фантазията му е избухнала малка бомба със семена.

Вечерта Салво Кунео, пременен с най-хубавата си карирана риза, с нови джинси и лачени обувки, отиде да вземе Сами от печатницата и я завари да чака пред вратата с три куфара, саксия с орлова папрат и дъждобран под мишница.

— Надявам се наистина да ме вземеш със себе си, Салво, въпреки че поканата ти имаше друг смисъл. Достатъчно дълго живях тук — посрещна го ведро тя. — Почти десет години. Едно цяло стъпало от живота, както го определя Хесе. Време е да потегля на юг и отново да започна да дишам. Да видя морето и отново да целувам мъж. Божичко, скоро ще мина петдесетте! Навлизам в най-прекрасната възраст, нали?

Кунео погледна в тъмносините очи на книжната жена.

— Предложението ми е валидно, синьора Сами льо Трокесе — заяви сериозно той. — Оставам на ваше разположение.

— Не съм забравила какво ми каза, Салваторе Кунео от Неапол.

Неаполитанецът успя да намери товарно такси.

— Господи… прав ли съм в предположението си, че имате намерение не само да вечеряте с нас, а и да заживеете на кораба? — попита смаяният Пердю, когато след минути Салваторе понесе куфарите на дамата по стълбичката.

— Не се притеснявайте, драги мой. Позволявате ли да попътувам с вас известно време? Нямам нищо против да хвърлите котва и да ме метнете през борда, ако ви досадя.

— Не се безпокойте, при детските книги има свободен диван — включи се Макс.

— Позволявате ли една малка забележка? — попита Пердю.

— Защо? Нима възнамерявахте да кажете и друго освен „да“?

— Аз… не.

— Благодаря ви — отвърна трогнато Сами. — Ще бъда тиха, обещавам ви. Знайте, че пея само насън.

Върху пощенската картичка, която Пердю написа на Катрин тази нощ, стояха думи и изрази, измислени от Макс следобед, за да ги представи на Сами на вечеря.

Сами остана възхитена и постоянно ги повтаряше, за да изтъркаля звученето им по езика си — напред-назад, напред-назад, като сладка, прясно опечена хапка:

Звездна сол — когато звездите се отразяват върху повърхността на реката.

Слънчева люлка — морето.

Лимонова целувка — всички знаят много добре какво се има предвид!

Семейна котва — масата за хранене.

Сърцераздирател — първият любовник.

Времевърт — човек се обръща веднъж в пясъчника и вече е старец, който се подмокря, когато се смее.

От страната на мечтите

Желателност

„Желателност“ стана любимата нова дума на Сами.

— Всички ние живеем в желателността — повтаряше често тя, — всеки от нас в своята си.

32.

— Тази Рона е, дипломатично казано, кошмар — заяви Макс, сочейки атомната централа. Откакто край Лион Саона премина в Рона, това беше седемнайсетата централа. Производители на ток се редуваха с лозя и магистрали. Кунео престана да лови риба.

Останаха в Кюизери още три дни, за да побродят из книжните катакомби. Вече приближаваха Прованс. В далечината се виждаха варовиковите планини край Оранж, които образуват „фоайето“ на френския Юг.

Небето се променяше. Синьото ставаше все по-дълбоко и наситено, каквото е над Средиземно море в горещото лято, когато водата и небето се отразяват взаимно и подсилват цвета си.

— Като нагънато многолистно тесто, синьо върху синьо върху синьо. Страната на синия сладкиш — рече Макс.

Младият писател изпитваше огромно удоволствие да съчетава несъвместими на пръв поглед понятия. Играеше си на гоненица с думите. Случваше се да каже някоя глупост и Сами се смееше до сълзи. Тази жена се смее, както кряка жерав, констатираше Пердю.

Кунео бе загубил ума си по Сами, въпреки че тя не споменаваше предложението му. Първото ѝ желание беше Пердю да разгадае загадката. Често сядаше при него на капитанския мостик и двамата продължаваха играта „Да, не, не знам“.

— Санари има ли деца?

— Не.

— А има ли съпруг?

— Не.

— Двама съпрузи?

Сами се засмя като цяло ято жерави.

— Написала ли е втора книга?

— Не — отговори провлечено Сами. — За съжаление.

— Написала е „Южни светлини“, когато е била щастлива, така ли?

Дълго мълчание. Пердю се взираше в околността, докато Сами обмисляше отговора си.

Отминаха Оранж и стигнаха до Шатоньоф дьо Пап. Още същата вечер можеха да вечерят в Авиньон.

Ако вземеше кола от стария град на папите, Жан би могъл да стигне само за час в Боние, в Люберон.

„Прекалено бързо — мислеше си той. — Трябва ли, за да го кажа с думите на Макс, да позвъня на вратата на Люк и да изтърся: „Здрасти, Басе, стари виночерпецо, аз съм някогашният любовник на жена ти“.

— Да и не — отговори Сами. — Въпросът е труден. Човек рядко прекарва по няколко дни, търкаляйки се в усещането за щастие като шницел в брашно, нали? Чувството за щастие е бегло. Колко пъти си бил продължително щастлив?

Жан се замисли.

— Най-дългото ми усещане е четири часа. Пътувах с колата от Париж към Мазан. Исках да видя любимата си, имахме уговорка да се срещнем там, в малкия хотел „Льо Сиекъл“ срещу църквата. Тогава бях щастлив. През цялото четиричасово пътуване. Пеех си. Представях си тялото ѝ и пеех.

— Цели четири часа? Колко дълго.

— О, да. През тези четири часа бях по-щастлив, отколкото през следващите четири дни. Днес обаче, когато си мисля за онези четири дни, съм щастлив, че съм ги изживял.

Една внезапна мисъл го стъписа:

— Възможно ли е едва след време, а понякога и след много време, да решаваме кое е било щастие и кое — не? Нима изобщо не забелязваме, че сме щастливи, и чак по-късно разбираме, че сме били?

— Пфу! — потърси се Сами. — Това би било ужасно. И глупаво.

През следващите часове Жан се занимаваше изключително с идеята си за забавеното осъзнаване на щастието. Корабът напредваше бързо и сигурно по Рона, която в този участък приличаше на корабна магистрала. Никой не стоеше на брега в очакване да си купи книги. Шлюзовете бяха напълно автоматични и през тях преминаваха десетина кораба едновременно.

Тихите дни по каналите бяха безвъзвратно отминали.

Колкото повече се приближаваше до родното място на Манон, толкова повече подробности от преживяното си спомняше. Усещаше близостта ѝ и физически.

Сякаш прочела мислите му, Сами заговори:

— Не е ли учудващо, че любовта е толкова телесна? Тялото си спомня живо как се е усещало в даден момент, а главата забравя казаното от човека в същия този момент. — Тя духна върху фините косъмчета на ръката си. — Помня баща си преди всичко като тяло. Как миришеше, как ходеше. Как се чувствах, когато се опирах на рамото му или мушвах ръка в неговата. Помня гласа му да казва: „Ела тук, Заза, малката ми“. Липсва ми топлината на тялото му и все още се възмущавам, че не вдига телефона, когато имам да му кажа нещо важно. За Бога, искам да чуя гласа му! Но най-силно ми липсва тялото му. Там, където седеше, в старото му кресло, сега има само въздух. Празнота. Празен въздух.

Пердю кимна.

— Единствената грешка на много хора, главно жени, е желанието тялото им да бъде съвършено, защото само тогава можела да бъде обичано. Важното е да умее да обича и да се остави да го обичат — допълни той.

— О, Жан, кажи го още веднъж, и то високо, за да те чуят всички! — засмя се Сами и му подаде бордовия микрофон. — Обичан е този, който обича — още една истина, която се забравя. Прави ли ти впечатление, че повечето хора предпочитат да бъдат обичани и полагат всички усилия, за да го постигнат? Диети, торби с пари, червено бельо… Ако вместо това се постараят те да обичат, светът ще е много по-красив и ще се освободи поне от пристягащото бельо.

Жан се засмя заедно с нея и се замисли за Катрин. И двамата бяха твърде уязвими, твърде раними. Копнееха да бъдат обичани, вместо да намерят сили и смелост да обичат. За да обича някого, човек има нужда от смелост — и от малко очаквания. Дали той ще е в състояние отново да обича истински?

Дали Катрин изобщо чете картичките ми?

Сами умееше да слуша, чуваше всичко и му отговаряше, както подобава. Разказа му, че някога била учителка в Швейцария, в Мелхнау. После започнала да изучава механизмите на съня в Цюрих, чертаела съоръжения за ветрогенератори в Атлантика, отглеждала кози във Воклюз и правела сирене…

Сами притежаваше една вродена слабост: не беше в състояние да лъже. Можеше да мълчи, отказваше да отговори, ала не бе способна да лъже съзнателно.

— Представи си как се приема това в нашето общество — разказа веднъж тя. — Като момиче постоянно си имах ядове! Всички ме мислеха за невъзпитана хлапачка, която се забавлява да е неучтива. Вечеряме в изискан ресторант, келнерът пита дали е било вкусно и аз отговарям съвсем честно: „На нищо не приличаше“. Майката на една съученичка ме пита как е минал рожденият ден на дъщеричката ѝ: „Е, миличка Сами, хареса ли ти?“. Аз се мъча да изстискам от гърлото си едно „Да“, но вместо това отговарям: „Не, беше скучно, а вашата уста мирише, защото прекалявате с червеното вино“.

Пердю избухна в смях. Учудващо е колко сме близо до същността си като деца и колко бързо се отдалечаваме от нея, докато полагаме усилия да бъдем обичани.

— На тринайсет паднах от едно дърво и ме прегледаха на скенер. Тогава се разбра, че в мозъка ми липсва центърът за производство на лъжи. Не съм в състояние да напиша фантастична парабола[47], освен ако не срещна говорещ еднорог. Мога да разкажа само онова, което съм усетила. Аз съм от хората, които трябва да легнат в тигана, за да говорят за пържени картофи.

Кунео им донесе лавандулов сладолед собствено производство. Тръпчив, цветен вкус.

Неумеещата да лъже го проследи с поглед.

— Дребен, дебел, обективно погледнато, никой не би го сложил в първата редица на мъжете от плакатите. Обаче е умен, силен и може всичко, което е важно за живот, изпълнен е с любов. За мен той е най-прекрасният мъж и аз ще го целуна. Ужасно е, че добрите, прекрасните хора като него са малко обичани. Вероятно умеят да се прикриват зад външността си и никой не подозира доколко са готови за любов — с цялото си същество, с принципите си.

Тя въздъхна дълго и блажено.

— Странно е, но и аз не съм обичана. Някога си мислех, че причината се крие в комичната ми външност. После се запитах защо винаги отивам на места, където няколкото хубави мъже вече си имат жени. Като се сетя за майсторите на сирене във Воклюз… мили Боже, куп стари язовци, за които жената е едра, двукрака коза, длъжна да им пере чорапите. Ако благоволят да ти кажат „добър ден“, значи си получила комплимент.

Сами хапваше от сладоледа с видима наслада.

— Аз вярвам — а ти ме поправи, ако разсъждавам тесногръдо като жена — че първо, съществува любов, която мисли само с долната част на тялото. Познавам тази любов. Удоволствие за 15 минути. Второ, има любов, която мисли с главата. И нея познавам. Избираш си мъже, които обективно се вписват добре в плановете ти за живота или поне не ги нарушават. Ала те не те омагьосват. Трето, съществува любов, която се усеща с гърдите, или със слънчевия сплит, или с нещо между тях. Такава любов искам. Искам магия, която осветява моята готовност за живот до последното винтче. А ти как мислиш?

Сами се изплези. Езикът ѝ беше лилав като лавандула.

Пердю вече знаеше отговора на въпроса.

— Сами? — промълви той.

— Какво, Жано?

Днес говореше другояче, но това беше нормално. Написаното от писателите е звукът на сърцето им. На душата.

— Ти си написала „Южни светлини“, нали?

33.

Сигурно беше случайност, че в същия миг слънцето се показа между две купчини облаци и ослепителен лъч падна право върху очите на Сами. Сякаш светнаха две запалени свещи.

Лицето ѝ изрази дълбоко вълнение.

— Да — призна тихо тя и повтори по-високо: — Да.

— Да! — извика тя, засмя се и заплака, разпери ръце. — И целта на тази книга беше да намеря своя мъж, Жано! Мъж, който ме обича с онова тайно място между гърдите и пъпа. Исках той да ме намери, защото ме е търсил, защото ме е сънувал, защото се наслаждава на всичко онова, което съм аз, но и на онова, което не съм. Обаче, Жан Пердю, знаеш ли какво?

Сами продължаваше да се смее и да плаче едновременно.

— Ти ме намери, но не си ти.

Обърна се към камбуза.

— Не си ти, а е онзи тип с престилката на цветя, с прекрасните, твърди като камък мускули. С гъделичкащите мустачки. Той е. Ти го доведе при мен. Ти и „Южни светлини“. По магичен начин.

Жан се зарази от радостта ѝ. Тя беше права: той бе прочел „Южни светлини“, той бе поискал да спрат в Сепой, той бе разрешил на Салво да пътува с тях, а оттам нататък… ето ги тук.

Сами изтри сълзите от лицето си.

— Трябвало е да напиша тази книга. Трябвало е ти да я прочетеш. Трябвало е да преживееш и изстрадаш всичко това, за да се качиш на своя кораб и да отплаваш. Нека да вярваме, че всичко това е трябвало да стане точно така, искаш ли?

— Разбира се, Сами. Аз вярвам. Някои книги са написани за един-единствен човек. „Южни светлини“ е написана за мен.

Събра смелост и продължи:

— През всичките тези години оцелях само благодарение на твоята книга — призна тихо. — Разбирах всяка твоя мисъл. Имах чувството, че ти си ме познавала, преди самият аз да се познавам.

Санари-Сами вдигна ръка към устата си.

— Става ми страшно да слушам такива думи, Жан. Най-прекрасните, които някога съм чувала.

Прегърна го и го целуна. По дясната и лявата буза, по челото и носа. Между целувките говореше:

— Ще ти кажа нещо. Никога повече няма да направя тази лудост — да призова любовта с книга. Знаеш ли колко време чаках? Повече от двайсет години, по дяволите! А сега ме извини. Отивам да целуна моя мъж, да го целуна истински. Това е последната част от експеримента. Ако не се получи, тази вечер ще бъда много зла.

Силно притисна Жан към гърдите си.

— Господи, страх ме е! Много ме е страх! Но е прекрасно. Аз живея, ти също, нали? Забелязваш ли го? Точно в този миг?

Сами изчезна в трюма на кораба.

— Ехо, Салво… — чу Жан гласа ѝ. После настана тишина.

Жан Пердю също усещаше, че живее. Наистина го усещаше и се чувстваше великолепно.

Пътният дневник на Манон

Париж, август 1992 г.

Ти спиш.

Гледам те и не се срамувам. Някога се срамувах дотолкова, че исках да се заровя в соления пясък. И бях убедена, че никога няма да се намери мъж, който да означава всичко за мен. Престанах да се обвинявам, както през изминалите пет кобалтовосини лета. Събраха ни се толкова много дни заедно — опитвам се да ги преброя, Жан Гарваново перо, и стигам до половин година. 169 дни, през които сме дишали един и същи въздух. Представям си ги като два реда перли на шията ми. Дните и нощите далеч от теб, невидими като дъжда в облаците, дните и нощите, през които мислех за теб и се радвах на предстоящата ни среща — тези дни и нощи също се броят. Двойно и даже тройно, с радостта и с чувството за вина. Така погледнато, се събират петнайсет години. Няколко живота. Представяла съм си толкова различни срещи…

Често се питам: сгреших ли? Грешен избор ли направих? Не беше ли по-добре да живея „нормален“живот само с Люк или с друг мъж? Или съм имала всички възможности, но не съм избрала най-добрата?

Когато става дума за живот, няма правилно, няма грешно. А и сега вече не е нужно да си задавам въпроса защо никога не ми е бил достатъчен един мъж.

Имаше толкова много отговори.

И всички гласяха: глад за живот.

И още: наслада. Нажежена до червено, неспокойна, лепкаво мокра наслада.

Означаваха още: оставете ме да живея, преди да посивея и да се сбръчкам. Преди да остана само една полуобитаема къща в края на улицата.

Означаваха: Париж.

Означаваха: ти пресече пътя ми, блъснах се в теб като кораб в остров. (Ха-ха, това беше моят вариант на „Аз не съм виновна, съдбата го поиска“)

Означаваха: наистина ли Люк ме обича достатъчно, за да го понесе?

Означаваха: аз не струвам нищо, аз съм лоша, затова няма значение какво правя.

И още нещо, естествено: мога да имам единия само заедно с другия. Люк и Жан, съпруг и любовник, юг и север, любов и секс, земя и небе, тяло и дух, село и град. Вие сте двете неща, които ми липсват, за да стана цялостна личност. Да дишам и издишвам, а между двете най-сетне да съществувам.

Едно цяло от три части.

Междувременно обаче всички тези отговори станаха невалидни. Сега най-важният въпрос е друг. Кога? Кога ще ти кажа какво се случва с мен?

Никога.

Никога, никога, никога. Или веднага. Когато докосна рамото ти, което се подава изпод завивката. Докосна ли те, ти се събуждаш веднага и питаш: „Какво става? Какво ти е, котенце?“

Искам да се събудиш и да ме спасиш.

СЪБУДИ СЕ!

Защо да се будиш? Аз умея да те лъжа.

Кога ще те напусна?

Скоро.

Няма да е още тази нощ. Няма да се справя. Ще направя поне хиляда опита да се откъсна от теб, да ти обърна гръб и никога да не погледна назад. Едва тогава ще успея.

Тръгвам си на порции. Броя и си повтарям: още хиляда целувки… още 418 целувки… още десет… още четири. Последните три са скрити на тайно място.

Като три бадема на Коледа. За да ми донесат късмет. Вече знам, че човек наистина може да крещи със сърцето си. Много е болезнено.

Да не говорим за болките. Те смаляват света. Сега виждам само теб и мен, и Люк, онова, което става между трима ни. Всеки има своя дял. Аз ще се опитам да спася каквото е останало. Не искам да мисля за наказание. Нещастието е демократично. То е за всички.

Кога ще се предам?

Надявам се да не е скоро.

Искам да разбера дали спасяването ще успее. Лекарите ми предлагат да вземам ибупрофен или опиати — те действали в мозъка, прекъсвали електро-сигналите, пътуващи по лимфната система между мишницата ми, белите дробове и главата.

През някои дни лекарствата действат. Тогава преставам да сънувам в картини. През други дни усещам мириса на неща, които ми напомнят за някога. За детството, когато носех три четвърти чорапи. Случва се нещата да миришат другояче. Фекалиите — на цветя. Виното — на изгоряла гума. А целувката — на смърт.

Искам да съм съвсем сигурна. Затова се отказах от лекарствата. Понякога болките са много силни, тогава губя думите и знам, че не мога да те посрещна. Започвам да те лъжа: записвам си изреченията, които искам да ти кажа, и ги чета по много пъти на ден. Дойдат ли болките, главата ми престава да улавя буквите. В мозъка ми кипи буквена супа. Преварени букви. А-бе-ве-гулаш.

Няколко пъти се ядосах, че ти позволяваш да те лъжа. Няколко пъти се вбесих, че съм преживяла всичко онова с теб. Но не можах да те намразя.

О, Жан, не знам какво да правя! Не знам дали да те събудя и да те умолявам да ми помогнеш. Не знам дали да откъсна тези страници, или да ги копирам и да ти ги изпратя. После. Или никога. Пиша, за да мисля по-ясно.

За всичко останало съм изгубила дар слово.

Сега ти говоря още повече с тялото си. С умореното старо дърво от Юга, от което израства едно-единствено, крехко зелено стъбло. Слава Богу, то има сили да изрази първичните си желания.

Обичай ме.

Дръж ме здраво.

Милвай ме.

Панически цъфтеж, казваше татко. Преди да умре, голямото дърво разцъфва още веднъж. Изпомпва цялата си сила в последните клони и цветове.

Наскоро ми каза, че съм невероятно красива.

Тогава бях в началото на паническия цъфтеж.

Една нощ се обади Виджая, от Ню Йорк. Ти беше още на кораба, продаваше новото издание на „Южни светлини“. Искаш всички да прочетат книгата. Тази малка, прекрасна, странна книга. Каза ми, че в нея няма лъжа. Нищо измислено, нищо разкрасено. Всичко е истина. Виджая има нови работодатели — двама много специални изследователи на клетките. Те вярват, че тялото, а не мозъкът, управлява душата и характера. Това са другите милиарди клетки, казват те. Каквото се случва с тях, се случва на душата.

Виджая ми даде пример с болката. Според него болката обръща полюсите на всички клетки. Промяната започва само след три дни. Всички клетки на възбудата стават клетки на болката. Всички клетки на сетивата стават клетки на страха. Клетките на координацията се превръщат в игленици. Накрая всяка нежност е болка, всеки полъх на вятъра, всяка музикална вибрация, всяка приближаваща сянка предизвикват страх. Болката се храни жадно от всяко движение, от всеки мускул и ражда милиони нови болкови рецептори. Вътрешността на човека се променя изцяло, но отвън не личи нищо.

Накрая, съвсем накрая, не желаеш да те докосват, твърди Виджая. Усамотяваш се.

Болката е рак на душата, твърди твоят стар приятел. Говори като учен, не мисли, че като слушат такива размишления, лаиците получават гадене. Твоят Виджая ми предсказа какво ще се случи с мен.

Болката прави тялото глупаво, главата също оглупява, каза ми твоят Виджая. Човек забравя, престава да мисли логично, само панически. Болките изкопават в мозъка ров, в който падат всички добри мисли. Всички надежди. Накрая падаш там целият и изчезваш. Твоето Аз вече го няма, погълнато е от страха и паниката. Кога ще умра?

Чисто статистически смъртта ми е гарантирана. Имах намерение да изчакам тринайсетте коледни десерта. Мама е майсторка на бисквитите и кремчетата, татко ще сложи на масата четири вида плодове, Люк ще излъска черупките на орехите. Три покривки, три свещника, три парчета хляб. Едно за живите на масата, второто за щастието, което ни очаква, и третото, за да си го поделят бедните и мъртвите. Страх ме е, че много скоро ще се бия с клошарите за трохичка хляб.

Люк ме заклина да ходя на терапия. Нямало значение, че шансовете за успех са нищожни. Така или иначе, част от мен ще умре. С терапия, или без терапия ще се наложи да ми поръчат надгробен камък, да ми прочетат меса, да извадят кърпичките за сълзи.

Дали ще усещам надгробния камък?

Татко ме разбира. Обясних му защо не искам химиотерапия, той се скри в плевнята и дълго плака. Очаквах да си отсече едната ръка.

Мама се е вкаменила. Прилича на парализирано маслиново дърво. Брадичката ù е корава и ръбеста, очите ù са замръзнали. Непрестанно се пита къде е сгрешила, защо не е отдала първото си предчувствие за смъртта на нощен кошмар, на вечно загрижената и тревожна майчина любов.

„Знаех си аз — в проклетия Париж дебне смъртта.“ Ала няма сили да обвини мен. Обвинява себе си. Това ù помага да продължи. Прави всичко, за което я помоля. Последната ми стая е точно такава, за каквато съм мечтала.

Сега сигурно лежиш по гръб като танцьор в пирует. Единият крак изпънат, другият подвит. Едната ръка над главата, другата настрана.

Винаги си ме гледал, сякаш няма друга като мен. Цели пет години. Нито веднъж не ме погледна изнервено или равнодушно. Как успя да го направиш?

Кастор непрекъснато ме зяпа. Вероятно ние, двукраките, сме доста странни същества за котките. Вечността, която ме очаква, е потискаща.

Понякога (знам, това е много лоша мисъл), понякога си пожелавах да има някой, когото обичам и който върви пред мен. За да знам, че мога спокойно да вървя след него.

Понякога си мислех, че ти трябва да си отидеш преди мен, за да мога и аз да го направя. Да си тръгна с увереността, че ти ме чакаш там.

Сбогом, Жан Пердю.

Завиждам ти за всички години, които ти предстоят. Аз влизам в своята последна стая, а оттам — в градината. Да, така ще бъде. Ще прекрача високата врата на терасата и ще вляза в заника на слънцето. А после, после ще се превърна в светлина и ще съм навсякъде. Ще стана част от природата и ще съм винаги до теб, всяка вечер.

34.

Прекараха опияняваща вечер заедно. Салво носеше на масата миди, купа след купа, Макс свиреше на пиано и мъжете танцуваха поред със Сами на палубата.

По-късно се насладиха на гледката на Авиньон и моста Сен Бенезе, станал известен чрез танцова песен. Юли им се предлагаше в цялата си красота. Слънцето отдавна бе залязло, но температурата навън все още беше 28 градуса.

Малко преди полунощ Жан вдигна тост.

— Благодаря ви за приятелството. Благодаря ви за истината. И главно за тази невероятна вечеря.

Всички вдигнаха чаши и се чукнаха. Жан изпита чувството, че камбана отбелязва края на общото им пътуване.

— Впрочем аз съм щастлива — заяви Сами и бузите ѝ пламнаха.

— Все още съм щастлива — призна тя след два часа, а след още два… Тогава вероятно го е казала отново, макар и не с думи, а по всевъзможни други начини. Макс и Жан решиха да не смущават любовната двойка, само им пожелаха това да е първата от хиляди и хиляди любовни нощи, оставиха ги сами на кораба и слязоха на сушата. Минаха през най-близката градска порта и се запътиха към старата част на Авиньон.

Тесните улички бяха препълнени с хора. Горещото южно лято преместваше всички интересни занимания към вечерта и нощта. На площада пред великолепното старо кметство Жан и Макс си купиха сладолед и седнаха да погледат уличните артисти, които жонглираха със запалени факли, изпълняваха акробатични танци и разсмиваха публиката в заведенията с всевъзможни шеги. Според Жан обаче градът не беше симпатичен, а приличаше по-скоро на лъжлива уличница, опитваща се да възвърне доброто си име.

Макс облизваше жадно бързо топящия се сладолед и говореше с пълна уста:

— Смятам да пиша детски книги. Вече имам някои идеи.

Жан го погледна изпод вежди. „Май настъпи моментът, в който Макс ще започне да става такъв, какъвто ще е в бъдещето“, помисли си той.

— Бих ли могъл да чуя идеите ти? — попита той след кратък миг на нежно учудване, че му е разрешено да съпреживее този момент.

— Най-после! Вече си мислех, че няма да ме попиташ.

Макс извади от задния си джоб тефтерче и зачете:

— Старият майстор на магии се запита кога най-после ще дойде някое смело момиче, за да го изрови от градината, където бе забравен вече сто години под лехата с ягоди…

Младият мъж вдигна глава и Пердю прочете в погледа му спокойна увереност.

— Или историята на малкия свещен Бимбам.

— Кой е Бимбам?

— Светецът, който трябва да се грижи за всичко, с което другите не искат да се занимават. Представям си, че дори Бимбам е бил дете, преди да почнат да говорят: „Ах ти, свети Бимбам, какъв каза, че искаш да станеш? Писател?“. — Макс се ухили доволно. — Има и една история за Клер, която се разменя с котката си Мину. И още…

„Бъдещият герой на детските стаи“, помисли си Жан, заслушан в чудните хрумвания на Макс.

— … историята за малкия Бруно, който отива на небето да се оплаче на компетентните лица, че са му дали лошо семейство…

Жан слушаше с нарастващ интерес и в сърцето му се разливаше нежност. Истински обичаше този млад мъж. Капризите му, странностите му, погледа и смеха му.

— … и когато сенките отново се върнат в детството на собствениците си, за да подредят живота им…

„Прекрасно е, помисли си Жан. Ще пратя сянката си обратно във времето и ще я помоля да подреди живота ми. Звучи безкрайно примамливо. За съжаление, е невъзможно.“

Върнаха се късно през нощта, всъщност около час преди разсъмване.

Макс се сгуши в своето ъгълче, записа си някои идеи и скоро заспа. Жан Пердю обиколи с бавни крачки своя книжен кораб, меко люлян от вълните. Котките вървяха плътно до него и го наблюдаваха внимателно. Усещаха, че предстои сбогуване.

Жан отново и отново протягаше ръце към етажерките с книги и милваше гръбчетата им. Много етажерки обаче бяха празни. Той знаеше коя книга точно къде е стояла, преди да я продадат. Както човек познава къщите и градинките на своята улица, на своя град. И продължава да ги вижда дори след като са станали жертва на широка магистрала или търговски център.

Винаги бе приемал присъствието на книгите като защита. Бе събрал в кораба си целия свят, всички чувства, всички времена и пространства. Не беше нужно да пътува, достатъчно му беше да разговаря с книгите. Ценеше ги повече от хората.

Те не бяха така заплашителни.

Жан седна в креслото на малкия подиум и се загледа през големия прозорец към водата. Котките се сгушиха в скута му.

„Няма да ти позволим да се изправиш — казваха телата им и ставаха все по-тежки и топли. — Искаме да останеш тук.“

Такъв беше животът му. Двайсет и пет на пет метра. Започна да го изгражда, когато беше на възрастта на Макс — кораба, сбирката на „Литературната аптека“, реномето си, котвената верига. Ден след ден ковеше, закаляваше, подреждаше. Парче по парче, брънка по брънка. Скри се тук като в пашкул.

Днес усещаше, че нещо не е наред. Ако животът му беше албум със снимки, всички случайно направени фотографии щяха да си приличат. Щяха да го показват винаги на този кораб, с книга в ръка, само косата му щеше да посребрява и да оредява. Последната снимка ще го представи с търсещ поглед и със сбръчкано старческо лице.

Не искаше да свърши така — с въпроса това ли е било всичко.

Имаше само един изход. Да извърши нещо драстично. Да разбие котвената верига.

Трябваше да напусне кораба. Да го напусне изцяло и завинаги. Първоначално това решение му предизвика гадене… но после, когато си пое дълбоко дъх и си представи живота без „Лулу“, изпита облекчение.

Моментално се пробуди нечистата му съвест. Да захвърли „Литературната аптека“ като омръзнала му любовница?

— Тя не е такава — пошепна Пердю.

Помилва котките и те замъркаха.

— Какво ще правя с вас? — попита безпомощно той.

Сами запя насън.

В главата му се оформи ново решение.

Може би няма да се наложи да изостави „Литературната аптека“. Може би не е нужно да търси купувач.

— Мислите ли, че Кунео ще се чувства добре тук? — обърна се Пердю към двете котки.

Те скриха главички в шепите му.

Хората говореха, че котешкото мъркане може да накара дори натрошените кости да зараснат правилно и да излекува вкаменена човешка душа. Въпреки това котките вървяха по свой си път и не поглеждаха назад. Те обичаха без страх, без условия, но и без обещания.

Жан Пердю си спомни „Стъпалата“ на Херман Хесе. Повечето хора знаеха изречението „На всяко начало е присъща магия…“, но допълнението „която ни закриля и ни помага да живеем“ бе познато на малцина — а почти никой не разбираше, че в това стихотворение Хесе не говори за ново начало.

Хесе е имал предвид готовността да се сбогуваш.

Сбогуване с навиците.

Сбогуване с илюзиите.

Сбогуване с живот, който отдавна е отминал, останала е само обвивка, в която от време на време се разнасят въздишки.

35.

Най-сетне се събраха на късна закуска. Денят ги посрещна с 35-градусова жега и с изненада от Сами. Двамата с Кунео рано-рано бяха излезли на покупки и Сами връчи на всичките си спътници мобилни телефони с предплатени карти.

Пердю разгледа скептично своя и го остави между кроасана и кафето. Цифрите бяха много дребни и за да ги разчете, се нуждаеше от очилата си за четене.

— Тези нещица са на пазара от двайсет години. Имай им доверие — подразни го Макс.

— Сложила съм нашите номера в телефонния указател — добави поучително Сами. — Искам да ни се обаждаш, когато се чувстваш добре, когато не знаеш как се приготвят поширани яйца, когато ти е скучно и ти се ще да скочиш през прозореца, за да преживееш нещо интересно.

Жан остана трогнат от сериозния ѝ тон.

— Благодаря ви — промълви той смутено.

Откритата ѝ, показвана без страх привързаност го плашеше. Дали пък хората не ценяха точно тези качества у приятелите си?

Двамата се прегърнаха и дребната Сами почти изчезна в ръцете му.

— Аз… ами аз също искам да ви дам нещо — рече след малко Пердю, извади ключовете на корабчето си и ги бутна към Кунео през масата. — Уважаема най-неопитна лъжкиньо в света, уважаеми най-добри готвачо западно от Италия, от тук нататък смятам да продължа по суша, затова ви връчвам ключовете на „Лулу“. Моля ви само да запазите едно свободно ъгълче за котки и за писатели, които търсят своята история. Искате ли „Лулу“? Не ви задължавам да я приемете, но ако я искате, ще се радвам да се грижите за нея. Давам ви я назаем завинаги, тоест…

— Не, в никакъв случай! — извика възмутено Сами. — Това е твоята професия, твоето бюро, твоят лекарски кабинет, твоят дом. Книжният кораб си ти, глупави човече, и не можеш да го дадеш на чужди хора, дори те да го искат повече от всичко на света.

Тримата мъже се обърнаха към нея като един и я погледнаха смаяни.

— Моля за извинение — запелтечи тя. — Аз… всъщност исках да кажа точно това. Не бива така. Не е редно да заменим мобилен телефон срещу кораб. Как си го представяте!

Сами се засмя смутено.

— Сега вече разбрах какво искаше да ни кажеш, като обясняваше, че не можеш да лъжеш — отбеляза Макс. — Явно тази способност ти е дарена за цял живот. А що се отнася до мен, ще кажа, преди да сте ме попитали: аз не се нуждая от кораб, но много бих искал Жан да ме вземе със себе си в колата и да ме поразходи още малко.

Кунео ги гледаше със сълзи в очите.

— О, Господи… — Нищо друго не бе в състояние да каже. — О, капитано… вижте, аз… всичко това…

Говориха дълго, обсъждаха аргументите за и против. Колкото повече се колебаеха Сами и Кунео, толкова по-решителен ставаше Жан. Макс се държеше настрана. Само веднъж попита:

— Това май се казваше харакири, нали?

Пердю пренебрегна забележката. Инстинктът му подсказваше, че постъпва правилно. Когато Сами и Кунео най-после се съгласиха да приемат подаръка му, наближаваше обед.

Видимо развълнуван, неаполитанецът кимна бавно и тържествено.

— Е, добре, капитано. Ние ще се грижим за твоя кораб. Ще го гледаме вместо теб, докато пожелаеш да си го върнеш. Все едно кога ще дойдеш отново при нас — вдругиден, след година или след трийсет години. Обещавам ти също, че твоят кораб ще остане отворен за котки и за писатели.

Подкрепиха договора със сърдечна прегръдка.

Сами се отдели последна от Жан и го дари с поглед, изпълнен с обич.

— Моят най-любим читател — пошепна трогнато тя. — Не можех да си пожелая по-добър.

Макс и Жан събраха вещите си в моряшката торба на младия писател и в няколко големи пазарски торби и слязоха от борда. Пердю взе само дрехите си и започнатата „Голяма енциклопедия на малките чувства“.

Кунео включи двигателя и с умели движения на руля започна да отдалечава „Лулу“ от кея. Жан изобщо не изпита болка. Макс стоеше до него и въздишаше, но Пердю имаше чувството, че и той като „Лулу“ се отдалечава от него. Макс замаха с две ръце, викайки „Чао“ и „Салю“, но Пердю беше сигурен, че вече няма ръка, с която да маха.

Остана загледан след своя книжен кораб, докато той изчезна зад завоя на реката. Продължи да гледа след него доста време след скриването му, чакайки да усети отново изтръпналите си крайници и да почувства нещо.

По някое време намери сили да се обърне и видя, че Макс е седнал на една пейка и го чака спокойно.

— Да вървим — изрече Пердю със сух, пращящ глас.

За първи път от пет седмици изтеглиха пари от своите банки, по-точно от филиалите им в Авиньон, за което бяха необходими десетина телефонни разговора, изпращане на факсове за сравняване на подписите и строга проверка на паспортите. Отидоха на гарата и наеха малка млечнобяла кола, с която потеглиха към Люберон.

Югоизточно от Авиньон поеха по второстепенното шосе Д 900. До Боние имаше само 44 километра.

Макс отвори прозореца и възхитено заоглежда околността. Вляво и вдясно от пътя се редяха слънчогледови ниви, зелени лозя и просторни поля с лавандула. Многоцветна земя, помисли си Пердю. Жълта, тъмнозелена, виолетова. А отгоре наситеносиньо небе, изпъстрено с бели облачета.

В далечината вече се виждаха големият и малкият Люберон: огромна, дълга планинска маса с ниско столче от едната си страна.

Слънцето печеше немилостиво. Буквално поглъщаше земята и човешката плът, заливаше полята и селищата с ослепителен блясък.

— Трябват ни сламени шапки — рече Макс. — И ленени панталони.

— Имаме нужда от дезодоранти и крем за слънце — поправи го сухо Пердю.

Макс очевидно се чувстваше добре. Плъзна се без никаква съпротива в новия пейзаж като липсваща частица от голям пъзел.

С Жан беше друго. Виждаше всичко, но го възприемаше като далечно и чуждо. Все още се чувстваше замаян.

По зелените хълмове бяха накацали селца. Светъл пясъчник, светли керемиди, които устояваха на слънцето. Величествени хищни птици се плъзгаха гордо по небето, охраняваха въздушното пространство. Шосетата бяха тесни и празни.

Манон е познавала тези планини, възвишения и разноцветни поля. Усещала е мекия въздух, докосвала е столетните дървета, в чиито гъсти корони се гушеха стотици цикади и търкаха пипалцата си. Издаваха постоянни звуци, които, според Жан, означаваха: „Какво? Какво? Какво?“.

Какво правиш тук? Какво търсиш тук? Какво усещаш тук?

Нищо.

На него тези места не му казваха абсолютно нищо.

Минаха през Менерб и скалите с цвят на къри и покрай безкрайни лозя и ферми се приближиха към долината на Калавон и Боние.

„Боние се е нагласил между големия и малкия Люберон. Прилича на торта на пет етажа — разказваше му Манон. — Най-отгоре е старата църква, заобиколена от стогодишни кипариси. Там е и най-красивото гробище на Люберон. Най-отдолу са лозарите, овощарите и къщите за летовници. Трите пласта между тях са заети от къщи и заведения. Петте части са свързани от стръмни улички и пътеки, затова всички местни хора имат красиви, силни глезени.“ Показа своите на Жан и той ги целуна.

— Мястото е прекрасно — промълви Макс.

Завиха по полски път, заобиколиха огромна слънчогледова нива, прекосиха лозе — и установиха, че не знаят къде са попаднали. Жан спря в края на пътя.

— Според картата Льо Пти Сен Жан е някъде тук — Макс забоде нокът върху малка черна точка.

Цикадите не спираха. Сега звучаха другояче: „Хе, хе, хе!“. Иначе беше съвсем тихо. Единствено лекото бучене на мотора нарушаваше дълбоката провинциална тишина.

Първо чуха бръмчене, после от близкото лозе излезе трактор. Никога не бяха виждали такова чудо: тракторът беше невероятно тесен, гумите му бяха тънки, но много високи, за да може да минава с голяма скорост между редовете лози.

Зад волана седеше млад мъж с бейзболна шапка, слънчеви очила, отрязани до над коленете джинси и вехта бяла тениска. Поздрави непознатите с кратко кимване и продължи пътя си. Макс замаха трескаво подире му и тракторът спря на няколко метра от колата. Макс изскочи навън и хукна към тракториста.

— Извинете ме, мосю! — опита се да надвика мощния двигател той. — Къде да намерим къщата Пти Сен Жан на Бриджит Боне?

Трактористът изключи двигателя, свали бейзболната шапка и слънчевите очила и изтри потта от челото си. По раменете му се разсипа гъста шоколадовокафява коса.

— Господи! Смирено моля за извинение, мадмоазел! Мислех, че сте… че сте… — Макс се изчерви смутено.

— Вероятно си представяте жените с дълги, тесни рокли, а не на трактор — отвърна хладно непознатата млада дама и отново прибра косата си под шапката.

— Или бременни и боси до печката — допълни Макс.

Непознатата се стъписа. В следващия миг избухна в луд смях.

Жан се обърна и се загледа в двамата. Младата жена отново си бе сложила слънчевите очила и обясняваше на Макс как да стигне до търсеното място. Имотът на Боне бил от другата страна на лозето. Пътят щял да ги изведе право там.

— Много ви благодаря, мадмоазел!

Макс каза още нещо, но шумът от мощния двигател на трактора заглуши думите му. Пердю видя само долната част на красивото женско лице. Устните се усмихваха.

Трактористката даде газ и се понесе в обратната посока, оставяйки зад себе си облак прах. Макс я изчака да изчезне между лозите и се върна в колата. Лицето му пламтеше.

— Все повече харесвам това място — отбеляза тихо той.

— Какво се случи? — попита Пердю, забелязал вълнението му.

— С тази жена? — Макс се засмя доста пресилено. — Накратко казано, тя изглежда невероятно. По-точно… не знам какво да кажа. Не съм на себе си…

„Макс изглежда като щастлив плюшен заек“, помисли си Жан.

— Мръсна, изпотена, но невероятно хубава. Като шоколад от хладилника. А иначе… иначе… нищо не се случи. Страхотен трактор, нали? Защо питаш?

Макс явно се смути.

— Просто попитах — излъга Жан.

Само след минути стигнаха до Льо Пти Сен Жан. Селска къща от ранния XVIII век, все едно излязла от книга с гравюри. Воднистосив камък, тесни, високи прозорци, градина като от рисунка, дива и цъфтяща. Тук Макс бе намерил едно от последните свободни места за нощувка — по пътя влязоха в интернет кафене и той прерови уебстраницата на Люберон, докато стигна до мадам Боне. Стаята им беше в преустроения гълъбарник, в цената бе включена закуска.

Бриджит Боне — дребна жена с къса коса, към края на петдесетте — ги посрещна със сърдечна усмивка и кошничка прясно набрани кайсии. Облечена в мъжка риза и светлозелени бермуди, а на главата си носеше широкопола шапка. Лицето ѝ бе силно загоряло от слънцето и имаше цвета на орех, очите ѝ сияеха небесносини.

Кайсиите ухаеха зашеметяващо, а преустроеният гълъбарник се оказа просторна стая четири на четири метра, с малка баня, тясна тоалетна, няколко куки на стената вместо гардероб и доста тясно легло.

— Къде е второто легло? — учуди се Жан.

— Няма второ легло, господа. Вие не сте ли двойка?

— Аз ще спя на открито — предложи бързо Макс.

Гълъбарникът беше малък, но прекрасен. От високия прозорец се разкриваше невероятна гледка към отсрещното плато Дьо Валенсол. Къщата бе заобиколена от огромна градина с овощни дървета и лавандула, имаше тераса, настлана с чакъл, и широк каменен зид, който изглеждаше като остатък от древен замък. Точно под гълъбарника се плискаше малък фонтан. Във водата се охлаждаше вино. Гостите на мадам Боне можеха да поседнат на стената, да люлеят крака и да се наслаждават на овощни дървета, зеленчукови поля и лозя, простиращи се чак до края на долината. Никъде не се виждаха шосета или ферми. Някой със силно изразено чувство за перспектива бе избрал това място.

Макс се покачи върху широкия зид, засенчи очите си с едната ръка, за да ги опази от слънцето, и се загледа към равнината. Ако се вслушаше внимателно, човек можеше да различи тракане на мотор и да види малък облак прах, който се движеше от ляво надясно и от дясно наляво.

Терасата на гълъбарника бе обградена от лавандулови храсти, рози и овощни дървета. Под огромен чадър бяха поставени две удобни кресла със светли възглавници и масичка с мозайки.

Мадам Боне поднесе на гостите си леденостудени оранжади и, като поздрав за добре дошли, охладено „бонг венг“, както го произнесе тя — златножълто вино.

— Виното е тукашно, от избата на Люк Басе — съобщи гордо мадам Боне. — Имотът е от XVII век, намира се от другата страна на шосето. Петнайсет минути път пеша. Тази година „Манон XVII“ получи златен медал.

— Какво? — Пердю усети пробождане в сърцето. — Виното се казва „Манон“?

Съобразителният Макс побърза да благодари на любезната домакиня.

Докато Бриджит Боне се отдалечаваше покрай красивите лехи и от време на време се навеждаше да откъсне някоя тревичка, младият писател разгледа етикета на бутилката. Под големия надпис „Манон“ бе отпечатана фина рисунка на лице, обрамчено от меки къдрици, усмихнато, с широко отворени големи очи.

— Това ли е твоята Манон? — попита възхитено Макс.

Жан Пердю кимна, после поклати глава.

Не, разбира се, че не беше тя. Не бешенеговатаМанон.

Неговата Манон бе мъртва. Жива и красива бе само в сънищата.

Защо се бе явила пред него без предупреждение?

Взе бутилката от ръката на Макс и нежно помилва нарисуваното лице на Манон. Нейната коса. Нейните скули, брадичката, устата, шията… Всичко, което беше докосвал някога.

Жан се разтрепери.

Първо затрепериха коленете му. После треперенето се разпростря към корема и гърдите, засили се, стана неудържимо. Стигна до ръцете и пръстите, заседна в устните и клепачите.

Ей сега ще припадна!

Зашепна като в транс:

— Тя обичаше шума на кайсиите, когато ги откъсват от дървото. Трябва да хванеш плода между палеца и два пръста, да го завъртиш внимателно и тогава се чува „кник“. Котката ѝ се казваше Миу. През зимата Миу спеше на главата ѝ, като нощна шапка. Манон казваше, че пръстите на краката ѝ били наследство от баща ѝ. Пръсти с талия. Манон обичаше баща си. Обичаше палачинки със сирене банон и лавандулов мед. А когато спеше, Макс, често се смееше насън. Тя беше омъжена за Люк, аз ѝ бях само любовник. Люк Басе, лозарят…

Жан вдигна глава и с треперещи пръсти остави бутилката върху мозайката на масата. Много му се искаше да я метне към зида, но се страхуваше да не разреже лицето на Манон.

Вече не издържаше. Не можеше да се понася. Намираше се в едно от най-хубавите кътчета на земята, с приятел, който му бе станал син и довереник. Бе разрушил мостовете зад себе си и бе изминал пътя до Юга по вода и сълзи.

И за какво беше всичко това? Само за да установи, че още не е готов?

Не би могъл да забрави коридора на парижкото си жилище. Стената от книги, зад която скри лавандуловата стая.

Нима бе очаквал просто да дойде тук и всичко да се разтвори по чудодеен начин? Нима бе очаквал да остави мъката си по реките, да замени неизплаканите сълзи срещу опрощението на мъртвата Манон? Наистина ли бе отишъл достатъчно далеч, за да заслужи опрощение?

Да. Отговорът беше „да“. За съжаление обаче, не бе толкова просто.

Никога не е просто.

Гневно обърна бутилката. Не искаше Манон да го вижда такъв.

Няма право да излезе пред нея в този вид. В момента се чувстваше не-човек. Сърцето му се луташе бездомно и трепереше от страх, че някога може да се влюби пак и да изгуби любимата.

Макс стисна ръката му. Жан му отговори със същото. Постепенно започна да му олеква.

36.

Коприненият въздух на Юга изпълваше колата. Жан свали всички прозорци на старото рено 5, подарък от Жерар Боне, съпруга на Бриджит. Върнаха наетата кола в Апт.

Дясната врата беше синя, лявата — червена, останалото беше ръждиво бежово. С тази кола и с малката пътна чанта Пердю тръгна на път сам. Прекоси Боние, стигна до Лурмарен и оттам през Пертюи към Екс. После по най-бързия начин на юг, към морето. Там долу го очакваше Марсилия, горда владетелка на своя залив. Големият град, където Африка, Европа и Азия се целуваха и водеха войни. Пристанищният град лежеше под слънцето като искрящ, дишащ организъм. Пердю прекоси Витрол и започна да се спуска към долината.

Вдясно се редяха бели градски къщи. Вляво се синееха небето и водата. Опияняваща гледка.

Морето искреше.

— Здравей, море — пошепна Жан Пердю.

Сърцето му кървеше. Сякаш водата бе метнала харпун, бе пробила гърдите му и сега го теглеше към себе си с невидимо, неумолимо въже.

Водата. Небето. Бели облачета горе, бели гребени на вълните долу.

Точно така. Ще влезе в това лишено от граници синьо. Ще се движи по стръмния бряг. Ще отиде далеч, много далеч. Няма да спре, докато не намери покой. Докато треперенето във вътрешността му не престане. Дали защото се бе сбогувал с „Лулу“? Или с надеждата, че се е справил с миналото?

Жан Пердю възнамеряваше да пътува, докато намери сигурност. Докато открие място, където да се скрие като ранено животно.

Да се лекувам. Трябва да се лекувам.

Когато тръгна от Париж, не знаеше защо го прави.

За да не мисли още колко много неща не е знаел, включи радиото.

— Ако желаете да ни разкажете събитието, което ви е превърнало в това, което сте, направете го. Обадете ми се и разкажете историята на мен и на всички наши слушатели от департамента Вар.

Говорителката продиктува телефонен номер, а после съобщи с шоколадовия си глас, че следва хубава музика. Бавно парче се затъркаля като вълна. От време на време се чуваха меланхоличните въздишки на електрическа китара. Барабаните гърмяха като прибоя.

„Албатрос“ от Флийтуд Мак.

Жан Пердю слушаше музиката и си представяше полет на чайка към залязващото слънце и плаж далеч от света. По пясъка святкаха огньове, пушеха мокри дърва.

Докато Жан пътуваше покрай Марсилия в топлия летен ден и се питаше кое е неговото събитие, „Марго от Обан“ разказа по радиото за мига, когато започнала да става самата тя.

— Раждането на първото ми дете. Родих дъщеря, казва се Фльор. Трийсет и шест часа болки. Дотогава не знаех, че болката може да роди такова щастие. Изпитах такъв покой… Почувствах се спасена. Изведнъж животът ми доби смисъл. Престанах да се страхувам от смъртта. Родих дете, нов живот. Болката се оказа пътят към щастието.

За миг Жан Пердю разбра тази Марго от Обан. Но той си оставаше мъж. Никога няма да проумее какво означава цели девет месеца да не си сам в тялото си. Никога няма да усети как част от него преминава в детето и изчезва.

Влезе в дългия тунел на Марсилия, минаващ под катедралите. И продължи да слуша радио.

Обади се някой си Жил от Марсилия. Говореше твърдо и отсечено, като работник.

— Аз станах аз, когато умря синът ми — заговори със запъване. — Болката от загубата ми показа кое е важното. Отначало мъката ме придружаваше целодневно. Тя ме будеше, постоянно вървеше до мен, навсякъде беше с мен. Прекарвах с нея цялата вечер, не ме оставяше на мира даже в съня. Мъката ме душеше, разтърсваше ме. И в същото време ме топлеше. Един ден тя си отиде, но не завинаги. Често се случва отново да се появи пред мен. Тогава разбрах кое е важното в живота. Мъката ми го показа. Важно е да обичаш. Да се храниш хубаво. И да вървиш с изправен гръб. Да имаш силата да казваш „не“, когато е необходимо.

Отново музика. Жан остави Марсилия зад себе си.

Досега смятах, че съм единственият човек, който тъгува. Единственият, когото мъката е извадила от равновесие. О, Манон! Липсваше ми човек, с когото да мога да говоря за теб.

Отново си спомни баналната причина, поради която бе прерязал въжетата в Париж. Подтикнат от Херман Хесе и неговите „Стъпала“. Дълбоко интимното, дълбоко човешкото стихотворение.

Смътно разбираше, че няма да пропусне нито едно стъпало.

На колко беше стъпил досега? Още ли беше в края? Беше ли вече в началото? Падаше ли, губеше ли опора? Изключи радиото. Видя отбивката за Касис и се включи в потока от коли.

Отдели се от магистралата, потънал в мислите си. Много скоро стигна в Касис и реното загърмя по стръмните улички. Градът бе препълнен с туристи. Магазинчетата предлагаха пластмасови животинки, диамантени обици, вечерни тоалети… Пред скъп крайбрежен ресторант се вееха плакати: „Каним ви на Бали-бюфет!“.

Тук не е за мен.

Пердю си спомни Ерик Лансон, терапевта от правителствения квартал на Париж, който обичаше да чете фентъзи и се опитваше да му достави радост с литературен психоанализ. Защо не бе поговорил с Лансон за тъгата и страха си? Веднъж бе получил от него картичка от Бали. За тамошните жители смъртта била най-високата точка на живота. Празнували я с танци, музикални изпълнения и богата закуска с дарове от морето. Жан си представи какво би казал Макс за такова празненство. Нещо неприлично. Нещо весело.

На сбогуване Макс каза на Жан две неща. Първо, че трябва да видим мъртвите, да ги изгорим и да погребем пепелта им — а после да започнем да разказваме историята им.

— Който мълчи за мъртвите, те не го оставят на мира.

И второ, че смята да остане в гълъбарника и да пише. Защото местността около Боние еистински красива.

Жан Пердю подозираше, че важна роля играе и един червен лозарски трактор.

И така, какво бе казал Макс? Че трябва да разкаже историята на мъртвите?

Пердю се покашля и заговори високо и ясно:

— Тя ми говореше за природата. Показваше ми чувствата си, винаги. Обичаше танго. Пиеше живота като шампанско и не спираше. Защото знаеше, че животът е нещо много специално.

Сърцето му се напълни с болка и тъга.

През последните две седмици беше плакал повече, отколкото през изминалите двайсет години. И всички сълзи бяха за Манон. Вече не се срамуваше да плаче.

Пердю прекоси стръмните улички на Касис. Мина отляво на нос Канай и впечатляващите червени скали и продължи на юг между възвишения и пиниеви гори, следвайки старото, виещо се по брега шосе, което свързваше Марсилия с Кан. Селата преминаваха едно в друго, редици къщи образуваха границите на градчетата, навсякъде растяха палми и пинии, цветни поляни се редуваха със стръмни скали. Ла Сиота. Льо Люк. Ле Лок.

Забеляза паркинга на входа към плажа и спонтанно се отклони от спокойната колона коли. Бе огладнял.

В малкото градче с обрулени от ветровете стари вили и нови, прагматични хотелски съоръжения в близост до просторния плаж летуваха главно семейства. Малки и големи се разхождаха по алеите, похапваха в ресторантите и бистрата. Всички заведения бяха отворили широко прозорците си към морето.

Няколко загорели от слънцето момчета играеха фризби в малкия залив, а зад веригата от жълти буйове чакаха десетки платноходки, боядисани в бяло.

Жан намери място в плажното бистро „Л’Екватор“, само на два метра от пясъка и на десетина метра от меките вълни. Големите сини чадъри се полюляваха над голите маси. През сезона в Прованс никога не достигаше място и гостите се подреждаха в заведенията плътно като сардини в консерва. Пердю седна на бара.

Поднесоха му високо черно гърненце с миди, задушени в сметана и подправки. Пердю пи много вода, поръча и чаша тръпчиво бяло вино. Ядеше и пиеше, без да откъсва поглед от морето.

Под светлината на късния ден вълните изглеждаха светлосини. След залез слънце щяха да станат тъмносини. Пясъкът приличаше на тъмно ленено семе, но скоро щеше да посивее. Покрай бистрото минаваха оживено разговарящи жени с къси полички. Смехът им издаваше радостно очакване. На кея щеше да има дискотека под открито небе. Момчета и момичета в тънки роклички или по къси джинси и шорти стояха на групи по трима-четирима и разговаряха. Тесните, къси блузки разкриваха бронзова, блестяща под залязващото слънце кожа.

Пердю наблюдаваше с интерес младите жени и мъже.

В начина, по който се движеха — бързо, леко приведени напред, — личеше необузданото им желание да преживеят нещо. Да стигнат възможно най-бързо до там, където има приключения. Еротични приключения! Смях, свобода, танци до зори, боси крака в хладния пясък, горещи тела. И целувки, които ще останат незабравими.

По залез слънце Сен Кюр и Ле Лок се превръщаха в място за забавление.

Лято на юг. Последните часове на горещия следобед, когато кръвта се е уморила да се движи по тялото.

Стръмният нос отляво на Жан, обрасъл с къщи и пинии, сияеше ръждивочервен, хоризонтът се очертаваше оранжевосин, морето се вълнуваше, сладко и солено.

Когато опразни съдчето с миди и на дъното остана само малко сметанов сос с вкус на морска вода, а чинията се напълни с мидени черупки, морето, небето и земята изведнъж се потопиха в синьо. По-точно в сивосиньо, което охлади въздуха, виното, белите стени и крайбрежната алея. За миг всички хора заприличаха на говорещи каменни скулптури.

Русият келнер, който със сигурност беше страхотен сърфист, отнесе гърненцето и чинията и донесе топла вода за измиване на ръцете.

— Искаш ли десерт?

Въпросът прозвуча любезно, но подтекстът беше ясен: „Ако не, тръгвай си, моля те, много хора чакат за мястото ти“.

Пердю отказа десерт. Чувстваше се прекрасно. Нахрани се с морска храна, пи от морето с очи. Утоли копнежа си и треперенето отслабна.

Остави недопитата чаша с вино, хвърли банкнота на бара и се запъти към паркинга. Качи се в пъстрото рено и потегли отново по крайбрежното шосе със солен вкус на устните си.

Когато престана да вижда морето, зави надясно и се отклони от националния маршрут. След кратък път между пинии, кипариси, борове и къщи, хотели и вили отново видя водата да проблясва под ярката светлина на луната. Навлезе в красиво селище от многоцветни вили. Уличките между тях бяха пусти. Не знаеше къде се намира, но осъзна, че с радост би се събудил тук утре сутринта, за да поплува в морето. Беше време да си потърси място за нощувка. Или да се настани някъде на плажа, да запали огън и да спи под звездите.

Тъкмо когато се спускаше по булевард „Фредерик Мистрал“, реното започна да вие жално. Само след минута се чу съскане, последвано от силно изпукване. Моторът се закашля и спря. Пердю едва успя да завие към тротоара.

Там колата въздъхна за последен път. Жан завъртя ключа, но не чу нито звук. Колата очевидно искаше да остане тук.

Пердю слезе и се огледа.

Точно под него се простираше малък залив с хубав плаж. Отзад се редяха вили и ниски блокчета с апартаменти за туристи. На около половин километър от него беше центърът на селището, осветен в оранжево. Пердю взе чантата си от колата и тръгна към центъра.

Наоколо цареше тишина. Тук явно не правеха дискотеки на открито. Колите минаваха извън селището. Дори морето не вдигаше излишен шум.

След десетина минути път покрай стари вили с цветни градини отпред Пердю изведнъж се изправи пред четириъгълна наблюдателна кула. Преди повече от сто години някой бе измислил да построи около кулата хотел. Сега вече му стана ясно къде е попаднал.

Точно тук ли трябваше да се озове? Всъщност беше логично. Изпълнен с почит, излезе на кея. Затвори очи и вдъхна дълбоко морския въздух. Сол. Простор. Свежест.

Отвори очи. Старото рибарско пристанище. Дузини многоцветни корабчета се полюляваха върху коприненосинята вода. Зад тях се редяха горди бели яхти. Нито една къща не беше на повече от четири етажа. Фасадите им бяха боядисани в пастелни тонове.

Старо моряшко селище, денем сияещо под ярката слънчева светлина, нощем спокойно спящо под звездното небе. Вечер палеха старомодни розови фенери. Ето го и пазара с жълти и червени платнища над сергиите. Ето ги и старите чинари. Сред тях хора, успокоени от слънцето и морето, се взираха замечтано в нещо свое. Безброй нови заведения, безброй маси и столове.

Мястото, приютило и утешило много бегълци.

Санари сюр Мер.

37.

До: Катрин (фамилното име е на известния Льо П., нали знаете кой), улица „Монтаняр“ № 27, 75011 Париж

Санари сюр Мер, през август

Далечна Катрин,

Досега съм преброил двайсет и седем цвята на морето. Днес е смесица от синьо и зелено. Жените в бутиците го наричат петролено. Те си знаят своето, но според мен е „мокър тюркоаз“.

Морето, Катрин, може да вика. Може да драска, да те цапва с лапичките си като котка. Може да те ласкае, да те милва. То е най-гладкото огледало, докато сърфистите не се втурнат в големите, шумни вълни. Всеки ден е различно. Зададе ли се буря, чайките пищят като малки деца, а изгрее ли слънце, възвестяват идващото великолепие: „Красиво! Красиво! Красиво!“. Човек може да умре сред красотата на Санари и да не усети.

Моите ергенски дни сред красивото синьо — в моята синя стая в пансиона „Бьо Сежур“, чийто собственик се казва Андре — приключиха скоро след 14 юли. Вече не се налага да тъпча дрехите си в торба и да ходя при мадам Полин или в пералнята зад търговския център на Сикс Форс ле Плаж. Вече си имам перална машина. В книжарницата беше ден за плащане. Мадам Миньон Монфрер (ММ), собственицата, първата местна книжарка, е доволна от мен. Каза, че изобщо не ѝ преча. Виж ти! Първата шефка в живота ми даде нареждане да се занимавам с детските книги, с речниците и с класиците. Помоли ме също да проверя много внимателно отдела с немските писатели емигранти. Изпълнявам желанията ѝ дословно и трябва да ти кажа, че се чувствам добре. Даже ми е приятно, че не аз нося цялата отговорност.

Наех си и къща. За пералната машина и за мен.

Намира се на хълма над пристанището, точно зад параклиса Нотър Дам дьо Пити. От прозореца си виждам малкия залив Портисол, където туристите лежат един до друг като сардели. Някои стари жилища в Париж със сигурност са по-големи от моята къща, но не са толкова красиви.

Цветът ѝ е нещо между оранжевочервено и жълто като китайско къри. От прозореца на едната спалня виждам палма, пиния, поляна с цветя и задната страна на малкия параклис. Зад огромен хибискус се простира морето. Гоген сигурно щеше да се влюби в комбинацията от цветове. Яркорозово и петролено, нежнорозово и мокър тюркоаз. Вече съм съвсем сигурен, че едва тук се уча да виждам.

Вместо да плащам наем, правя основен ремонт. Фламинго-къри-къщата принадлежи на Андре и съпругата му Полин. Те нямат време, нямат и деца, за да ги карат да работят. Поддържат пансион с девет стаи, който всяко лято е зает до последното ъгълче.

Липсва ми „синята стая“ на първия етаж. Липсват ми и скърцащият глас на Андре, чудесните му закуски и тихият заден двор с покрив от зелени листа. Андре прилича на баща ми. Той готви за гостите на пансиона, Полин гледа на дамите на карти и създава нужната атмосфера. По цял ден пуши и реди карти върху мушамата на масата. Предложи да ми гледа. Да приема ли?

Имат две чистачки: Айме, руса, дебела, ужасно шумна, винаги весела; и Сюлюм, дребничка, тънка, корава и сбръчкана като маслина, смее се беззвучно и беззъбо. Носят кофите с вода, както дамите в Париж носят чантите си от „Шанел“ и „Витон“. Айме често ходи в църквата на пристанището. Пее с хора и очите ѝ се пълнят със сълзи. Тук божествената служба е човешка. Помощниците на свещеника са млади, носят бели нощници и се усмихват топло. Няма и следа от обичайното за туристическите центрове лицемерие. Санари си е Санари.

Мисля, че в църква трябва да се пее точно така. С щастливи сълзи в очите. И аз започнах отново да пея под душа, даже подскачам, за да уловя по-добре топлите струи. Понякога все още съм като зашит в себе си. Сякаш живея в невидим сандък, а всички останали са отвън. В такива моменти дори гласът ми се струва излишен.

В момента слагам покрив над терасата. Да, тук слънцето е чудесно, но аз го оприличавам на огромния салон в аристократична къща: чувстваш се стоплен и добре дошъл, заобиколен си от лукс и блясък, но в същото време си потиснат, заплашен, задушаваш се, защото горещината продължава прекалено дълго. Между два и пет следобед, понякога и до седем, никой местен човек не се показва на слънце. Жени и мъже се крият в най-хладното място на къщата, лежат голи върху студените плочки в избата и чакат пещта навън най-сетне да се умилостиви и да угасне. Аз оцелявам с мокри кърпи на главата и гърба.

От терасата на кухнята, която покривам, се виждат корабни мачти и пъстрите фасади на къщите около пристанището. Да не забравя безбройните бели яхти и кулата на фара в края на кея. На 14 юли пожарникарите изстреляха оттам фойерверки. Най-отзад ще видиш сини планини, а зад тях са Тулон и Херес. По скалистите хълмове са разпръснати стотици бели къщички. Ако се надигнеш на пръсти, ще видиш четириъгълната наблюдателна кула от стария Сен Назар. Около нея е изграден хотел „Дьо ла Тур“ — гладка буца, където немалко немски писатели са живели в изгнание през годините на войната.

Томас и Хайнрих Ман, Лион Фойхтвангер, Бертолд Брехт, Бонди[48], Толер[49], Стефан Цвайг, Арнолд Цвайг[50], мадам Зегерс[51], мадам Масари[52].

Прекрасно име за жена, нали?

(Прощавай, Катрин, не исках да изнасям лекция! Хартията е търпелива. Авторът никога.)

Към края на юли вече играех петанк на старото пристанище край кея Уилсън, без да се чувствам като жалък начинаещ. Един ден зад ъгъла се появи дребен, закръглен неаполитанец с панама на главата. Мустачките му помръдваха като на доволна котка, а на ръката му висеше жена с красиво лице и нежно сърце. Кунео и Сами! Останаха при мен една седмица. Корабът прекара дните под надзора на град Кюизери, на много добро място. „Лулу“, книжният кораб, сред свои.

Защо, как така, откъде? Сърдечни поздрави.

— Защо никога не си включваш мобилния телефон, книжно магаре! — наруга ме Сами. Въпреки това научили къде съм. Чрез Макс и чрез мадам Розалет, естествено. Достолепната дама е класическият таен агент. Очевидно е проучила много внимателно печатите на писмата, които ти изпращам, и им е издала, че от седмици съм заседнал в Санари. Какво би правил светът на приятелите и влюбените без портиерките на Париж? Кой знае, може би всички наши задачи са записани в голямата книга на живота. Едни обичат много силно, други следят какво правят влюбените.

Аз, естествено, знам защо не си включвам телефона.

Защото твърде дълго живях в свят от хартия. Едва сега започвам да опознавам другия свят.

Кунео ми помогна да покрия терасата. Вечер се опитваше да ме накара да приема готвенето като правене на любов. Изнесе ми много убедителни лекции. Започна на пазара — с домати, зелен фасул, пъпеши, плодове, чесън, три сорта репички, малини, картофи и кромид лук в щайги. После ме заведе в магазинчето за сладолед зад детската площадка, за да опитам солен карамел. Фино усещане за сол, примесено със загоряла сладост от сметана и захар. Никога не бях ял толкова съвършен сладолед. Оттогава се отбивам там всеки ден, понякога и по два пъти.

Кунео ме научи да виждам с ръцете си. Показа ми как да познавам кой продукт как иска да бъде обработван. Научи ме да мириша и да разпознавам по миризмата кои съставки си подхождат и какво мога да сготвя от тях.

Сложи в хладилника ми чаша ситно смляно кафе, за да събира всички миризми, на които не им е мястото там. Четири дни задушавахме, варихме, пържихме, пекохме…

Ако още веднъж ме попиташ ще сготвя ли за теб, ще те прелъстя с всички блюда, които научих да приготвям през тези дни.

Сами ме дари с последната от мъдростите си. Моята малка голяма приятелка. Този път по изключение не викаше — всъщност тя така си говори, — а дойде при мен, докато се взирах в морето и броях цветовете му, и ме прегърна.

— Знаеш ли, че между края и новото начало има междинен, свят? — зашепна в ухото ми. — Това е раненото време, Жан Пердю. То е като блато, в него се събират мечти и тревоги и забравени намерения. През този период крачките ти натежават и се забавят. Не подценявай прехода, Жано, живей между сбогуването и новото начало. Не бързай. Понякога прагът е много широк и не можеш да го преодолееш с една крачка.

Оттогава често мисля за „раненото време“, както го нарече Сами. За прага, който трябва да преодолеем между сбогуването и новото начало. Питам се дали моят праг започва едва сега… или продължава вече двайсет години.

И ти ли познаваш раненото време, Катрин? Любовната мъка е като тъга по мъртъв човек, нали? Имам ли право да ти задавам такива въпроси?

Вероятно Санари е едно от малкото места в нашата страна, където местните се усмихват, когато им препоръчам някой немски автор. По свой начин те се гордеят, че са дали убежище на десетки немски писатели, избягали от Хитлеровата диктатура. За съжаление, твърде малко от къщите на емигрантите са запазени — пет или шест, а къщата на Томас Ман е новопостроена. Произведенията на немските писатели рядко се намират по книжарниците. В момента купувам книгите им. Мадам няма нищо против.

Представи си, Катрин, тя ме препоръча на градските власти! Кметът — едър, посивял, грижливо подстриган и облечен — водеше парада на пожарните коли на 14 юли. На улицата бяха излезли всички превозни средства, с които разполага местната пожарна: камиони, цистерни, джипове, велосипеди, лодки на ремаркета. Грандиозна гледка, повярвай! Зад колите крачеха млади и стари пожарникари, спокойни и горди. Библиотеката на кмета обаче представлява жалка гледка. Звучни имена като Камю, Бодлер, Балзак, томове, подвързани с кожа. Посетителите сигурно се учудват: „О, Монтескьо! И Пруст“. Колко досадно.

Предложих на господин кмета да чете книги, които са му приятни, а не онова, което рекламират по телевизията. Предложих му да подреди библиотеката си, както му харесва, а не според цвета на кориците или по азбучен ред и жанр. Да не слага книгите една до друга, а една върху друга. Да сложи всичко за Италия в единия край: готварски книги, криминалетата на Дона Леон, романи, пътеводители, изследвания на Да Винчи, религиозни трактати, всичко. В другия край да нареди всичко за морето — от Хемингуей до научните книги за акулите, стихове и рибни ястия.

Той ме смята за по-умен, отколкото съм в действителност.

В книжарницата си имам любимо местенце. Точно до речниците и енциклопедиите. Там е много спокойно, само от време на време се появяват малки момичета, за да потърсят нещо, което родителите им не са пожелали да обяснят: „Още си много малка, почакай да пораснеш“. Аз лично вярвам, че няма въпроси за малки и големи. Човек трябва да се научи да напасва отговорите си.

Седя в своето ъгълче, на стълбата, правя се на интелигентен, вдишвам и издишвам. И толкоз.

От скривалището си виждам небето, отразено в отворената стъклена врата, а в далечината късче море. Виждам всичко красиво и меко, въпреки че тук е почти невъзможно да намериш нещо, което да е по-красиво от другото. Сред еднаквите бели къщи на градовете по крайбрежието между Марсилия и Тулон Санари е единственото местенце, където хората живеят и когато няма почиващи. От юни до август, естествено, всички работят за летовниците и след седем не намираш място за вечеря, ако не си резервирал маса. Но щом гостите си заминат, след тях не остават празни къщи и пусти паркинги пред супермаркетите. Тук винаги има живот. Уличките са тесни, къщите са цветни и малки. Местните хора се държат един за друг, сутрин, на разсъмване, рибарите продават от лодките си огромни риби. Това градче би могло да се намира в Люберон, толкова е селско, своеобразно, гордо. Но докато Люберон вече е двайсет и първият квартал на Париж, Санари е място, за което копнеем.

Вече играя петанк всяка вечер на кея Уилсън. Прожекторите осветяват площадката до единайсет часа. Там играят спокойните мъже (някои биха казали старците) и не се говори много.

Кеят Уилсън е най-хубавото място в Санари. Виждаш морето, града, светлините, топките, лодките. Ти си вътре в играта, но наоколо цари спокойствие. Никой не аплодира, само от време на време се чува „Ааа!“, а когато новият ми зъболекар вкарва топката в игра, прокънтява едно „пенг“. Баща ми със сигурност ще хареса това място.

В последно време често си представям как играя петанк с баща си. Как си говорим и се смеем. О, Катрин, имаме толкова много да си говорим и да се смеем!

Къде останаха последните двайсет години?

Югът е пъстросин, Катрин.

Липсва му твоят цвят. Той би придал блясък на живота ми тук.

Жан

38.

Пердю плуваше всяка сутрин, преди да стане горещо, и всяка вечер малко преди залез слънце. Бе открил, че това е единственият начин да измие тъгата от себе си. Да я отхвърли пласт по пласт.

Опита с молитви в църквата. Пееше с богомолците. Обиколи планините около Санари. Разказа историята на Манон на висок глас, сам в кухнята или докато вървеше по някоя тясна пътека на разсъмване. Викаше името ѝ към чайките и мишеловите. Това помагаше само понякога.

Ранено време.

Тъгата идваше на заспиване и го завладяваше. Идваше тъкмо когато се отпускаше и потъваше в съня. Лежеше в мрака и плачеше горчиво. В такива моменти светът се смаляваше до размерите на стаята му, лишаваше го от родина. В такива моменти се страхуваше, че никога вече няма да се усмихне и че тази болка не може да престане. През тези мрачни часове се измъчваше с хиляди различни въпроси. „Какво щеше да е, ако…“ Представяше си как баща му умира, докато той играе на топка. Как майка му започва да си говори с телевизора и вехне от тъга. Страхуваше се, че Катрин чете писмата му на приятелките си и заедно му се надсмиват. Страхуваше се, че до края на живота си ще тъгува за скъпи на сърцето му хора.

Как ще издържи до края? Има ли човек, който е издържал на тази безкрайна тъга?

Искаше му се да остави сам себе си в някой ъгъл като забравена метла.

Само морето беше в състояние да се справи с тъгата му.

След половинчасов бърз кроул Пердю се оставяше на водата да го носи, изпънат по гръб, с крака към плажа. Там, върху вълните, с разперени пръсти, през които течеше вода, вадеше от дълбините на паметта си всеки час, прекаран с Манон, и го оглеждаше, докато престанеше да изпитва съжаление, че е отминал. Тогава го освобождаваше.

Вълните го люлееха, повдигаха го внимателно, преместваха го. Постепенно, много бавно, Жан започна да вярва. Не на морето, в никакъв случай — никой не бива да допуска тази грешка. Жан Пердю започна отново да вярва в себе си.

Няма да рухне. Няма да се удави в чувствата си.

Това беше неговата молитва.

Така минаха целият юли и половината август.

Една сутрин морето беше меко и спокойно. Жан влезе доста по-навътре от обикновено. Там, далеч от брега, се отдаде на сладкото чувство, че има право да си почине след кроула и гмуркането. В тялото му цареше топъл покой.

Може би заспа. Може би виждаше в полусън. Водата се отдръпна, той потъна и усети топъл въздух и мека трева. Ухаеше на свеж бриз, на череши и май. По облегалките на шезлонга подскачаха врабчета.

Ето я и нея.

Манон. Усмихна му се нежно.

— Какво правиш тук?

Вместо отговор той отиде при нея, падна на колене и я прегърна. Сложи глава на рамото ѝ, сякаш искаше да се скрие в нея.

Манон разроши косата му. Не бе остаряла с нито един ден. Изглеждаше млада и сияйна като онази Манон, която за последен път се бе появила в живота му през август преди 21 години. Миришеше на топлина и живот.

— Съжалявам, че те изоставих. Постъпих глупаво.

— Разбирам, Жан — пошепна нежно тя.

Нещо се промени. Той гледаше към себе си с очите на Манон. Сякаш се рееше над тялото си, минаваше през времето, прекоси целия си объркан живот. Преброи две, три, пет издания на своето Аз, всички с различни степени на остаряване.

Колко засрамващо! Пердю, наведен над огромен пъзел. Завършваше го и веднага го разваляше, за да го започне отначало.

Следващият Пердю, сам в почти празната си кухня, загледан в стената, над главата му мигаща лампа. Дъвчеше старо сирене и хляб от найлонова торбичка. Отказваше си да яде каквото обича — от страх да не се събудят дълго потисканите чувства.

Следващият Пердю пренебрегваше жените. Стараеше се да не забелязва усмивките им, не чуваше въпросите им. „Какво ще правите довечера?“ „Обадете се някой път!“ Сърдечността им, когато с типично женските си антени усещаха голямата дупка в него. Но и неразбирането им, когато той отказваше да раздели секса и любовта.

Още една промяна.

Жан усети как е станал дърво и с наслада се протяга към небето. Полетя устремно като пеперуда, после стана мишелов, носещ се над планинско било. Вятърът минаваше през перушината му и влизаше право в корема. Той летеше! Зарея се навътре в морето, загребваше със силни движения, дишаше под водата.

В тялото му запулсира непознавана досега сила. Усещаше се пълен и сит. Най-сетне разбра какво се случваше с него.

Когато се събуди, вълните го бяха отнесли почти до брега.

Незнайно по каква причина тази сутрин след плуването, след видяното насън, Жан Пердю не се почувства тъжен. Точно обратното! Обзе го гняв!

Той я видя, да, тя му даде да разбере колко лош живот си е избрал. Колко е глупаво да се зарови в самота само защото е нямал достатъчно смелост да повярва втори път. Да се довери напълно, защото любовта е невъзможна без това.

Разгневи се много по-силно, отколкото в Боние, където лицето на Манон го погледна от бутилката. Разгневи се, както никога в живота си.

— По дяволите! — изкрещя той и надвика прибоя. — Как можа да умреш в средата на живота ни!

По асфалтираната крайбрежна алея вървяха две ранобудни бегачки. Зяпнаха го смаяни и той се засрами, но само за секунда.

— Има ли нещо? — извика гневно.

Беше препълнен с парещ, кипящ гняв. Искаше му се да закрещи.

— Защо просто не ми се обади, както правят нормалните хора? Защо не ми каза, че си болна? Как можа, Манон, как можа да спиш до мен толкова нощи и да не ми кажеш? Върви по дяволите, ти… ти…

Не знаеше какво да прави с гнева си. Искаше да удря. Коленичи и заудря в пясъка. Започна да загребва с шепи и да хвърля зад себе си. Загребваше и фучеше разярено. Отново и отново, но не спря да се гневи. Скочи и изтича във водата. Заудря с юмруци по вълните. Солената вода пръсна в очите му и го опари, но той не спря.

— Защо го направи, защо?

Нямаше значение кого пита — Манон или смъртта.

— Мислех, че се познаваме, мислех, че ме обичаш, мислех…

Гневът угасна. Потъна в морето между две вълни, превърна се в парче дърво, което щеше да бъде изхвърлено на някой друг бряг и да разгневи друг човек, бунтуващ се срещу смъртта.

Жан усети камъните под босите си крака. Изведнъж осъзна, че трепери от студ.

— Трябваше да ми кажеш, Манон — заключи доста по-спокойно, макар и останал без дъх. Отрезвял, разочарован.

Вълните продължиха да се търкалят равнодушно.

Престана да плаче. Често си припомняше миговете с Манон, молитвите във водата продължиха. После сядаше на плажа, чакаше изгряващото слънце да го изсуши и се наслаждаваше на студените тръпки по тялото си. Ходеше по брега, шляпаше с боси крака във водата, купуваше си първото еспресо за деня и го изпиваше с мокра коса, загледан в морето и цветовете му.

Готвеше, плуваше, пиеше по чаша вино, спеше добре и всеки ден играеше петанк. Продължи да пише писма. Работеше върху „Голямата енциклопедия на малките чувства“, а вечер продаваше книги на хора с къси панталони.

Бе променил начина, по който събираше книгите с читателите. Често питаше клиентите:

— Как искате да се чувствате на заспиване?

Повечето отговаряха, че биха искали да им е леко и да усещат опора.

Други питаше какво обичат най-много. Установи, че готвачите обичат ножовете си. Посредниците в агенции за недвижими имоти обичаха шума на връзките с ключове. Зъболекарите обичаха да виждат страх в очите на пациентите. Последното му беше известно отдавна.

Най-често обаче питаше:

— Какъв да е вкусът на книгата? На сладолед? На люта чушка? На месо? Или на добре охладено розе?

Оказа се, че храната и книгите имат близко родство — Пердю откри това едва в Санари. Скоро започнаха да го наричат „готвач на книги“.

През втората половина на август приключи с ремонта на малката къща. Обитаваше я съвместно с появил се незнайно откъде вечно недоволен котарак на тигрови шарки, който никога не мяукаше, никога не мъркаше и се прибираше късно вечерта. Тогава обаче се изтягаше доволно до леглото му и злобно зяпаше вратата. Така охраняваше съня му.

Пердю го нарече първо Олсон, но когато котаракът безмълвно изфуча насреща му, го преименува на Пст.

Жан Пердю бе решен да не допусне за втори път грешката да остави една жена в неведение за чувствата си. Макар да беше наясно, че не знае точно какво чувства. Все още пребиваваше в междинната зона, а възможното ново начало беше скрито в мъгла. Не беше в състояние да каже къде ще се намира догодина по това време. Знаеше само, че ще продължи да върви по пътя си, за да открие целта. Но продължи да пише на Катрин. Започна, докато плаваше по реките, а откакто беше в Санари, ѝ пишеше на всеки три дни.

— Опитай да се обадиш по мобилния телефон — посъветва го Сами. — Ще видиш колко е вълнуващо.

Една вечер Пердю включи телефона си и набра парижки номер. Искаше да каже на Катрин какъв е в действителност — мъж между мрака и светлината. Когато умре любим човек, ставаме други.

— Номер 27. Ало? Кой е? Говорете де!

— Добър вечер, мадам Розалет… Имате ли вече нов цвят на косата? — попита със запъване Пердю.

— Господи! Мосю Пердю! Откъде…

— Знаете ли номера на мадам Катрин?

— Разбира се! Знам всички телефонни номера, до един. Представете си, онази Гъливер пак…

— Бихте ли ми дали номера, моля?

— На мадам Гъливер? Защо, за Бога?

— Не, уважаема мадам Розалет, на Катрин.

— О, да, разбрах. Вие ѝ пишете често. Знам го, защото мадам постоянно носи писмата със себе си, веднъж изпаднаха от чантата ѝ, нямаше как да не ги видя. Случи се в деня, когато мосю Голденберг…

Пердю престана да настоява да получи телефонния номер. По-добре да изчака мадам Розалет да се наприказва. Така научи, че мадам Гъливер има нови коралово-червени сандали на висок ток, които вдигат ужасен шум по стълбището. Каква суета! Кофи пък искал да следва политически науки. Мадам Боме преживяла успешна операция на очите и вече не четяла с лупа. Последният балконски концерт на мадам Виолет бил прекрасен. Някой се сетил да я заснеме и пуснал филмчето в интернет. Един куп хора направили клак-клак и мадам Виолет станала известна.

— Гледали са филма и са го харесали, така ли?

— Нали точно това казах!

А пък мадам Бернар решила да преустрои тавана и да го даде под наем на някакъв си художник. Скоро щял да се нанесе горе с годеника си. Представяте ли си? По-добре да си доведе морско конче!

Пердю държеше телефона далече от устата си, за да не се издаде, че се смее. Розалет не спираше, но той можеше да мисли само за едно: Катрин събираше писмата му и ги носеше в чантата си. Приказно! — както би се изразила портиерката.

След цяла вечност успя да запише номера на Катрин.

— Много ни липсвате, мосю — заключи мадам Розалет. — Вече не сте толкова ужасно тъжен, надявам се?

Пръстите му се вкопчиха в телефона.

— Наистина не съм, благодаря ви.

— Няма за какво — отвърна с необичайна мекота Розалет и затвори.

Пердю набра номера на Катрин и притисна телефона към ухото си. Един сигнал, втори, трети…

— Да?

— Ами… аз съм…

Как „аз съм“? Дяволите да те вземат, Пердю! Откъде може Катрин да знае кой си ти?

— Жан?

— Да.

— Мили Боже!

Катрин шумно пое въздух и остави телефона. Издуха си носа и пак грабна слушалката.

— Не очаквах да се обадиш.

— Да затворя ли?

— Само да смееш!

Пердю се усмихна. По мълчанието ѝ позна, че и тя се усмихва.

— Как…

— Какво…

Засмяха се. Бяха заговорили едновременно.

— Какво четеш в момента? — попита нежно той.

— Книгите, които ти ми донесе. За пети път. Не съм изпрала роклята, която носех онази вечер. Често отивам да я помириша и усещам афтършейва ти. Чета едни и същи изречения в книгите, но всеки път ми казват нещо различно. Нощем слагам роклята до мен, за да те усещам.

Катрин замълча. Пердю не бе в състояние да каже и дума. Връхлетя го толкова силно усещане за щастие, че загуби дар слово.

Мълчаливо се вслушваха един в друг и той имаше чувството, че Катрин е съвсем близо, точно до ухото му. Ако отвори очи, сигурно ще види зелената врата на жилището ѝ. Чуваше дъха ѝ.

— Жан?

— Да, Катрин?

— Става по-добре, нали?

— Да, става по-добре.

— Ти беше прав. Любовната мъка е като тъга по починал. Защото бъдещето ти умира, а с него и ти… Остава само раненото време. То трае ужасно дълго.

— Но всичко се оправя. Сега го знам.

Мълчанието ѝ беше толкова приятно.

— Не мога да престана да мисля, че не се целунахме — пошепна задавено тя.

Жан не отговори.

— До утре — промълви Катрин и затвори.

Това означава ли, че му е позволила да се обади отново?

Седеше в тъмната кухня и се усмихваше безпомощно.

39.

Към края на август усети, че е отслабнал. Затегна колана с две дупки. Мускулите на раменете му опъваха ръкавите на ризата.

Докато се обличаше, огледа внимателно отражението си в огледалото. Видя друг мъж, много по-различен от онзи, който беше в Париж. Тъмната коса, изпъстрена със сребърни нишки и небрежно пригладена назад, беше доста по-дълга, отколкото я носеше преди. Видя още пиратска брадичка и избеляла от пране ленена риза. Образ на петдесетгодишен мъж.

Скоро ще стана на петдесет и една.

Пристъпи по-близо до огледалото. Слънцето бе изрисувало нови бръчици около очите му. Видя обаче и бръчици от смях. Някои от луничките със сигурност бяха старчески петна, но това не го притесни. Той живееше. Единствено това имаше значение.

Слънцето бе потъмнило кожата му и ѝ бе придало здрав блясък. Зелените му очи изглеждаха още по-светли.

Шефката му твърдеше, че с тридневна брада приличал на благороден негодник. И не бивало да слага очила за четене, защото разваляли това впечатление.

Една съботна вечер мадам Миньон Монфрер го отведе настрана. В книжарницата беше спокойно. Поредната смяна наематели на ваканционните къщички едва бе пристигнала и хората все още бяха заслепени от летните забавления. Никой не помисляше да влезе в книжарница. Щяха да влизат на тълпи едва след седмица или две, за да купуват задължителните пощенски картички.

— Сега аз ще ви разпитвам — подхвана ММ. — Какъв вкус има любимата ви книга? Коя книга ви спасява от цялото зло на света?

Говореше и се смееше. Бе обещала на приятелките си да измъкне всички тайни от „готвача на книги“. Много жени от градчето го харесваха.

Пердю все още спеше добре. Любимата му книга би трябвало да има вкус на дребни картофи с розмарин — първата му вечеря с Катрин.

Коя книга ме спасява?

Отговорът дойде спонтанно и той избухна в смях.

— Книгите могат много неща, но не всичко, мадам. Най-важните неща трябва да се преживеят. Не да се прочетат. Аз трябва да преживея своята книга.

ММ се усмихна с голямата си уста.

— Жалко, че сърцето ви е сляпо за жени като мен.

— Сляпо е и за другите, мадам.

— Е, това поне малко ме утешава — въздъхна тя.

Следобед, когато горещината ставаше непоносима, Пердю лежеше в спалнята си и се стараеше да не мърда. Събличаше се по къси панталонки и слагаше мокри кърпи на челото, гърдите и стъпалата си.

Вратата към терасата бе отворена, бризът лениво поклащаше завесите. Топлият вятър се плъзгаше по тялото му. Пердю задряма.

Прекрасно беше да се завърне в тялото си. Да разполага с живо тяло, което има чувства. Което не се усеща повехнало и умиращо. Неизползвано, враждебно.

Пердю бе добил навика да мисли чрез тялото си. Сякаш се разхождаше из душата си и надничаше във всяко помещение.

Да, тъгата живееше в гърдите му. Идваше неочаквано, стягаше гръдния кош, пречеше му да диша. Светът се смаляваше. Но той вече не се страхуваше от нея. Дойдеше ли, оставяше я да мине през него.

Другото помещение на страха беше шията. Когато съумяваше да издишва спокойно и дълго, страхът не се разпространяваше. Напротив, с всяко издишване намаляваше. Пердю си представяше как го смачква на топка и го хвърля на Пст, за да си поиграе и да го изнесе от къщата.

Радостта танцуваше в слънчевия сплит. Той се радваше на танца ѝ. Мислеше за Сами и Кунео, за невероятно веселите писма на Макс, в които все по-често се срещаше името Вик. Момичето от трактора. Представяше си как Макс тича след червения трактор през лозята, как прекосява цял Люберон и избухваше в смях.

Учудващо, но любовта си бе избрала място върху езика му. И имаше вкуса на трапчинките на Катрин.

Затворил очи, Жан се усмихна. Тук, сред светлината и топлината на Юга, при него се завърна още нещо. Напрежението. Чувствителността. Желанието.

Понякога сядаше на стената зад пристанището, взираше се в морето или четеше. В такива дни топлината на слънцето предизвикваше в тялото му приятно, теглещо, безпокойно напрежение. И така тялото му се отърсваше от тъгата.

Двайсет години не бе спал с жена.

Копнееше да го направи.

Позволяваше на мислите си да го отведат при Катрин. Усещаше я в ръцете си. Помнеше каква беше косата ѝ, какви бяха мускулите и кожата ѝ.

Представяше си как ще докосне бедрата ѝ. Гърдите. Как тя ще го гледа и ще копнее за него. Как ще се приближат един към друг с тяло и душа. Как ще се притискат телата им, как ще се радват…

Всичко си представяше.

— Отново съм тук… — пошепна зарадвано.

Докато живееше сам, хранеше се и плуваше, продаваше книги и переше с новата си перална машина, неусетно настъпи часът, когато нещо в него направи още една крачка напред.

Просто така. Случи се в края на лятото, на 28 август.

Дояждаше обедната си салата и размишляваше дали да отиде да запали свещ за Манон в параклиса Нотър Дам дьо Пити, или да слезе към Порт Исол и да поплува в морето. И изведнъж забеляза, че в сърцето му не е останал гняв. Нищо не го пареше. Нямаше желание да крещи. Очите му не се пълнеха със сълзи на ужас и загуба.

Стана и отиде на терасата.

Възможно ли е?

Наистина ли е стигнал до края? Или тъгата му бе погодила номер и ей сега ще се втурне през предната врата?

Бе стигнал до дъното на тъгата и болката. Гребеше, гребеше, изгребваше болка и тъга и изведнъж се освободи много място.

Върна се в стаята, грабна лист хартия и започна да пише с нарастващо нетърпение:

Катрин,

Не знам дали ще спечелим и никога няма да си причиним болка един на друг. Вероятно не, защото сме хора. Но в този момент, за който съм копнял с такава сила, аз знам, че животът с теб ще ми осигури по-добър сън. Че ще се будя с радост. Че ще се науча да обичам по-истински.

Искам да готвя за теб, когато си в лошо настроение от глад, от всякакъв вид глад: глад за живот, глад за любов, глад за светлина, море, пътешествия, книги, сън… Искам да мажа ръцете ти с крем, когато си работила с грапав камък — сънувам те като спасителка на камъните, която вижда болката на сърцето под твърдите пластове.

Искам да вървя след теб по тясна пътека, да видя как се обръщаш и ме чакаш.

Искам всички големи и малки радости на живота: да се караме и да се смеем, да наливам топло какао в любимата ти чаша, когато навън е студено, да ти отварям вратата на таксито след вечер с нови, весели приятели. Искам да виждам, че си щастлива.

Искам да усещам как дупето ти се притиска в корема ми. Как те топля.

Искам да правя с теб хиляди големи и малки неща. Ти и аз, ние заедно. Ти в мен и аз в теб.

Моля те, Катрин, ела! Ела скоро! Ела при мен!

Любовта е по-добра от славата си.

Жан

P.S. Наистина!

40.

На 4 септември Жан излезе рано сутринта, за да направи обичайната си разходка по улица „Дьо Колен“ и около пристанището на рибарското селце и да стигне навреме в книжарницата.

Есента идваше, а с нея идваха и клиентите, които предпочитаха да строят замъци от книги, не от пясък. Открай време есента беше любимият му сезон. Излизаха нови книги, които обещаваха нови приятелства, нови прозрения, нови приключения.

Горещата светлина на лятото постепенно се смекчаваше. Ставаше по-нежна. Санари се загръщаше в прозирно було, което го пазеше от изсъхналата вътрешност на страната.

Закуси последователно в „Лион“, в „Наутик“ и в пристанищното бистро. Заведенията вече нямаха нищо общо с времето, когато Брехт е писал тук подигравателните си песнички срещу националсоциалистите и ги е рецитирал на приятелите си. Въпреки това Жан усещаше полъха на изгнанието. Кафенетата бяха острови на благотворно оживление в неговия самотен живот с котарака Пст. Кафенетата му заменяха семейството и му напомняха за Париж. Те бяха изповедални и място за пресконференции. Там научаваше всичко, случващо се зад кулисите в Санари, как рибарите се справяха с водораслите, как играчите на топка се подготвяха за есенното първенство. „Колегите“ му от кея Уилсън го натовариха с функцията на заместник хвърляч, а това беше голяма чест. Нищо чудно да се наложи да участва в състезанията. Кафенетата бяха място, където Пердю се включваше в живота, без да прави впечатление, когато не говори или не участва.

Понякога сядаше в най-скрития ъгъл и говореше по телефона с баща си Жакен. Така направи и тази сутрин. Като чу за турнирите в Сиота, Жакен се захвана да лъска топките си и да се готви за път.

— Моля те, недей — опита се да го разубеди Пердю.

— Защо? О, разбрах! Как се казва тя?

— Непременно ли трябва да е жена?

— Значи е същата, за която ми каза, преди да заминеш?

Пердю избухна в смях. Двамата Пердю се засмяха.

— Ти обичаше ли тракторите? — попита след малко синът. — Някога, когато беше момче, искам да кажа.

— Винаги съм обичал тракторите, скъпи Жано! Защо питаш?

— Макс се запозна с едно момиче, което кара трактор.

— Момиче трактористка? Страхотно! Кога най-после ще видим този твой Макс? Ти го обичаш, нали?

— Какво значи това множествено число? Имаш предвид новата си приятелка, дето не обича да готви?

— Не говори глупости! Имам предвид майка ти. Да, да, кажи каквото искаш или замълчи. Мадам Берние и аз. И какво от това? Нямам ли право да се срещам с бившата си съпруга? След 14 юли… ами… стана повече от срещи. Тя, разбира се, тълкува нещата по друг начин. Твърди, че това е просто кратка афера и да не си въобразявам кой знае какво…

Жакен Пердю се засмя дрезгаво и моментално се закашля. Днес обаче дори пушаческата му кашлица звучеше весело.

— Какво да се прави — продължи след малко баща му, — Лирабел е най-добрият ми приятел. Обичам вкуса ѝ и не мога да се променя. Освен това готви чудесно и ме кара да се чувствам щастлив. Знаеш ли, Жано, когато човек започне да остарява, иска да има до себе си някого, за да си говорят и да се смеят.

Баща му със сигурност щеше да се подпише под философския трактат на Кунео за трите неща, от които човек се нуждае, за да е „истински щастлив“. Първо: добра храна. Никакви гадости, които те правят мързелив, тлъст и нещастен. Второ: да спиш по цяла нощ, без да се будиш (постига се чрез повече спортуване, малко алкохол и красиви мисли). И трето: да прекарваш времето си с хора, които се държат мило и искат да те разберат, макар и по свой начин.

Май имаше и четвърто: повече секс, но това го бе казала Сами, и в момента Пердю не виждаше причини да се довери на баща си.

Щом излезеше от последното кафене и тръгнеше към книжарницата, той се обаждаше на майка си. Винаги държеше телефона по посока на вятъра, защото тя искаше да чува вълните и чайките. Тази сутрин морето беше тихо и Жан попита:

— Чух, че в последно време с татко прекарвате много време заедно?

— Ами да. Този човек така и не се научи да готви. Какво друго ми остава, освен да го приютя?

— Вечеря, нощувка и закуска, така ли? Явно бедният човек си няма и легло.

— Казваш го така, сякаш вършим нещо неморално.

— Май никога не съм ти казвал колко те обичам, мамо…

— О, мое мило, мило дете…

Пердю чу как майка му отвори и затвори някаква кутийка. Познаваше шума, познаваше и кутийката — там майка му държеше хартиените си кърпички. Винаги стилната мадам Берние, дори когато ставаше сантиментална.

— И аз те обичам, Жан. Струва ми се, че никога не съм го казвала, само съм го мислила, истина ли е?

Истина беше.

— Въпреки това го забелязвах — отговори топло той. — Не беше нужно да ми го казваш през няколко години.

Тя се засмя и го нарече дързък хлапак.

Супер! Почти навърших петдесет и една, но все още съм дете.

Лирабел се оплака от поведението на бившия си съпруг, но гласът ѝ звучеше нежно. Наруга и новоизлезлите книги, но повече по навик.

Денят беше съвсем обикновен — и съвсем различен. Докато Жан прекосяваше кея на път към книжарницата, ММ изнесе щендерите с пощенски картички пред вратата.

— Денят ще е хубав! — извика ведро тя.

Пердю ѝ подаде пликче с кроасани.

— Да, и аз мисля така.

Малко преди залез слънце се оттегли в любимото си местенце. Оттам виждаше вратата, отразеното небе и частица от морето.

И тогава, посред мислите си, я видя.

Видя отражението ѝ и изпита чувството, че тя е излязла направо от облаците и водата.

Заля го неудържима радост.

Жан Пердю се изправи. Пулсът му се ускори.

Беше готов, както никога преди.

Сега! — помисли си щастливо.

Сега времето отново течеше нормално. Най-сетне излезе от вцепенеността. Преодоля раненото време. Отново чувстваше какво става тук и сега.

Катрин носеше сивосиня рокля, която подчертаваше цвета на очите ѝ. Вървеше изправена, гъвкава, стъпваше много по-уверено от преди…

Преди?

И тя е извървяла своя път от края към началото.

Катрин спря за миг на входа, за да се ориентира.

— Нещо определено ли търсите, мадам?

— Да, благодаря. Търсих дълго… и най-сетне го намерих. Определено го намерих — отговори Катрин и се обърна към Жан със засияло лице. Прекоси помещението, за да отиде при него. Той се изправи и я посрещна с лудо биещо сърце.

— Не можеш да си представиш с какво нетърпение чаках най-сетне да ме поканиш да дойда при теб.

— Наистина ли?

— О, да. Изпитвам силен глад — отговори Катрин.

Жан Пердю отлично знаеше какво тя иска да каже.

Вечерта се целунаха за първи път. След вечерята, след дългата, прекрасна разходка покрай морето, след откровения разговор под големия хибискус. Пиха много вода и малко вино. Всеки се наслаждаваше на присъствието на другия.

— Топлината тук действа утешително — каза по някое време Катрин.

Права беше. Слънцето на Санари прогони студа от тялото му и пресуши сълзите.

— Тя ни прави смели — допълни Жан Пердю. — Дава ни сили да вярваме в хората.

Нежно докосвани от вечерния вятър, объркани и възхитени от готовността си отново да се доверят, двамата се целунаха.

Жан изпита чувството, че за първи път целува жена.

Меките устни на Катрин се движеха под неговите по невероятно приятен, невероятно близък начин. Обзе го радост, че най-сетне може да я пие, да я усеща, да я милва. Желанието му пламна с нова сила.

Прегърна я нежно и завладя устата ѝ. Вкусваше я с език и зъби, следваше контурите на устните ѝ. Покри лицето ѝ с пърхащи целувки и спря върху ухаещото слепоочие. Притисна я силно, изпълнен с облекчение и нежност. Никога вече няма да спи лошо, когато тази жена е до него, никога. Никога вече няма да се ожесточава от самота.

Беше спасен. Двамата стояха прегърнати и се държаха здраво.

— Знаеш ли… — започна нерешително Катрин.

— Какво има?

— Постарах се да си спомня кога за последен път съм спала с бившия си съпруг. През 2003. На 38 години. Май стана грешка.

— Прекрасно. Това означава, че ти си по-опитната от двама ни.

Засмяха се.

„Чудесно е — помисли си Пердю. — Всички лишения, всички страдания могат да бъдат пометени със смях. Просто със смях.“

Годините се сляха в едно и изчезнаха.

— Аз пък помня нещо друго — рече той. — Любовта на плажа се надценява.

— Сигурно защото цялото тяло се покрива с пясък.

— Да не говорим за комарите.

— Според мен те са по-скоро в къщите, отколкото на плажа.

— Вероятно си права, Катрин. Нямам понятие.

— Тогава аз ще ти покажа — пошепна тя. Лицето ѝ беше младо и самоуверено. Поведе Жан към втората спалня.

Под лунната светлина се плъзна четирикрака сянка.

Пст излезе на терасата и с разбиране им обърна тигровия си гръб.

Дано хареса тялото ми. Дано силите не ме напуснат. Дано да усетя как ù харесва да я милвам. Дано…

— Престани да мислиш, Жан Пердю! — заповяда нежно Катрин.

— Как го разбра?

— Не е трудно, любов моя — пошепна тя. — Толкова искам да… да се любим…

Зашепнаха си изречения без начало и без край. Пердю съблече Катрин. Под роклята си тя носеше само прост бял слип.

Тя разкопча ризата му и зарови лице в гърдите му, вдъхна дълбоко аромата му. Дъхът ѝ го милваше нежно. Май не беше нужно да се притеснява за мъжката си сила. Тя се появи в мига, когато я видя съблечена и мекото, топло тяло се задвижи в ръцете му.

Прекараха в Санари сюр Мер целия септември. Един ден Жан реши, че е пил достатъчно от светлината на Юга. Изгубеният бе намерен. Раненото време приключи.

Вече можеше да отиде в Боние и да преодолее поредното стъпало.

41.

Катрин и Жан напуснаха Санари с увереността, че са намерили своята тайна родина. Достатъчно малка, за да се побере цялата в сърцата им. Достатъчно голяма, за да ги закриля. Достатъчно красива, за да остане завинаги място за копнеж, за взаимно опознаване. Санари — това сега означаваше щастие, мир, спокойствие. Означаваше вживяване в един доскоро чужд човек. Обичаха се, без да са в състояние да назоват причината. Кой си ти, как си станал такъв, как чувстваш, как се променя настроението ти за един час, през деня, през седмицата? Лесно им беше да открият всичко това в тайната си родина. През дългите, тихи часове Жан и Катрин се сближиха. Шумните събития — селският празник, пазарът, театралните представления, четенията, които събираха много хора, не им бяха нужни.

Септември потопи живота и любовта им във всички цветове между жълтото и червеното, между златното и виолетовото. Бугенвилеите, разбуненото море, многоцветните, дишащи гордост и история къщи на пристанището, скърцащият златен чакъл на площадките за игра на топка — на тази основа се разгръщаше нежността им, приятелството, дълбокото взаимно разбиране.

Двамата не бързаха.

Важните неща трябва да се вършат бавно, казваше си често Жан, когато двамата започваха любовната игра. Целуваха се бавно, до насита, събличаха се спокойно, опознаваха телата си, не бързаха да се слеят. Постепенното съсредоточаване един в друг събуждаше дълбока страст, която беше навсякъде: в тялото, в душата, в чувството. Докато се любеха, вземаха участие като цялостни личности.

Жан Пердю усещаше как отново се приближава към потока на живота. Усещаше го, буквално с всяка нощ, прекарана в прегръдките на Катрин. Двайсет години бе живял извън живота, без многоцветност и ласки, без аромати и музика. Прекара тези дълги години вкаменен, упорито самотен.

Сега отново плуваше.

Любовта го съживи. Вече знаеше стотици малки неща за тази жена. Сутрин, след събуждане, Катрин изживяваше сънищата си. Понякога изпадаше в меланхолия, часове наред беше объркана, засрамена, гневна или тъжна от онова, което бе преживяла в сенките на нощта. Това беше нейната ежедневна борба да преодолее междинния свят. Жан откри, че има сили да прогони демоните на съня, като приготви горещо кафе и отведе Катрин на плажа.

— Защото ти ме обичаш, аз се уча да обичам себе си — призна му тя една сутрин, обърната към спокойното, все още сънено сивосиньо море. — Винаги съм вземала каквото животът ми предлага… но никога не съм си предлагала нещо сама. Не умеех да полагам усилия за себе си.

Жан я привлече нежно към себе си и си каза, че и той е постъпвал по същия начин. Сега обаче Катрин го обичаше и той започваше да обича себе си.

Дойде нощта, когато се наложи тя да го държи здраво, защото го връхлетя втората могъща вълна от гняв. Този път гняв към себе си.

От устата му изригна поток ругатни, груби и отчаяни. Гневеше се като човек, болезнено осъзнал, че е пропилял времето си, че не може да го върне, че му остава още съвсем малко до края на живота. Катрин не го прекъсна, не му обърна гръб. Не се опита да го успокои.

След гневния изблик в душата му се възцари спокойствие. Вече знаеше, че малкото време, което му остава, ще е достатъчно. Защото в няколко дни може да се съдържа цял един живот.

Тръгнаха към Боние. Мястото на най-далечното му минало. То щеше да остане завинаги в сърцето му, но вече не беше единственото в съкровищницата на чувствата му. Най-сетне имаше настояще, което да противопостави на миналото.

„Сега не е трудно да се завърна“, мислеше Жан, когато един късен следобед двамата с Катрин минаха през тесния скалист проход към Лурмарин. Пердю нарече града кърлеж, който всмуква туристи. По пътя изпреварваха колоездачи, от планините се чуваха изстрелите на ловните дружинки. От време на време се срещаха дървета, които даряваха малко сянка, иначе слънцето поглъщаше всички цветове. След живата раздвиженост на морето могъщото вцепенение на планината Люберон се стори на Жан строго и негостоприемно. Радваше се, че отново ще види Макс. Чакаше с нетърпение новата среща. Мадам Боне им бе приготвила най-хубавата си стая, под покрива, обрасла с бръшлян.

След като Катрин и Жан разгледаха новото си убежище, Макс ги отведе в своя гълъбарник. На широкия зид до фонтана ги очакваше освежаващ пикник: вино, плодове, шунка и багета. Бе настъпило времето на трюфелите, местните хора прибираха реколтата. Миришеше на билки. Земята сияеше в есенните цветове ръждиво-червено и виненожълто.

„Макс има страхотен тен и изглежда като възрастен човек“, помисли Пердю.

За два и половина месеца младият писател бе станал част от Люберон и съвсем естествено се чувстваше мъж от Юга. Но изглеждаше и доста уморен.

— Кой спи, когато земята танцува? — отвърна загадъчно Макс, когато заговориха по темата.

Разказа им подробно как по време на болестта му мадам го използвала като момче за всичко. Двамата със съпруга ѝ били вече възрастни, а имотът с три къщи за гости и няколко отделни стаи бил твърде голям, за да се справят сами. Отглеждали зеленчуци, плодове и малко грозде. Макс им помагал срещу храна и подслон. В гълъбарника му се трупали снопове хартия и бележници. Приказки, разкази, проект за роман… Пишел нощем, защото през деня работел на полето. Обикновено свършвал чак в късния следобед. Вършел всичко, което му възлагал Жерар. Режел лози, плевял, берял плодове, поправял покриви, сеел, жънел, обръщал лехите, товарел камиончето за доставки и обикалял пазарите. И още: берял гъби, чистел трюфели, събирал смокини, подрязвал кипариси в най-различни форми, чистел басейните, а сутрин докарвал хляба за закуската на гостите.

— Вече мога да карам трактор и познавам различните видове жаби по песента им — съобщи Макс със самоиронична усмивка.

Слънцето, ветровете и ровенето в провансалската земя бяха превърнали лицето на градското момче Макс в лице на зрял мъж.

— За каква болест става дума? — попита Жан, когато Макс приключи с разказа си и им наля златножълто вино. — Наистина ли си бил болен? Защо не ми писа?

Под бронзовия тен Макс се изчерви и дори се разтрепери.

— Болестта на сериозно влюбения мъж — обясни смутено той. — Спях лошо, сънувах ужасни неща, позволих да ми се завърти главата. Не можех да чета, да пиша и да се храня. Бриджит и Жерар се измъчиха да ме гледат такъв и ми предписаха физически труд, за да ме спасят от полудяване. Затова работя за тях. Помага ми, на тях също, не говорим за пари, всичко е наред.

— Жената на червения трактор? — попита Жан.

Макс кимна, пое дълбоко дъх и започна отново:

— Точно така. Жената на червения трактор. Много точно описание. Трябва да ти кажа нещо много важно, Жан…

— Мистралът идва! — извика разтревожено мадам Боне и прекъсна изповедта на Макс. Дребната, слаба шейсетгодишна дама, както винаги облечена в мъжка риза и къси панталонки, им донесе кошничка с плодове и посочи бързо въртящите се ветропоказатели над лехата с лавандула. Засега вятърът не беше много силен, но небето бързо се оцветяваше в мастиленосиньо. Облаците изчезнаха почти напълно, хоризонтът се приближи застрашително. Ванту и Севените се очертаваха остро в падащия мрак. Типичен знак за наближаващ северозападен вятър.

Поздравиха се сърдечно и Бриджит попита:

— Знаете ли какво прави мистралът с хората?

Катрин, Жан и Макс я погледнаха въпросително.

— Ние го наричаме „местрале“ или „вен дю фада“. Вятър, който подлудява. Нашите къщи го посрещат с тясната си страна, за да не им обърне внимание. Дойде ли местрале, става студено и шумно. Всяко движение натежава. За няколко дни всички полудяваме. Най-добре е да не обсъждате помежду си нищо важно, защото ще се скарате.

— Така ли? — прошепна сломено Макс.

Мадам Боне се обърна към него и на ореховокафявото лице изгря мека усмивка.

— О, да. Когато не знаем дали човекът отсреща отговаря на любовта ни, полудяваме. Държим се глупаво, нервничим. Същото е, когато дойде мистралът. Но когато отмине, светът става като измит. Земята блести от чистота, в главата цари яснота. Всичко е чисто и ясно, животът започва отначало.

Мадам Боне се сбогува с думите:

— Отивам да прибера чадърите за слънце и да вържа столовете.

— Какво искаше да ни разкажеш? — попита Жан, след като възрастната дама излезе.

— Ами… нищо. Всъщност забравих — отвърна бързо Макс. — Гладни ли сте?

Вечеряха в едно от ресторантчетата в Боние с прекрасна гледка към долината и червенозлатния залез, последван от толкова бистро, искрящо от звезди небе, че светлината му изглеждаше почти ледена. Засменият келнер Том им сервира провансалска пица върху дървени табли и задушено агнешко. Докато седяха около нестабилната червена маса под каменния свод, Жан и Макс усещаха как Катрин се превръща в нов, благотворен елемент в тяхната химическа връзка. Присъствието ѝ създаваше топлина и хармония. Катрин умееше да гледа хората по начин, който им внушаваше, че ги приема сериозно. Макс ѝ разказа за детството си, за провала на мечтите си да срещне истинското момиче, за страха си от шумовете. „Сигурно никога не би разказал това на мъж“, помисли си съчувствено Жан.

Докато двамата разговаряха оживено, той имаше време да мисли за друго. Гробището беше само на стотина метра нагоре по уличката, на хълма с църквата. Само няколко тона камък и плахост го разделяха от Манон.

Докато слизаха към долината, тласкани от все по-силните пориви на вятъра, Жан се питаше дали пък Макс не е говорил толкова много само за да не го разпитват за момичето с трактора. Щом влязоха в двора, Жан помоли Катрин да се прибере в стаята им и двамата с Макс застанаха в сянката между къщата и плевнята. Вятърът виеше тихичко и надничаше иззад ъглите.

— Какво искаше да ми кажеш, Макс? — попита меко Жан.

Жордан мълчеше.

— Не е ли по-добре да почакаме, докато отмине вятърът? — попита след малко.

— Толкова ли е лошо?

— Достатъчно лошо е, затова исках да изчакам идването ти, за да ти го кажа. Надявам се, че няма да те улучи смъртоносно.

— Моля те, Макс, кажи ми всичко. Иначе въображението ще ми изиграе някой лош номер.

Нищо чудно да повярвам, че Манон е жива и просто ме е изиграла.

Макс кимна. Мистралът забуча.

— Люк Басе, мъжът на Манон, се оженил повторно три години след смъртта ѝ. За Мила, известна готвачка в областта — подхвана Макс. — Продължил да обработва лозето, което получил от бащата на Манон за сватбата. Произвежда бели и червени вина. Много популярни. Мила има ресторант. Всички го харесват.

Жан Пердю усети как го прониза ревност. Мила и Люк вероятно си живееха много добре. Имаха си лозе, имот, известен ресторант. Сигурно и градина. Живееха в топлия, цъфтящ Прованс, всеки си имаше човек, с когото да разговаря, да сподели вълненията си. Люк просто бе повторил щастието си. Е, сигурно не му е било лесно, но в момента Жан нямаше сили да диференцира гледната си точка.

— Прекрасно — промърмори той по-саркастично, отколкото възнамеряваше.

Макс изпухтя сърдито.

— А ти какво очакваше? Люк да се самобичува, да не поглежда жена, да се храни със сух хляб, смачкани маслини и чесън и да чака смъртта?

— Какво означават тези думи?

— Помисли си и ще разбереш — изсъска Макс. — Всеки тъгува по свой начин. Лозарят Басе е избрал варианта „нова съпруга“. Лошо ли е това? Можеш ли да го обвиниш, че е постъпил така? Много ли държиш да е живял като теб?

Пердю се възмути от дън душа.

— Ще те ударя, Макс!

— Знам — усмихна се младият писател. — Но знам също, че после пак ще остареем заедно. Ти си глупак.

— Мистралът е виновен — обади се мадам Боне, която бе чула караницата им, и с мрачно лице мина по настланата с чакъл алея на път към къщата.

— Съжалявам — пошепна Жан.

— Аз също. Проклетият вятър.

Замълчаха. Всъщност вятърът беше практично извинение.

— Ще отидеш ли при Люк? — попита след малко Макс.

— Да, разбира се.

— Трябва да ти кажа още нещо. Мъча се да ти го кажа, откакто си тук, но не намирам сили.

Най-сетне Макс му призна какво го е притеснявало през последните седмици и защо едва не се е разболял истински. А Жан помисли, че подигравателното съскане и воят на вятъра са променили смисъла на думите му. Защото онова, което чу, беше толкова прекрасно и същевременно толкова жестоко, че не можеше да е истина.

42.

Макс си похапна сладко от ароматните бъркани яйца с трюфели, които Бриджит Боне им приготви за закуска. Както изискваше провансалската традиция, тя бе сложила девет пресни яйца и един от ранните зимни трюфели в буркан за три дни, за да поемат аромата. На четвъртия ден разби яйцата, опържи ги и ги гарнира с тънки лентички трюфел. Жан и Катрин също се насладиха на чувствения, див, земен вкус.

„Последното ядене преди ешафода винаги е разкошно“, помисли си Жан.

Предстоеше му най-трудният, най-дългият ден в живота му. Малко го беше страх.

Ядеше, сякаш се молеше. Не говореше. Вкусваше яйцата в мълчание, съсредоточено, за да има опора за следващите няколко часа.

Мадам Боне им поднесе също сочни пъпеши от Кавайон, бели и оранжеви. Пиха ароматно кафе с подсладено мляко в големи чаши на цветчета. Опитаха домашния конфитюр от сливи с лавандула, топла багета и кроасани с масло, които както винаги Макс донесе от града с престарелия мотопед.

Жан вдигна глава от чинията си. Там горе беше старата романска църква. Зад нея се виждаше стената на гробището, ослепително бяла. Каменни кръстове стърчаха към небето. Спомни си за обещанието, което бе нарушил.

Желанието ми е да умреш преди мен.

Тялото ѝ го завладя, стоновете ѝ го оглушиха.

„Обещай ми! Обещай ми!“

И той ѝ обеща.

Днес беше сигурен: Манон вече е знаела, че той няма да сдържи клетвата си.

Не искам да застанеш пред гроба ми сам.

Не е права. Той ще измине последния път съвсем сам.

След закуска излязоха тримата. Прекосиха кипарисови горички и овощни градини, зеленчукови поля и лозя.

Домът на Басе, продълговата триетажна къща, боядисана в светложълто, обградена от високи стари кестени, два червени бука и два грамадни дъба, изникна пред очите им след половин час път през лозята.

Пердю трудно понесе заслепяващата пищност на гледката. Вятърът люлееше храстите и дърветата с неотслабваща сила.

Нещо се пробуди в него. Не завист, не ревност, не и възмущението от снощи. А…

То често е съвсем различно от онова, което ни плаши.

Нежност. Изпитваше нежност към мястото, към хората, нарекли виното си „Манон“ и посветили се на новото си щастие.

Макс беше умно момче и тази сутрин почти не говореше.

Жан стисна ръката на Катрин.

— Благодаря — пошепна той. Тя го разбра.

Вдясно от голямата къща имаше ново хале. За ремаркета, за големи и малки машини и за специалните лозарски трактори с високи, тесни гуми.

Под един от тракторите стърчаха крака в работен комбинезон, а от вътрешността на машината се чуваха впечатляващи ругатни и звън на инструменти.

— Салю, Виктория! — извика Макс, щастлив и нещастен едновременно.

— Я виж ти, господинът, който използва салфетки! — отвърна млад женски глас.

След секунди Виктория изпълзя изпод трактора. Смутено забърса изразителното си лице, но само размаза още повече мръсотията и мазните петна.

Жан се бе подготвил, но гледката го разтърси до дън душа. Пред него стоеше двайсетгодишната Манон. Негримирана, с дълга коса, с момчешко тяло.

Не, Виктория изобщо не изглеждаше като Манон. Пердю се вгледа в силното, сияйно, самоуверено момиче и образът на Манон избледня. Но… девет пъти погледна Виктория и не видя Манон, обаче на десетия път тя отново изплува от чуждото младо лице.

Виктория бе посветила цялото си внимание на Макс.

Огледа го от главата до петите — работните обувки, вехтия панталон, избелялата от пране риза. В погледа ѝ светна одобрение и тя кимна доволно.

— Защо нарекохте Макс „господинът, който използва салфетки“? — попита с добре изиграно безгрижие Катрин.

— Защото доскоро беше такъв — отговори твърдо Виктория. — Бършеше си носа със салфетки, пътуваше с метрото, вместо да върви пеш, познаваше кучетата само от книжките и така нататък.

— Извинете държанието на младата дама. В тази дълбока провинция момичетата се учат на маниери едва преди сватбата — подигра я нежно Макс.

— Както се знае, сватбата е най-важното събитие в живота на всяка парижанка — контрира го умело тя.

— Парижанките обичат да се женят повече от един път — ухили се Макс.

Вик му се усмихна съзаклятнически.

„Всяко пътуване свършва, щом се влюбиш“, помисли си Жан, докато наблюдаваше двамата млади, съсредоточени изцяло един към друг.

Макс кимна и погледът му потъмня. Жан също кимна. Само Катрин намери сили да отговори:

— Това не важи за всички.

— Заповядайте, ще ви придружа до къщата.

„Походката ѝ не е като на Манон“, забеляза Пердю, докато я следваше под високите, силни чинари. В короните им пееха птици.

Младата жена се обърна към него и се усмихна.

— Да знаете, че аз съм червеното вино. Виктория. Бялото е мама, Манон. Лозето е нейно.

Жан стисна ръката на Катрин. Допирът на топлите ѝ пръсти го успокои.

Макс не откъсваше очи от Виктория, която се изкачваше по стълбата, вземайки по две стъпала наведнъж. По някое време обаче спря и улови Жан за ръкава.

— Снощи не ти казах най-важното. Това е жената, за която ще се оженя — заяви сериозно, напълно спокойно. — Дори да се окаже, че е твоя дъщеря.

Моя дъщеря? Мили Боже!

Виктория им махна да влязат и ги поведе към стаята за дегустация на вино. Дали бе чула думите на Макс? В усмивката ѝ светеше закачка: „Господинът, който използва салфетки, иска да се ожени за мен? Ще се наложи да се поочука още малко.“

— Вляво са старите изби — обясни високо тя, — там зрее „Виктория“. „Манон“ зрее под сводовете на избата, изкопана под кайсиевата градина. Отивам да доведа баща си, той с радост ще ви покаже имота ни. За кого да съобщя? — завърши тя подчертано театрално и изпрати пламенна усмивка към Макс.

„Това момиче се усмихва с цялото си тяло“, помисли си Пердю.

— Жан Пердю, книжарят — отвърна с леко треперещ глас той.

— Жан Пердю, книжар от Париж — повтори весело Виктория и изчезна.

Катрин, Жан и Макс се заслушаха в леките ѝ стъпки. Очевидно се качи на втория етаж, повървя по коридор, отвори врата и заговори с някого. Разговорът се проточи. Въпрос, отговор, въпрос, отговор…

Стъпките ѝ надолу по стълбите бяха също така атлетични и безгрижни.

— Татко ще дойде само след минута — съобщи тя от прага, кимна им и пак изчезна. В мига преди изчезването се превърна в Манон.

Жан чу крачките на Люк на втория етаж. Чу и отваряне на шкаф, издърпване на чекмедже.

Навън мистралът увеличаваше скоростта си. Удряше се във високите капаци на прозорците, влизаше без усилие между листата на старите кестени и вдигаше сухата пръст между лозите.

Макс излезе безшумно, за да намери Виктория.

Катрин помилва ръката му и пошепна:

— Ще чакам в бистрото. Каквото и да се случи, знай, че те обичам.

„Добре се е сетила да посети царството на Мила“, помисли си Пердю.

Най-сетне стъпките на Люк се чуха по стълбата от втория етаж. Минаха по плочките на коридора и спряха пред вратата на стаята за дегустации.

Жан Пердю се обърна.

Ей сега ще види съпруга на Манон, мъжа, чиято жена бе обичал.

Досега не бе помислил какво иска да му каже.

43.

Люк беше висок колкото него. Светло кестенява, изсушена от слънцето коса, отдавна неподстригвана. Интелигентни светлокафяви очи, обкръжени от множество бръчици. Високо, стройно дърво в джинси и избеляла синя риза. Тяло, оформено от общуването със земята, плодовете и камъка.

Веднага си пролича какво е обичала в него Манон.

Люк Басе притежаваше видима за всеки надеждност, съчетана с емоция и мъжественост. Мъжествеността му не се измерваше с пари, успех и приказки на едро, а със сила, издръжливост и способността да се грижи за семейство, за къща, за парче земя. Такива мъже оставаха обвързани със земята на дедите си. Да продадат част от нея, да я дадат под аренда или дори да я отстъпят на новия зет — за тях това беше като да изгубят ръка или крак.

„Устойчив на времето“ би го определила Лирабел Берние. „Ако като дете си се топлил на отворен прозорец вместо на печката, ако си се катерил по дърветата, вместо да караш колело по тротоара с каска на главата, ако си лудувал навън, вместо да клечиш пред телевизора, като възрастен ще си съвсем друг човек“ — бе убедена тя. Затова през ваканцията изпращаше Жан при бретонските си роднини, пускаше го да играе под дъжда и топлеше водата за къпане в котел на камината. Това беше най-прекрасната баня в живота му.

Защо при появата на Люк Жан си помисли за котела с вряща вода в Бретан?

Защото мъжът на Манон беше също толкова жив и истински.

Изправени рамене, свикнали на работа ръце, позата на тялото — всичко му казваше: Няма да се наведа. А Люк го гледаше с тъмните си очи, проучвайки лицето и тялото му чак до пръстите на краката. Не си подадоха ръка.

— Е? — попита Люк, все още на прага. Дълбок, спокоен глас.

— Аз съм Жан Пердю. Аз съм мъжът, с когото вашата жена Манон живееше в Париж. Преди двайсет и една години. Връзката ни продължи пет години.

— Знам — отговори все така спокойно Люк. — Манон ми го каза, когато разбра, че ще умре.

Двамата мъже се погледнаха и за миг Пердю изпита чувството, че ще се прегърнат. Защото само единият можеше да разбере болката на другия.

— Тук съм, за да помоля за прошка.

По лицето на Люк пробяга усмивка.

— Кого?

— Манон. Само Манон. Вие сте ѝ съпруг… вие няма да ми простите, че съм обичал жена ви. Аз бях другият.

Люк присви очи. Погледът му стана още по-внимателен.

Вероятно се пита дали Манон е обичала другия? Или си задава въпроса дали Жан е бил способен да я обича като него?

— Защо идвате чак сега? — попита бавно той.

— Тогава не прочетох писмото.

— По дяволите! — изохка изненадано Люк. — Защо, човече?

Настъпи трудният миг.

— Очаквах да прочета само онова, което пишат жените, щом се наситят на любовниците си — отговори Пердю. — Тогава смятах, че това е единственото средство да запазя достойнството си. Чрез отказа да прочета писмото.

Толкова му беше трудно да говори.

Хайде, излей омразата си!

Люк не бързаше. Обиколи стаята, застана с гръб към Жан и най-сетне заговори:

— Сигурно сте се почувствали ужасно зле, когато сте прочели писмото след толкова години. Когато сте разбрали, че не съдържа обичайните думи. „Да си останем приятели“ и подобни глупости. Това сте очаквали, нали? „Не си виновен ти, аз съм виновна… Пожелавам ти да срещнеш жена, която те заслужава…“ Истината е друга.

Жан изобщо не бе очаквал Люк да прояви съчувствие. Ставаше му все по-ясно защо Манон се е омъжила за своя лозар. Защо го е оставила.

— Беше ад — призна глухо той. Искаше да каже много повече, но думите го задушаваха.

Представяше си как Манон се е взирала във вратата и е чакала да го види на прага.

Не се обърна към Люк. В очите му пареха сълзи от срам.

Люк сложи ръка на рамото му. Жан се обърна и го погледна в очите. Видя дълбоката тъга в тъмните зеници и изведнъж се почувства по-добре.

Двамата стояха на метър един от друг. Погледите им говореха. Казваха онова, което не може да се изрази с думи.

Жан виждаше тъга и нежност, гняв и разбиране. Люк също се питаше какво да правят сега, но имаше смелост да издържи.

Колко хубаво би било да се бях запознал с него по-рано…

Щяха да тъгуват заедно. След омразата и след ревността.

— Трябва да попитам нещо — подхвана Жан. — Откакто я видях, този въпрос не ми дава мира. Виктория… тя…

— Виктория е наша дъщеря. Когато замина за Париж, Манон беше в третия месец. Виктория е зачената през пролетта. Манон вече е знаела, че е болна, но не каза на никого. Избра да роди детето и отказа терапията, когато лекарите я увериха, че дъщеря ѝ ще живее.

Гласът на Люк трепереше все по-силно.

— Манон сама избра смъртта. Каза ми го, когато вече беше много късно… твърде късно, за да се откажем от детето и да започне лечение. Мълчеше пред мен за болестта си чак до писмото, което написа за теб, Жан. Каза ми, че се срамувала, че била справедливо наказана, защото е обичала двама мъже едновременно. За Бога! Като че ли любовта е престъпление! Защо се наказа така, защо?

Двамата мъже стояха един срещу друг и всеки виждаше как другият диша накъсано, преглъща и стиска зъби, за да не се разплаче.

— Искаш ли да знаеш останалото? — попита след малко Люк.

— Да, моля — кимна Жан. — Да, Люк, искам да знам всичко. Но първо искам да ти кажа, че съжалявам. Никога не съм искал да открадна чужда любов. Ужасно съжалявам, че не се отказах от нея и…

— Забрави! — прекъсна го остро Люк. — Не ти се сърдя. Признавам, когато Манон беше в Париж, аз се чувствах забравен. Когато се връщаше при мен, правех всичко, за да ѝ покажа любовта си, и си въобразявах, че ти си измаменият ѝ съпруг. Такъв е животът… Много хора сигурно няма да ни разберат, но аз бях щастлив с Манон. Въпреки всичко.

Люк удари с юмрук по дланта си и в очите му блесна гняв. Жан тревожно зачака продължението.

— Най-много съжалявам, че Манон го преживя толкова тежко. Моята любов щеше да стигне за нея и за теб, кълна се, както нейната стигаше за теб и за мен. Тя не ми отнемаше нищо, никога! Защо не можеше да си прости? Сигурно нямаше да е лесно да живеем ти и аз, и тя… и кой знае още кой. Но животът никога не е лесен, а човек знае хиляди начини да се справи. Тя не биваше да се страхува. Щяхме да намерим решение. Във всяка планина има пътеки. Във всяка.

Дали Люк говореше искрено? Възможно ли беше човек да чувства толкова силно и да е така изпълнен с любов?

— Ела! — подкани го Люк.

Тръгна напред по коридора, зави надясно, наляво, мина по втори коридор и спря пред светлокафява врата. Пое дълбоко дъх, пъхна ключа в ключалката, завъртя го и натисна бравата.

— Тук умря Манон — обясни просто той.

Стаята не бе голяма, но беше много светла. Изглеждаше така, сякаш някой продължава да я използва. Висок гардероб от масивна дървесина, малко бюро, стол, кресло, до него масичка с отворена книга. Стаята живееше. Не като онази, която бе оставил в Париж. Онази бледа, уморена, тъжна стая, където бе заключил спомените и любовта.

Тук имаше чувството, че обитателката на стаята е излязла само за малко. Висока врата извеждаше към странична тераса, оттам в градина с кестени, бугенвилеи, бадеми, рози и кайсии. Под дърветата се разхождаше снежнобяла котка.

Жан спря пред леглото, покрито с пъстрата завивка, избродирана от Манон преди сватбата ѝ. При него, в Париж. Заедно със завивката бе избродирала и флага с книжната птица.

Люк проследи погледа му.

— Умря в това легло. На Бъдни вечер 1992 година. Попита ме дали ще преживее нощта и аз казах „да“.

Жан се обърна. Очите на Люк бяха потъмнели от болка, лицето му трепереше. Вече не бе в състояние да се владее. Гласът му изтъня, стана пронизителен, изпълнен с мъка.

— Казах „да“. За първи път излъгах жена си.

Преди да осъзнае какво прави, Жан протегна ръце и го прегърна. Люк не се възпротиви. Изрече нещо неразбрано и също го прегърна.

— Каквото, и да сте били един за друг, то не се разруши от онова, което аз бях за нея. Тя не можеше да живее без теб.

— Никога не съм лъгал Манон — повтори Люк, сякаш не бе чул думите на Жан. — Никога, никога…

Тялото му се разтърси от силни тръпки, но Жан не го изпусна от прегръдката си. Люк не плачеше, нито говореше, само трепереше.

Жан си спомни как бе прекарал Бъдни вечер през 1992 г, и се засрами от себе си. Спомни си как бродеше из Париж, ругаеше и пиеше. Докато той се е шляел, Манон се е борила за живота си. И е изгубила битката.

Нищо не усетих, когато тя е умряла. Сърцето ми не се разкъса. Земята не се разтресе. Не ме удари мълния. Нищо.

Люк постепенно се успокои.

— Дневникът на Манон. Обещах да ти го дам, ако се появиш някой ден. Такова беше желанието ѝ. До деня на смъртта си се надяваше да дойдеш.

Разделиха се колебливо.

Люк приседна на дивана и отвори чекмеджето на нощното шкафче.

Жан веднага позна кожения бележник. Манон пишеше в него, когато се срещнаха за първи път във влака за Париж. Тогава плачеше, че напуска своя Юг. Често пишеше в дневника си и нощем, когато не можеше да спи, след като се бяха любили.

Люк стана, протегна ръка с бележника към Жан, но не му го даде веднага.

— И аз ще ти дам нещо — рече спокойно.

Жан предусещаше този момент и не се отдръпна. Само затвори очи.

Юмрукът на Люк го улучи между устната и брадичката.

Не прекалено силно, но достатъчно да му отнеме дъха. Причерня му пред очите и политна към стената. Успокоителният глас на Люк дойде някъде много отдалеч.

— Не си мисли, че те ударих, защото си спал с нея. Когато се ожених за Манон, знаех, че тя няма да се задоволи с един мъж. — Подаде ръка на Жан и му помогна да се изправи. — Ударих те, защото не дойде при нея, преди да умре.

Идеше му да умре от срам.

Нима можеше да сравни забранената, мъртва стая на улица „Монтаняр“ с топлата, светла стая, в която бе умряла Манон?

Сега си спомни. Разбира се, че бе усетил нещо, когато Манон е починала.

В дните преди Коледа се напиваше почти всяка вечер, но пак не можеше да спи истински. В обърканото състояние между съня и будуването я чуваше да говори. Безсмислени, неразбираеми думи. „Пъстри моливи… южна светлина… гарван…“

Сега стоеше в стаята на Манон, убеден, че ще намери тези думи в дневника ѝ.

Сърцето му се успокои. Лицето му пареше от заслужения удар.

— Ще можеш ли да ядеш? — попита смутено Люк. — Мила е направила пиле с лимон.

Жан кимна с усмивка.

Не беше нужно да пита защо Люк е нарекъл виното си „Манон“. Знаеше отговора.

Пътният дневник на Манон

Боние, 24.12.1992

Мама приготвя тринайсетте десерта. Различни ядки, различни плодове, стафиди, двуцветна нуга, маслен сладкиш с канелено мляко, сладкиш с олио. Виктория лежи в люлката си. Бузките ù са розови, очите ѝ сияят от любопитство. Колко прилича на баща си… Люк вече не ме обвинява, че аз си отивам, а Виктория остава. В началото ме обвиняваше.

Тя ще стане южна светлина. Ще огрее света.

Ще помоля Люк, ако Жан все пак дойде, все едно кога, да му даде дневника ми. Вече нямам сили да напиша прощално писмо, което да обясни всичко.

Малката ми южна светлина! Прекарах с Вики само 48 дни, но си представям годините, които ù предстоят. Вики ще има прекрасен живот.

Мама пише тези думи вместо мен, защото нямам сили да държа молива. Изразходвах последните остатъци, за да изям тринайсетте десерта. Защото не искам да опитам хляба на мъртвите.

Трудно ми е да мисля. Думите в главата ми намаляват. Изнасят се. Пътуват по света като пъстри моливи сред черни. Като светлинки в мрака.

В моята къща има само любов. Всички се обичат един друг, обичат и мен. Всички се държат смело и са влюбени в момиченцето ми.

(Дъщеря ми иска да прегърне бебето. Манон лежи, детето е до нея, в камината гори огън. Люк идва и прегръща жена си и дъщеря си. Манон ми дава знак, че трябва да напиша още нещо. Ледените ми пръсти едва държат молива. Мъжът ми донася топло вино, но топлината не стига до ръцете ми.)

Мила моя Виктория, красива моя дъщеричке, лесно беше да дам себе си, за да живееш ти. Не ми се сърди. Радвай се. Ти ще бъдеш обичана. Винаги.

Моля те, Вики, прочети за живота ми в Париж и не бързай да ме осъждаш.

(Манон губи съзнание. Едва разбирам шепота ѝ. Някъде се затръшва врата и тя подскача. Все още очаква мъжа от Париж. Продължава да се надява.)

Защо не дойде Жан?

Защото болката му е много силна.

Да. Защото много го боли.

Болката прави мъжа глупав. Глупавият мъж лесно се плаши.

Рак на живота, това имаше моят гарван.

(Дъщеря ми умира пред очите ми. Разтваря се в нищото. Пиша и се опитвам да не плача. Пита ме дали ще преживее тази нощ и аз казвам „да“. Преди малко попита и Люк, той също каза „да“.

Манон заспа за малко, но когато Люк взе детето, се събуди.)

Получил е всички писма, каза добрата мадам Розалет. Обеща да се грижи за него, стига да ù позволи. Той е горд, казах ù, затова е глупав. Много го боли.

Мадам Розалет каза, че Жан разбил мебелите си и се парализирал. Той не живее, обясни ми тя, движи се, но все едно е умрял.

Станахме двама.

(Дъщеря ми се смее.)

Мама тайно дописва разни неща в дневника ми. Не бива така.

Не иска да ми прочете нито думичка.

Остават ми още само няколко метра. Каква полза да се мъча? Не е ли по-добре да умра безмълвна? Да лежа, облечена в най-хубавата си нощница, и да чакам смъртта да замахне с косата?

(Манон пак се засмя и се закашля. Навън снегът покрива кедрите като саван. Господи, да знаеш, че те мразя. Защо ми вземаш дъщерята, преди да ѝ е дошло времето? Защо ми оставяш детето ѝ? Да не мислиш, че ми правиш добро? Котката ни умря — ще си вземем млада котка. Дъщеря ни умря — ще гледаме внучката!)

Не е ли по-добре до края да живееш нормалния си живот? Сигурно не, защото това ще ядоса смъртта. Живот до последната глътка въздух.

(Дъщеря ми се закашля. Едва след 20 минути отново беше в състояние да говори. Търси думите.

„Захар… Не, не беше захар.“ Ядосва се.

„Танго!“

„Вратата на чашата!“ Това беше крясък.

Знам какво иска да каже: вратата на терасата.)

Жан. Люк. Двамата. Вие.

Край. Отивам си.

Отивам оттатък, в края на коридора, в най-хубавата стая.

Оттам в градината. В градината ще се превърна в светлина и ще полетя, накъдето си поискам. Понякога ще идвам в градината, късно вечерта, и ще гледам къщата, където живяхме заедно.

Ще те виждам, Люк, скъпи мой, да бродиш из стаите. Ще виждам и теб, Жан, в друга стая. Ти ме търсиш. Вече не съм в онези заключени стаи, не разбираш ли? Погледни навън! Тук съм!

Вдигни поглед! Ще ме видиш!

Помисли за мен! Извикай името ми!

Аз съм до теб. Какво от това, че съм умряла? Смъртта не означава нищо. Тя не променя нищо в живота.

Ние винаги ще останем каквито сме били един за друг.

Подписът на Манон бе призрачен, едва изписан с отслабваща ръка. След повече от двайсет години Жан Пердю се наведе над разкривените букви и ги целуна.

44.

Нa третия ден мистралът просто спря. Винаги се случваше така. Своенравният вятър развяваше завеси, отнасяше надалеч найлоновите торбички и пликчета, разлайваше кучетата и разплакваше хората — и изведнъж изчезваше.

Мистралът си отиде, а с него изчезнаха и прахът, остатъците от лятната горещина и умората. Югът се освободи от туристите, които вечно бързаха, паникьосваха се, искаха да ядат и какво ли още не. Люберон отново заживя в собствения си ритъм, подчинен единствено на природата. Цъфтеж, засяване, чифтосване, чакане, търпение, реколта. Хората тук правеха правилното в правилния момент, без да се колебаят.

Отново стана топло, но това беше меката, усмихната есенна топлина, която се радваше на вечерните бури и утринната свежест и не съжаляваше за горещите летни месеци, когато земята ожадняваше.

Жан Пердю вървеше по стръмната, с много завои пътека, без да бърза. Наоколо цареше тишина. Придружаваха го само щурци, цикади и лекият полъх на вятъра. Днес щеше да се изкачи на хълма с църквата и гробището. Носеше дневника на Манон, отворена бутилка вино от Люк и чаша.

Вървеше, съобразявайки се с особеностите на неравната пътека — леко наведен, със ситни стъпки, с болки в коленете, които се разпространяваха към гърба.

Стигна до църквата, мина покрай каменното стълбище, под старите кедри и стигна до гробището. Гледката го замая.

Далеч, далеч под него се простираше долината. Денят след мистрала бе отнел синевата на небето и хоризонтът, където май беше Авиньон, светеше почти бял.

Жан видя светложълти къщи, нахвърляни като зарове сред зеленината. Тук и там светеха червени и жълти постройки като в историческа картина. Дълги редици лози, стройни като войници, зрели и сочни гроздове.

Огромни квадрати прецъфтяла лавандула. Зелени, кафяви, тъмножълти ниви, между тях дървета с полюляващи се корони. Прекрасно място. Величествена гледка, способна да затрогне всяка човешка душа.

Жан изпита чувството, че хълмът, обграден от дебели стени, каменните гробници, огромните кръстове — всичко това е най-долното стъпало към небето.

Сигурно Господ сядаше на върха и гледаше надолу. Само мъртвите и той имаха право да се наслаждават на невероятната гледка. На безкрайния простор.

Жан стигна до високата порта от ковано желязо и я отвори. Гробищата бяха дълги и тесни, на две тераси, с по две редици гробове. Обрулени от времето каменни ковчези и саркофази от черен мрамор на горната тераса и две редици по-нови на долната. Надгробни камъни, високи като врати и широки като легла, увенчани с кръст. Семейни гробници, построени тук преди векове.

Между гробовете се издигаха стройни, грижливо подрязани кипариси, но те не хвърляха сянка. Тук всичко беше голо. Никой не се опитваше да се опази от немилостивото слънце.

Все още задъхан, Пердю мина покрай първата редица, четейки имената. Върху големите саркофази бяха поставени порцеланови цветя, стилизирани каменни книги, полирани и украсени със снимки или стихове. На някои имаше малки фигури, показващи с какво е обичал да се занимава починалият.

На гроба на Бруно: ирландски сетер и шапка на ловец.

Върху съседния пък бе изобразена ръка с карти за игра.

По-нататък Пердю видя очертания на остров — вероятно мъртвата е мечтала да отиде там.

Каменни гробници със снимки, карти и различни изображения. Живите от Боние изпращаха своите мъртви с много послания.

Декорациите напомниха на Пердю за Клара Виолет. Пианото ѝ беше отрупано с какво ли не и всеки път трябваше да я моли да разчисти, преди да започне поредният балконски концерт.

Изведнъж проумя, че му липсват обитателите на дом № 27. Възможно ли е през всичките тези години да е бил заобиколен от приятели и да не ги е забелязвал?

Намери Манон в средата на втората редица, с поглед към долината. Лежеше до баща си, Арно Морело.

Добре, че не е съвсем сама тук…

Падна на колене. Опря буза върху камъка. Протегна ръце да прегърне саркофага.

Мраморът беше хладен, макар че грееше слънце.

Щурците пееха. Вятърът свиреше жално.

Пердю зачака да усети нещо. Да усети Манон.

Ала сетивата му бяха заети с друго. По гърба му се стичаше пот. Кръвта пулсираше болезнено в ушите му. В коленете му се забиваха ситни камъчета.

Отвори очи и прочете името ѝ. Манон Басе (по баща Морело), 1967–1992, чернобяла снимка в рамка.

Не усети нищо.

Тя не е тук.

Вятърът разклати близкия кипарис.

Тя не е тук!

Пердю стана, разочарован и безпомощен.

— Къде си? — пошепна към вятъра.

Фамилната гробница беше пълна. Порцеланови цветя, каменни котки, отворена книга. Някои пластики бяха със снимки. Пердю не познаваше нито една.

Сватбената ѝ снимка. Отдолу надпис: „С любов. Никога не съжалих. Люк“.

Друга снимка — Манон държи котката си: „Вратата към терасата е винаги отворена. Мама“.

Трета снимка: „Аз дойдох, защото ти си отиде. Виктория“.

Жан попипа предпазливо пластиката, изобразяваща отворена книга, и прочете надписа. „Смъртта не означава нищо. Ние винаги ще останем такива, каквито сме били един за друг.“

Прочете двете изречения още веднъж, този път на глас. Манон бе казала тези думи преди много години в Буо, когато търсеха своята звезда над тъмните планини.

Помилва саркофага.

Но тя не е тук.

Манон не беше тук. Не беше затворена в камъка, покрита с пръст, в безутешна самота. Нито за миг не бе влязла в гробницата при изоставеното си тяло.

— Къде си? — попита отново Пердю.

Застана до каменната стена и се загледа към далечната красива земя, разпростряла се под него. Долината на Кавайон. Изглеждаше толкова малка. Изведнъж се превърна в мишелов и полетя. Помириса въздуха. Задиша с пълни гърди, усети топлина и чу вятърът да свири в короните на дърветата. Видя лозето на Манон.

Покрай един кипарис, близо до маркучите, с които поливаха цветята, имаше каменна стълба. Пердю седна, извади тапата от бутилката бяло вино с надпис „Манон XV“ и наля малко в чашата. Предпазливо отпи глътка. Помириса виното и се зарадва. „Манон XV“ миришеше на мед и плодове, а вкусът му беше като нежна въздишка преди заспиване. Живо, противоречиво вино. Вино, изпълнено с любов.

Добре го е направил Люк.

Остави чашата върху каменното стъпало и отвори дневника на Манон. През последните дни и нощи го четеше непрекъснато, докато Макс, Катрин и Виктория работеха заедно в лозята. Някои страници вече знаеше наизуст. Едни го изненадваха, други го засягаха болезнено, но повечето го изпълваха с благодарност. До днес не знаеше колко много е означавал за Манон. Някога копнееше да е всичко за нея, но сега, когато живееше в мир със себе си и отново обичаше, разбра истината и тя излекува старите рани.

Достатъчно дълго живях— бе написала Манон в късната есен, през един октомврийски ден като днешния. —Живях, обичах, имах най-доброто от света. Защо да съжалявам за края? Защо да стискам остатъците? Смъртта има предимството, че преставаш да се боиш от нея. В смъртта има покой.

Следващите страници късаха сърцето му. Манон разказваше за страха, който се разливал на вълни по тялото ѝ. Нощем се будела, вслушвала се в тишината на мрака и чувала приближаването на смъртта. Една нощ, малко преди да роди, изтичала в стаята на Люк и той я държал в прегръдките си до сутринта, без да заплаче.

Разплакал се едва под душа, защото си мислел, че тя няма да го чуе.

Тя обаче чула всичко.

Манон многократно изразяваше учудването си от силата на Люк. Разказваше как я хранел и миел. Как се измъчвал, че тя слабее, как се радвал на бебето в корема ѝ. Пердю изпи чашата до дъно и продължи да чете.

Детето ми се храни от мен. От здравата ми плът. Коремът ми е розов, опънат и жив. Представям си, че вътре лежат дузина котенца и се забавляват. Остатъкът от мен е на хиляда години. Посивял, измършавял, мирише на гнило. Моето момиче ще яде прясно опечени хлебчета с много масло. Тя ще победи смъртта. Ще ù се изплезим, детето и аз. Ще я нарека Виктория.

Как е обичала нероденото си дете! Хранила е момиченцето си с любовта, която е имала в излишък.

„Нищо чудно, че Виктория е толкова силна — помисли си Пердю — Манон ѝ е дала всичко от себе си.“

Върна се на страницата, където Манон описваше как е решила да го напусне.

Сега сигурно лежиш по гръб като танцьор в пирует. Единият крак изпънат, другият подвит. Едната ръка над главата, другата настрана.

Винаги си ме гледал, сякаш няма друга като мен. Цели пет години. Нито веднъж не ме погледна изнервено или равнодушно. Как успя да го направиш?

Кастор непрекъснато ме зяпа. Вероятно ние, двукраките, сме доста странни същества за котките.

Вечността, която ме очаква, е потискаща.

Понякога (знам, това е много лоша мисъл), понякога си пожелавах да има някого, когото обичам и който върви пред мен. За да знам, че мога спокойно да вървя след него.

Понякога си мислех, че ти трябва да си отидеш преди мен, за да мога и аз да го направя. Да си тръгна с увереността, че ти ме чакаш там.

Сбогом, Жан Пердю.

Завиждам ти за всички години, които ти предстоят. Аз влизам в своята последна стая, а оттам — в градината. Да, така ще бъде. Ще прекрача високата врата на терасата и ще вляза в заника на слънцето. А после, после ще се превърна в светлина и ще съм навсякъде.

Ще стана част от природата и ще съм винаги до теб, всяка вечер.

Жан Пердю си наля още една чаша вино.

Слънцето бавно залязваше. Розово сияние озари земята и оцвети фасадите в златно, а прозорците заблестяха като диаманти.

Въздухът пламна.

Сякаш милиарди капчици танцуваха и искряха. Над долината падна було от светлина, плъзна се към планините, покри и тях. И тази светлина се смееше. Никога досега Жан Пердю не бе виждал такъв залез.

Пийна още малко вино. През това време облаците се оцветиха във всички нюанси на червеното и жълтото: черешово, малиново, прасковено, пъпешово. Най-сетне Жан Пердю разбра.

Тя е тук! И там!

Душата и енергията на Манон, цялото ѝ същество, освободено от тялото, се бе сляло с въздуха, със земята и с вятъра. То беше навсякъде и във всичко, искреше и му показваше какво беше тя.

Защото всичко е в нас. Нищо не си отива.

Жан Пердю се засмя, но смехът му причини болка. Затова замлъкна и се вслуша в сърцето си, където смехът продължаваше да танцува.

Права си, Манон. Всичко е тук. Нашето време е непреходно, безсмъртно. Животът не спира.

Смъртта на любимите ни хора е само праг между края и новото начало.

Пердю пое дълбоко дъх и издиша бавно.

Ще помоли Катрин да изкачат заедно следващото стъпало. Да заживеят в новия, светъл ден след дългата, мрачна нощ, започнала преди 21 години.

— Довиждане, Манон Морело. Довиждане — пошепна Жан Пердю. — Прекрасно беше, че те имаше.

Слънцето се скри зад възвишенията на Воклюз и небето запламтя огнено.

Когато цветовете избледняха и отстъпиха място на сенките, Пердю изпи чашата „Манон“ до последната капка.

Епилог

Зa втори път се събраха всички заедно на Бъдни вечер, приготвиха тринайсетте десерта и сложиха три прибора за мъртвите, за живите и за щастлива Нова година. На дългата маса в дома на Люк Басе винаги оставаха три свободни места.

Виктория прочете „ритуала на пепелта“ — окситанската молитва за мъртвите, — застанала пред откритата камина в кухнята. Тя го правеше по свое желание всяка година в памет на майка си Манон, но и за себе си. Всяка година изпращаше послание към мъртвите, за да ги увери в обичта на живите.

— Аз съм лодката, която те води към мен — зачете Вик с ясен глас. — Аз съм солта на устните ти, аз съм ароматът, съществото на всички ястия… Аз съм изненадващата утринна зора и бъбривият залез на слънцето. Аз съм непоколебимият остров, който бяга от морето. Аз съм онова, което ще намериш и което бавно ме освобождава. Аз съм добрата граница на твоята самота.

При последните думи Вик заплака. Жан и Катрин, които се държаха за ръце, също се насълзиха. Жакен Албер Пердю и Лирабел Берние, които се наслаждаваха на примирието си в Боние, също не скриха вълнението си. Нищо, че бяха сурови северняци, които не се трогваха от думи.

Двамата обичаха Макс с цялото си сърце, а той се бе нарекъл техният „осиновен внук“. Сприятелиха се и със семейство Басе, с което съдбата ги бе свързала чрез любов, смърт и болка. Цялата тази смесица от необичайно силни чувства вече за втора година събираше родителите на Пердю. В леглото, на масата, в колата. През останалата част от годината Жан редовно слушаше оплакванията на майка си от бившия ѝ съпруг, този „легастеник[53]без маниери“, както и шеговитите охкания на баща си от строгостта на „госпожа професорката“.

Катрин предполагаше, че взаимните подигравки и обвинения вълнуват сърцата им и затоплят телата им, за да могат в деня на Националния празник, по Коледа, а от две години и за рождения ден на сина си, да се отдадат на любовта си.

Старите Пердю, Жан и Катрин прекарваха времето от 23 декември до 6 януари в Боние. Дните им бяха изпълнени с хубаво ядене, с много смях и разговори, с дълги разходки и дегустация на вино. Жените си доверяваха тайни, мъжете мълчаха в дълбоко разбирателство. И тази година беше така. Новото време идваше за пореден път.

Разцъфването на прасковите в края на зимата означаваше новото начало за Прованс. Овощните дървета по бреговете на Рона първи се покриваха с нежнорозови цветове. Макс и Вик избраха това прекрасно време, за да се оженят. Макс търпеливо ухажваше избраницата си в продължение на цяла година, преди да получи първата целувка, но от там нататък всичко тръгна много бързо.

Преди месец Макс Жордан публикува първото си произведение за деца: „Магьосникът в градината. Детска книга за герои“.

Критиците бяха стъписани, родителите се възмущаваха, децата и тийнейджърите реагираха с въодушевление. Особено ги забавляваше гневът на родителите и учителите.

Книгата ги призоваваше да поставят под въпрос всичко, което възрастните обозначават с израза „Така не се прави!“.

След продължително търсене из цял Прованс Катрин откри своето ателие. Помещението не беше проблем, но тя искаше околният пейзаж да отговаря напълно на душевното ѝ състояние. Най-сетне намериха стар хамбар редом с възхитителна, доста западнала провансалска селска къща между Со и Мазан. Отдясно се простираше лавандулово поле, отляво се издигаше планина, отпред се виждаха безкрайни лозя, а зад тях — планината Ванту. Зад къщата имаше овощна градина, която стана любимото място на котките Роден и Немировски[54].

— Усетих, че се прибирам вкъщи — довери Катрин на Жан, когато плати къщата с обезщетението, получено при развода. — Вървях дълго, обикалях безцелно, но накрая открих своя дом.

Скулптурите ѝ бяха огромни. Тя виждаше съществата, затворени в камъка, проникваше в огромните каменни късове и откриваше душата им. Чуваше виковете им, биенето на сърцето. Целта ѝ беше да освободи тези същества от каменния затвор.

Създаваше и твари, които смущаваха зрителя.

Омразата. Бедата. Снизходителността. Четецът на души.

Момент!

Да, точно така. Катрин бе извадила от огромен куб две ръце, оформящи нещо с пръсти. Какво правеха тези ръце? Четяха ли, милваха ли, опипваха ли, за да намерят истинските думи? На кого принадлежаха? И каква беше посоката на движението им — навън или навътре?

Който се сетеше да приближи лице до камъка, усещаше как се отваря скрита, зазидана врата. Накъде водеше тя? Към стая?

— Всеки човек си има вътрешна стая, в която дебнат демоните му — казваше Катрин. — Едва когато я отвори и застане лице в лице с тях, е свободен.

Жан Пердю се грижеше Катрин да се чувства добре — и в Прованс, и в Париж, в старото му жилище на улица „Монтаняр“. Грижеше се тя да се храни добре, да спи добре, да се среща с приятелки и бързо да забравя сънищата си.

Любеха се често, винаги бавно и съсредоточено. Той я познаваше цялата, всяко съвършено и несъвършено местенце. Милваше я и я целуваше навсякъде, докато успя да убеди тялото ѝ, че за него няма по-красива жена.

Пердю работеше на половин ден в книжарницата в Банон и ходеше на лов. Докато Катрин ваеше скулптурите си, обучаваше млади художници, продаваше изкуство, пилеше, шлифоваше, коригираше, той обикаляше да търси най-прекрасните книги на света. В училищни библиотеки, в наследството на някой престарял държавен съветник, в къщите на бъбриви селянки, в забравени мазета и трезори, в бункерите, останали от Студената война.

Търговията с уникални книги бе започнала с едно факсимиле от ръкописа на Санари, озовало се по обиколни пътища в неговите ръце. Сами бе настояла истинското ѝ име да остане в тайна.

С помощта на Клодин Гъливер, специалистка по търговете с произведения на изкуството, която живееше на третия етаж, скоро се намери платежоспособен колекционер, който с готовност купи уникалното произведение.

Пердю му продаде ръкописа едва когато се увери, че помислите му са чисти. Скоро започна да му се носи славата на ексцентричен любител на книгите, който не ги продава на всеки, дори за много пари. Случваше се десетина колекционери да искат една и съща книга — тогава Пердю избираше купувача според произведението. Първо определяше кой как би го използвал — като любим, като приятел, като ученик или като пациент. За него парите бяха второстепенен фактор.

Пердю пътуваше от Истанбул до Стокхолм, от Лисабон до Хонконг, за да открива най-вкусните, най-умните, най-опасните книги. Особено приятно му беше да търси книги, които помагат за добър сън.

Често, както и сега, Жан Пердю седи в лятната кухня, приготвя подправка от розмарин и лавандула, вдъхва със затворени очи съкровения аромат на Прованс и пише своята „Голяма енциклопедия на малките чувства. Справочник за книжари, влюбени и литературни фармацевти“.

В момента е на буквата У. „Утехата на кухнята. Чувството, че на печката в кухнята се задушава нещо вкусно. Прозорците се запотяват. Любимата ей сега ще седне срещу теб на масата и между две хапки ще те погледне доволно. (Утехата на кухнята може да се нарече и живот.)“

Рецепти

Духнята на Прованс е различна като пейзажа. По крайбрежието се яде риба, във вътрешността на страната — зеленчуци, в планините — агнешко или родени от нуждата ястия с разнообразни бобови растения. В една област готвят само със зехтин, в другата слагат на всичко вино, по границите с Италия приготвят ястия с макарони. В Марсилия Изтокът целува Запада с мента, шафран и кимион, а във Воклюз е раят на трюфелите и бонбоните.

Има обаче продукти, които обединяват кухните между Рона и Лазурния бряг: тежък, силен зехтин, чесън, различни видове домати (за салати, сосове, супи, сладкиши, пица, конфитюри, пълнежи…), козе сирене от Банон и пресни подправки. Провансалската готвачка използва за подправяне на ястията и печеното най-много три различни вида, затова пък в голямо количество. Предпочитани са салвията и лавандулата, мащерката и розмаринът, резенето[55]и планинската чубрица.

Ястията, които ще ви представя, са типични за областта и придружиха нашата история с аромата и цветовете си.

Bohemienne des legumes

Роднина на рататуя, но се приготвя с патладжани, овкусени със сос от домати и босилек. Обикновено се използват зеленчуци от един цвят (червени) и се режат на малки парченца.

Вкусът на провансалската зеленчукова яхния е зависим от качеството и интензивността на съставките. Зеленчукът трябва да е „целунат от слънцето“. Едрите, но бедни на вкус „водни бомби“ (домати) правят ястието блудкаво. Ароматите на пресните подправки са решаващи.

Съставки (за 6 порции):

2 здрави патладжана

2 големи глави лук

2 малки, твърди тиквички

3 червени чушки

3-6 ароматни домата (или консерва)

сол, пипер, чесън, прясна мащерка (по избор розмарин и дафинов лист)

За доматения сос:

500 г зрели, сладки домати

много мащерка и босилек

3 с. л. мек зехтин

Приготвяне:

Почистете зеленчуците (чушките се почистват от семето, доматите се заливат с вряща вода и се обелват) и ги нарежете на малки парчета. Запържете патладжаните в голям тиган с гореща мазнина в продължение на 10–15 минути при постоянно разбъркване. Добавете останалите зеленчуци. Щом се задушат, посолете, поръсете черен пипер, подправете с нарязан на ситно чесън и мащерка. Сложете ястието във форма.

Как се приготвя вкусен доматен сос? Почистете доматите от ципата и семенцата, нарежете ги и заедно с подправките и зехтина ги оставете да се задушават на тих огън, докато се сгъстят. Овкусете със сол и пипер, разбийте на пюре. Залейте зеленчуците със соса. Поръсете с малко зехтин, за да заблести. По желание сервирайте с багета и сирене крема.

Писту

Това е провансалската супа, която Сами затопля, за да събуди жизнеността на любимите си хора. За съжаление, не е подходяща за романтични вечери. Прочетете защо.

В Прованс има стотици рецепти заsoupe au pistou.Твърдите съставки са боб (зелен, бял или червен), тиквички, домати, босилек и чесън. Според зеленчуците и подправките от собствената градина или с купеното от пазара всеки придава на супата своята лична нотка. Може да добавите тиква, цвекло, целина. Някои приготвят минестроне, други я харесват с макарони, например гобети или ригате. Трети пък, например в Ница, добавят малко сланина. Особеното впистуе лютият зелен сос, който прилича на песто, но е без семена от пиния.

Класически съставки (за 4 порции):

1 консерва (250 г) италиански бял боб

200 г моркови

250 г тиквички

1 стрък праз (или пресен лук)

500 г картофи

1 глава лук

4 сладки домата или половин буркан белени домати

зехтин, сол

200 г зелен фасул, пипер

3–4 клонки мащерка, чубрица и розмарин, по желание доматено пюре

За билковата паста:

2– 3 скилидки чесън

½ ч. л. едра сол

3– 4 стръкчета босилек

50 г пресен пармезан (или пекорино)

5 с. л. мек зехтин

Приготвяне:

Зеленчуците се почистват, измиват и нарязват на парчета, пръстени и кубчета. Доматите се заливат с гореща вода, обелват се и се нарязват на парчета. Зехтинът се затопля в голяма тенджера, слагат се зеленчуците и подправките и се задушават десетина минути при често разбъркване. Посоляват се.

Бобът се измива със студена вода и се оставя да се отцеди, след това се добавя към зеленчуците. Наливат се 1,5 до 2 л вода, слага се капак и супата се вари на тих огън 30–45 минути. Подправя се със сол и пипер.

За билковата паста:

Скилидките чесън се обелват и се разбиват добре заедно със солта, босилека и пармезана. Пастата се разбърква със зехтина. Разпределя се в чашите за супа, залива се с горещата супа и се сервира. Някои предпочитат да я добавят после и да поръсят супата с пармезан.

Агнешки котлети с чеснов крем

Приготвянето на вкусно агнешко зависи от качеството на месото и от мариноването му. Тук ще намерите варианти за вкусна марината. Месото трябва да остане в нея една нощ.

Съставки:

В зависимост от апетита 2–3 котлета на човек.

Марината:

2-3 скилидки чесън

малко доматен сос

1 с. л. прясно нарязан розмарин

1 с. л. ронена суха мащерка

2-3 с. л. течен мед по избор

пипер

добър зехтин (може да е ароматизиран с розмарин, чесън, лавандула или лимон)

евентуално дижонска горчица, сладко чили, шери, балсамико или малко червено вино — според вкуса

Чеснов крем:

100 г чесън

125 мл мляко или готварска сметана

сол, пипер

3 яйца

индийско орехче

зехтин

Приготвяне:

Марината:Чесънът се обелва, нарязва се на ситно и се разбърква с доматения сос, подправките, меда, пипера, зехтина и съставките по избор. Агнешките котлети се слагат в найлонов плик (3 литра) и се добавя маринатата. Пликът се затваря, слага се в купа и месото се оставя да се маринова няколко часа или през нощта.

Агнешки котлети:Пекат се на грил или в грил тиган на висока температура по една минута от всяка страна. Тиганът се сваля от огъня и се оставя за пет минути. Добре е котлетите да останат розови отвътре. Авторката смята, че е най-добре да се приготвят с уред за раклет — тогава месото става перфектно.

Чеснов крем:Прясно обелените скилидки чесън се варят в млякото или сметаната на тих огън, докато омекнат. Претриват се, посоляват се и се разбъркват с яйцата. Овкусява се с пипер и индийско орехче. Ако използвате сушен чесън, накиснете го за пет минути във вряща вода, намачкайте с вилица и добавете. Формички за суфле се намазват със зехтин, слага се сместа и се поставя във фурната на водна баня за около 20 минути, докато се сгъсти. Охлажда се десетина минути и купичките се обръщат.

Подходяща гарнитура са печени картофи с розмарин, със зехтин и едра сол.

Лавандулов сладолед

Съставки:

1-2 с. л. сушена лавандула или 2–4 ч. л. свежи лавандулови листенца (от градината или от биомагазин)

200 г захар

8 с. л. мляко

8 жълтъка

250 мл сметана (или йогурт за повече лекота)

евентуално шепа боровинки за цвят

Приготвяне:

Лавандулата и захарта се разбиват с миксер и се пресяват, за да се получи фин прах. Лавандуловият прах се разтваря в млякото, докато кристалчетата престанат да скърцат. Може да се затопли, но не бива да кипва. Жълтъците се разбиват на крем със сметаната и се смесват внимателно с лавандуловото мляко. Боровинките се разбиват на пюре и сладоледът се оцветява. Слага се в машина за сладолед или в камера. Добре е от време на време да се разбърква, преди да замръзне.

При поднасяне се декорира с лавандулови листенца.

Алтернативна рецепта за лавандулов сладолед със сироп или мед от лавандула

Съставки:

5 с. л. лавандулов сироп

500 г йогурт

8 с. л. мляко

200 г сметана

евентуално шепа боровинки

лавандулов мед, лавандулов сироп или цветове

Приготвяне:

Лавандуловият сироп се разбърква с йогурта, добавят се млякото и сметаната и се разбъркват много добре. Боровинките се разбиват на пюре и сладоледът се оцветява. Слага се в машина за сладолед или в камера. Преди сервиране се украсява със сироп, цветове или мед от лавандула.

Тринайсетте десерта

Тринайсетте десерта от местни провансалски продукти следват почти стогодишна традиция за Бъдни вечер. Те символизират тринайсетте участници в Тайната вечеря (Иисус и дванайсетте апостоли). Поднасят се след среднощната меса или следGrand Souper,която се състои от седем прости безмесни ястия.

Типични съставки:

• стафиди (изсушени от домакинята)

• сухи смокини (от собствена реколта)

• ядки (бадеми, лешници, орехи)

• фурми (символизират Иисус)

• четири вида пресни плодове, например сливи (по традиция от Бриньол), зимни круши, пъпеши, ябълки, портокали, грозде, мандарини

• сушени плодове

• светъл и тъмен мед, бяла и тъмна нуга, лешници, семена от пиния и шамфъстък (символизира доброто и чистото, докато тъмната нуга е символ на злото и нечистото)

• fougasse— тъничко хлебче със зехтин, което се чупи, не се реже

• oreillettes— понички, подправени с лимонова кора

• млечен сладкиш, приготвен с мляко и канела

• ратафия (смес от сок и ракия) или ликьорено вино

• сладки с марципан

• бишкоти

• мариновано козе сирене

Литературна аптека за спешни случаи

Жан Пердю

Бързодействащи лекарства за сърцето и душата при леки до средно тежки емоционални произшествия. Ако не е предписано друго, да се приемат в продължение на няколко дни в поносими дози (5-50 страници). По възможност с топли крака и/или котка в скута.

Адамс, Дъглас:Пътеводител на галактическия стопаджияи другите романи от цикъла. Оригинално заглавие: The Hitchhiker’s Guide to the Galaxy. Високата доза е препоръчителна срещу болестен оптимизъм и липса на чувство за хумор. За обичащи сауната със страх от хавлии. Странични действия: враждебност срещу собствеността, вероятно и хронично носене на халат.

Барбери, Мюриел:Елегантността на таралежа.Оригинално заглавие: L’elegance du herisson. Високата доза е ефективна при вечния страх от „ами ако“. Препоръчва се за непризнати гении, любители на тежки филми и враждебност към водачи на автобуси.

Гари, Ромен:Обещанието на зората.Автобиография. Оригинално заглавие: La Promesse de l’aube. За разбиране на майчината любов, срещу разкрасени спомени от детството. Странични действия: бягство в света на фантазиите, копнеж за любов.

Герлах, Гюнтер:Хвърлете жените от моста.Оригинално заглавие: Frauen von Brücken werfen. Съвременният немски писател пише за автори, изгубили способността си да творят, и за хора, надценяващи значението на убийствата в криминалните романи. Странични действия: загуба на чувството за реалност, разтягане на мозъка.

Кафка, Франц:Размишленията на едно куче.Разказ. Оригинално заглавие: Forschungen eines Hundes. Срещу странното чувство, че си неразбран от всички. Странични действия: песимизъм, копнеж за котка.

Кестнер, Ерих:Лиричната домашна аптека на доктор Ерих Кестнер.Стихове. Оригинално заглавие: Doktor Erich Kästners Lyrische Hausapotheke. Според лиричния доктор Кестнер помага за излекуване на най-различни страдания и неприятности, например срещу многознайковци, болка от развод, ежедневни ядове, есенна меланхолия.

Линдгрен, Астрид:Пипи Дългото чорапче.Оригинално заглавие: Pippi Lângstrump. Действа срещу придобит (не вроден) песимизъм и страх от чудеса. Странични действия: загуба на оценъчна способност, пеене под душа.

Мартин, Джордж P. Р.:Песен за огън и лед.Оригинално заглавие: Game of Throns. Цикъл от пет романа (засега). Помага за отвикване от гледането на телевизия, при любовна мъка, при гняв срещу целия свят и скучни сънища. Странични действия: безсъние, бурни сънища.

Мелвил, Херман:Моби Дик.Оригинално заглавие: Moby-Dick or The Whale. За вегетарианци. Странично действие: страх от вода.

Мил, Катрин:Сексуалният живот на Катрин М.Оригинално заглавие: La vie sexuelle de Catherine M. За големия въпрос дали казваме бързо „да“. Запомни: винаги може да стане по-лошо.

Музил, Роберт:Човекът без качества.Оригинално заглавие: Der Mann ohne Eigenschaften. Книга за мъже, забравили какво искат от живота. Действа срещу безцелност. Странични действия: продължителен ефект, след две години животът е променен. Заплашват ни загуба на приятели, желание да критикуваме обществото, повторение на сънища.

Нин, Анаис:Делтата на Венера.Оригинално заглавие: Delta of Venus (романът е писан през 1940 и е публикуван през 1977 г.). Само след няколко страници помага срещу лошо настроение и загуба на чувствеността. Странично действие: спонтанна възбуда.

Оруел, Джордж:1984.Оригинално заглавие: Nineteen Eighty-Four (Лондон, 1949). Срещу лековерие и флегматичност. Изпитано домашно средство срещу болестен оптимизъм.

Пиърс, Филипа:Среднощната градина на Том.Оригинално заглавие: Tom’s Midnight Garden (1958). Добро средство за нещастно влюбени. При това заболяване можете да четете всичко, в което не се говори за любов, например трилър, стиймпънк[56], сплейтър[57].

Пратчет, Тери:Истории от света на диска.Цикъл романи. Оригинално заглавие: The Discword Novels. Досега са излезли 39 романа, първият е „Цветът на магията“ (1983). Помага при мирова скръб и опасна наивност. Подходящо средство за омагьосване на духа, и за начинаещи.

Пулман, Филип:Златният компас.Трилогия. Оригинално заглавие: His Dark Materials (1995–2000). За онези, които от време на време чуват гласове и вярват, че имат роднина от животинския свят.

Рингелнац, Йоахим:Детски молитвички.Оригинално заглавие: Kindergebetchen (1929). За агностици, изпитали желание да се помолят. Странично действие: изблик на спомени за вечерите от детството.

Сарамаго, Жозе:Слепота.Оригинално заглавие: Ensaio sobre a cegueira (1995). Срещу преумора и за да откриете кое е наистина важно. Срещу слепота за смисъла на собствения живот.

Сервантес, Мигел де:Дон Кихот де ла Манча.Оригинално заглавие: El ingenioso hidalgo don Quixote De la Mancha. При конфликти между идеала и реалността. Странично действие: страх от технократското общество и силата на машините, срещу която индивидът се бори като срещу вятърни мелници.

Стокър, Брам:Дракула.Първият и най-добрият роман за Дракула в световната литература. Оригинално заглавие: Dracula (1897). Срещу скучни сънища и чакане пред телефона (Кога най-сетне ще се обади?).

Суре-Гарсия, Алем и Франсоаз Мейрюл:Ритуалът на пепелта.Окситанска молитва на умрелите към живите. Оригиналът е публикуван в Lo libre dels rituals. Помага при отново и отново появяваща се тъга по изгубен любим човек. Надгробна молитва, необвързана с религия и църква. Странично действие: сълзи.

Твен, Марк:Приключенията на Том Сойер.Оригинално заглавие: The Adventures of Tom Sawyer (1876). Помага на възрастните да преодолеят страховете си и да открият детето в себе си.

Тоес, Жак.:Свободният човек.Оригинално заглавие: De vrije man (2003). Нидерландският автор на криминални романи пише за танцуващи танго между две милонга и за мъже, които се страхуват от любовта. Странично действие: преосмисляне на връзката.

Фон Арним, Елизабет:Омагьосаният април.Оригинално заглавие: The Enchanted April (1922). Срещу неспособност за вземане на решения и за доверие между приятелите. Странични действия: влюбване в Италия, копнеж по Юга, засилено чувство за справедливост.

Форстър, Едуард Морган:Машината отказва.Оригинално заглавие: The Machine Stops. Внимание! Високоефективна отрова срещу интернет технокрация и безусловна вяра в айфона. Помага и при фейсбукмания и зависимост от „Матрицата“. Указание за приемане: ако сте член на пиратската партия или активист в социалните мрежи, приемайте на малки дози.

Хесе, Херман:Стъпала.Стихотворение, публикувано в романа „Игра на стъклени перли“. Оригинално заглавие: Stufen. Срещу тъга и за смелостта да се довериш на човека до себе си.

Указание: авторите Санари („Южни светлини“), П. Д. Олсон и Макс Жордан („Нощта“) живеят само в романа „Парижката книжарница“.

Информация за книгата

Copyright DAS LAVENDERZIMMER© 2013 by Nina George

Originally published in 2013 by Droemer Knaur

Нина Георге

Парижката книжарница

Немска, първо издание

© Издателство „Слънце“, 2015 г.

© Ваня Пенева, преводач, 2015 г.

© Ирена Иванова, коректор

© Екатерина Коруджиева-Ангелова, художник

ISBN 978-954-742-209-4

София, 2015 г.

Бележки

1

Специалист по лечебен педикюр. —Бел. прев.

2

За книгите и авторите вж. справочника в края на книгата. —Бел. прев.

3

Главен герой, главно действащо лице. —Бел. ред.

4

Томас Пинчън — американски писател, роден през 1937 г., изтъкнат представител на американския постмодернизъм от втората половина на XX в. —Бел. прев.

5

Град и община на средиземноморския бряг на Франция, където са работили много видни писатели и художници. След 1933 г. става „културна столица“ на немската антифашистка емиграция. —Бел. прев.

6

Вид палачинки в бретонската кухня, които се приготвят само от брашно, вода и сол. Поднасят се най-често с настъргано сирене, яйца на очи и шунка. —Бел. прев.

7

Вид проходилка. —Бел. ред.

8

Певица, модел и актриса, която прави кариера през 70-те и 80-те години на XX век, известна със специфичната си мъжествена визия. —Бел. прев.

9

Натрапчива тревожност. —Бел. ред.

10

Планински масив и регионален природен парк в Прованс, известен с живописните си села. —Бел. прев.

11

Игра с метални топки, произлязла от стара провансалска игра, национален спорт във Франция. —Бел. прев.

12

Персонаж от филмите за Джеймс Бонд, секретарка на шефа му М. —Бел. прев.

13

Персонаж от цикъла романи, започнал с „Пътеводител на галактическия стопаджия“, от Дъглас Адамс. —Бел. прев.

14

Романски език, говорен в Южна Франция. —Бел. ред.

15

Марсел Паньол (1895–1974) — френски писател, драматург и кинорежисьор. —Бел. прев.

16

Път за плавателни съдове, безопасен в навигационно отношение. —Бел. ред.

17

Град на Сена, на 50 км югоизточно от Париж. —Бел. прев.

18

Едуард Морган Форстър (1879–1970) — английски писател, автор на „И ангелите там не смеят да пристъпят“, „Хауардс Енд“ и др. —Бел. прев.

19

Мануш се наричат френскоезичните синти, западен клон на ромските народности. —Бел. прев.

20

Вид гущер. —Бел. ред.

21

Нощен празник с народни танци от Бретан, от декември 2012 г. в списъка на световното нематериално културно наследство на ЮНЕСКО. —Бел. прев.

22

Музикален инструмент, подобен на акордеон. —Бел. ред.

23

Специфични органели в специализираните клетки. —Бел. ред.

24

Плавателен канал в Централна Франция, който заедно с канал Дьо Бриар, канал Латерал а ла Лоар и канал Дьо Сентр образува т. нар. Бурбонски път, по който речни кораби и спортни лодки преминават от Сена към Саона и оттам към Средиземно море. —Бел. прев.

25

Виден американски белетрист, роден през 1933 г. Най-награждаваният американски писател, обявен още приживе за класик, през 2013 г. е един от фаворитите за Нобеловата награда. —Бел. прев.

26

Канадска писателка, родена през 1931 г., през 2013 г. удостоена с Нобелова награда за литература. —Бел. прев.

27

Кръвосмешение. —Бел. ред.

28

Питер Брьогел Стари (ок. 1529–1569) — известен фламандски живописец, автор на пейзажи и битови сцени. —Бел. прев.

29

Танцувална вечер, където се танцуват танго, валс и милонга. Танцът милонга е предшественик на аржентинското танго. —Бел. прев.

30

Вж. справочника накрая на книгата. —Бел. ред.

31

Астор Пиацола (1921–1992) — обновител на аржентинското танго. —Бел. ред.

32

През периода 1309–1377 г. католическата църква и папският престол са с център Авиньон. —Бел. ред.

33

Френска община в департамент Сона и Лоара. От 1999 г. се работи по проекти за превръщане на мястото в село на книгите. В момента там има 16 книжарници и антиквариата. —Бел. прев.

34

Герой от поредица романи на шведската писателка Астрид Линдгрен, момче, надарено с детективски способности, което с помощта на приятелите си разрешава загадки и престъпления. —Бел. прев.

35

Серия детски детективски книги на английската писателка Инид Блайтън. —Бел. прев.

36

Серия романи за приключения на диви котки от четири британски писателки с общ псевдоним Айрин Хънтър. —Бел. прев.

37

„Дневникът на един Дръндьо“ („Хрониките на Грег Хефли“) — детски романи и стихотворения от Джеф Кини. —Бел. прев.

38

Мишел Уелбек — френски писател, роден през 1956 г., станал световно известен с романите „Елементарните частици“ и „Платформата“. —Бел. прев.

39

Двойна тръба с обща основа на палубата или на пристана за връзване на корабните въжета. —Бел. ред.

40

Мъдрец, химнопевец на Ведите. —Бел. ред.

41

В езотериката, главно в модерната теософия и в антропософията, терминът обозначава представата за неземната „Книга на живота“, която съдържа всеобхватната световна памет в нематериална форма. Понятието „акаша“ означава „небе, пространство, етер“. —Бел. прев.

42

Вероятно става дума за „Цена-у-Рена“, парафраза на Тората и Хафтарот, написана на идиш от Якоб бен Исаак Ашкенази от Янова, край Люблин, през 1616 г. Името произлиза от стиха „Излезте и вижте, дъщери на Сион“ в Песен на песните и показва, че книгата е предназначена за религиозното възпитание на жените. —Бел. прев.

43

Митично същество, използвано от злите сили като войник. —Бел. ред.

44

Хилдегард фон Бинген (1098–1179) — бенедиктинска монахиня, поетеса и една от значителните универсални учени на своето време. —Бел. прев.

45

Гъста рибена чорба, много популярна в кулинарията на Прованс. —Бел. ред.

46

Герой от поредицата „Междузвездни войни“. —Бел. прев.

47

Кратък литературен вид с поучителен характер и преносно значение, близък до притчата. —Бел. ред.

48

Франсоа Бонди (1915-2003) — швейцарски есеист, литературен критик и журналист. —Бел. прев.

49

Ернст Толер (1893–1939) — немски писател, политик и революционер. —Бел. прев.

50

Арнолд Цвайг (1887–1967) — немски писател. —Бел. прев.

51

Ана Зегерс (1900–1983) — немска писателка. —Бел. прев.

52

Фрици Масари, псевдоним на Фредерика Масарик (1882–1969) — австрийска певица и актриса. —Бел. прев.

53

Човек с ниво на интелигентност над нормалното, но с психическо разстройство. —Бел. ред.

54

Котките носят имената на скулптора Огюст Роден (1840–1917) и френската писателка Ирен Немировски (1903–1942), загинала в лагера Аушвиц. —Бел. прев.

55

Див копър. —Бел. ред.

56

Стил, съчетаващ реалното с фантастичното.— Бел. ред.

57

Жанр във филмите и литературата на ужасите. —Бел. ред.

Content

Георге Нина Парижката книжарница

ПАРИЖКАТА КНИЖАРНИЦА Нина Георге

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

Епилог

Рецепти

Bohemienne des legumes

Писту

Агнешки котлети с чеснов крем

Лавандулов сладолед

Алтернативна рецепта за лавандулов сладолед със сироп или мед от лавандула

Тринайсетте десерта

Литературна аптека за спешни случаи Жан Пердю

Информация за книгата

Бележки