PC

Po sledide na preselenieto

УИЛ АДАМС

ПО СЛЕДИТЕ НА ПРЕСЕЛЕНИЕТО

Благодарности

Хипотезата, че преселението на евреите, предвождано от Мойсей, може по някакъв начин да се свърже с управлението на езическия фараон Ехнатон, от десетилетия присъства в публичното пространство и един от най-известните ѝ защитници е Зигмунд Фройд в книгата си „Мойсей и монотеизмът“. Но за връзката между столицата на Ехнатон - Амарна, и поселището на есеите в Кумран се споменава отскоро. Тази хипотеза се появи в книгата на британския експерт по металите Робърт Федър - „Разгадаването на Медния свитък“, забележително четиво за всички почитатели на египетската история.

Много хора в Египет и Англия ми помогнаха да напиша тази книга, благодарен съм на всички тях. Но искам специално да благодаря на агента си Луиджи Бономи и издателя си Уейн Брукс за твърдата им подкрепа, проницателността, ентусиазма и съветите, без които писането става още по-трудна работа.

Пролог

Южният бряг на езерото Мареотис,

415 г. сл. Хр.

Мазилката най-накрая изсъхна. Марк загреба с шепи мръсотия и пясък от пода и започна да ги размазва по чистата бяла повърхност, докато тя стана мърлява и тъмна и на практика престана да се различава от останалата стена. Приближи маслената лампа, за да я разгледа, добави още мръсотия, където бе необходимо, и остана доволен, макар че очите му бяха отслабнали с възрастта. Мина за последен път през старите познати проходи и зали, сбогува се с приятелите и предците в катакомбите и спомените си, качи се по стълбите и излезе.

Вече беше късен следобед.

Пусна дървения капак и хвърли отгоре пясък и камъни. Те се строполиха с трясък, дрехите му свистяха при всяко движение и желязната лопата подрънкваше. През тези звуци дочу далечно пеене в хор. То се усили, беше толкова убедително, че той спря и се заслуша. Но дочу само тишината, която се нарушаваше единствено от тежкото му дишане, ударите на сърцето и слягащия се пясък.

Страховете на един самотен старец.

Слънцето беше припаднало ниско на запад, обагрено в оранжево. Те обикновено идваха през нощта, като всички злодеи. Тази сутрин видя отчуждени лица на пристанището. Някогашните приятели само мънкаха. Хората, които бе лекувал, без да мисли за собствената си безопасност, сега го гледаха като носител на зараза.

Завъртя отново лопатата, по-бързо и по-бързо, за да потисне паниката, преди да го е обзела напълно.

Мислеше, че ще го преодолеят. Общността им бе преживявала и други погроми, дори войни. Глупаво се надяваше, че идеите им ще победят, защото са много по-силни и смислени от фанатичната и жестока глупост на така нареченото праведно мислене. Но сбърка. Такава беше човешката природа - когато страховете се надигнат, здравият разум губи силата си.

Горката Хипатия^11! Тази красива, мъдра и нежна жена. Казват, че лично папа Кирил^22 заповядал да я линчуват. Епифанес беше видял всичко. А бе още момче, прекалено млад за такава гледка. Тълпата, предвождана от онова лицемерно чудовище цензора Петър^33, я свалила от колесницата ѝ, съблякла я гола и я завлякла в църквата. Там я драли като агне с чирепи и след това изгорили останките ѝ.

И те се наричат Божии хора. Как не могат да разберат какво всъщност представляват?

Слънцето беше залязло. Притъмня и започна да се захлажда. Той забави темпото. Вече не беше в първа младост. Но не спря напълно. Колкото по-бързо свърши, толкова по-бързо ще си тръгне и ще се присъедини към семейството и приятелите си, за да търсят заедно убежище край Хермополис^44 и може би дори край Хенобоскион^55, зависи колко се е разпространила тази лудост. Изпрати ги напред с всички свитъци и ценности, които можеха да носят; мъдрост, трупана векове наред. В последните години се отпуснаха. Не беше никаква тайна, че имат подземен комплекс тук; той го знаеше. До него достигнаха и нелепите слухове за богатството и скритите им съкровища. Ако злодеите търсят достатъчно внимателно и дълго, имат всички шансове да намерят тези стъпала, нищо че така добре ги зарови. Затова зазида входа към залата за кръщение, за да оцелее поне малка част от мъдростта им, ако подземният комплекс бъде разкрит. А може би някой ден здравият разум отново ще се възцари и те ще могат да се върнат. Ако не той, то децата и внуците му. Ако пък и те не успеят, тогава хората от бъдещата епоха. Епохата на разума и просвещението. Може би те ще оценят мъдростта между тези стени, няма да я презират и да я поругават.

Той приключи с пълненето на шахтата, утъпка пръстта и заличи всички следи. Време беше да тръгва. Бъдещето го плашеше. Беше прекалено стар за такива приключения, прекалено стар да започва от нулата. Искаше само да го оставят на мира да си изучава текстовете и да проумява същността на вселената. А тези самодоволни жестоки варвари му отказваха това право, за тях беше грях дори да мислиш. Четеше го в очите им, в удоволствието от грубата им власт. Те се наслаждаваха на злините си. Вдигаха високо ръце, сякаш кръвта по тях беше най-голямата добродетел.

Не носеше много багаж, само дрехи и малка торба с провизии, в кесията му имаше няколко монети. Не бе вървял и десет минути, когато видя нещо да блести над билото пред него. Отначало не се досети, защото бе потънал в мисли. Но после осъзна какво е. Факли. Приближаваха се от пристанището. Вятърът смени посоката си и той ги чу. Крещящи и пеещи мъже и жени, които се радваха на предчувствието си за нов погром.

Той забърза обратно натам, откъдето бе дошъл. Сърцето му биеше силно. Поселището им се намираше на нисък хълм над езерото. Стигна до билото и видя отблясъците, които идваха от всички страни, приличаха на току-що запалена жертвена клада, пламъците лазеха по дървата. Чу вик вдясно от себе си. Един покрив пламна. Втори, после трети. Домовете им! Животът им! Врявата се усили и се приближи. И това противно крещене! Тези хора си обичаха работата. Той се огледа, търсеше път за бягство, но от всички страни факлите го връщаха обратно и го затваряха в капан.

Най-накрая се чу крясък. Забелязаха го. Обърна се и побягна, но старите му крака не го слушаха, макар да знаеше какво наказание го очаква при залавяне. И тогава те се скупчиха около него, лицата им бяха пламнали от кръвожадност и той не можеше да направи нищо друго, освен да запази достойнство или да им се примоли за съчувствие. Може би като се събудят сутринта, постъпките им от нощта ще ги изпълнят с ужас и отвращение и това ще спаси другите.

Все пак е нещо.

Падна на колене върху каменистата повърхност и цялото му тяло започна неконтролируемо да трепери. Сълзите му закапаха. Започна да се моли.

1.

I

Улица „Баб Седра",

Александрия

Даниел Нокс крачеше на север по „Баб Седра“, когато видя глинената купа върху разпереното платнище на уличния търговец. Беше пълна с кутии кибрит и пакети бели салфетки, отстрани бяха облегнати арабски учебници. Сърцето му леко потрепна; това беше дежа вю. Бе сигурен, че и преди е виждал такъв съд. И то на интересно място. Отговорът на загадката се завъртя из ума му и после му се изплъзна. Предчувствието се изпари, остана само тревожността, не беше сигурен дали мозъкът му не му погаждаше номера.

Спря се, клекна и взе една крещяща пластмасова ваза с изкуствени жълти цветя, след това раздърпан учебник по география с разпадащи се страници. Остарелите топографски и демографски карти се посипаха по платнището като колода от ръцете на фокусник.

-      Салаам алейкум - поздрави търговецът. Не беше на повече от петнайсет години, а дрехите му втора употреба, които бяха поне два номера по-големи, го правеха да изглежда дори още по-млад.

-      Уа алейкум ес салаам - отвърна Нокс.

-      Харесва ли ви тази книга, господине? Искате ли да я купите?

Нокс сви рамене и я върна на мястото ѝ, след това се огледа, сякаш нищо от това, което виждаше, не събуждаше интереса му. Но младият продавач се усмихна и оголи кривите си зъби. Не беше глупак. Нокс се усмихна самоиронично и докосна глинената купа.

-      Какво е това? - попита.

-      Господинът е ценител - каза момчето. - Прекрасна антика от богатата история на Александрия. Фруктиерата на самия Александър Велики! Да! Александър Велики! Не ви лъжа.

-      Александър Велики? - не повярва Нокс. - Как ли пък не!

-      Не ви лъжа - настоя младежът. - Намериха тялото му, нали знаете? И това е било в гробницата му! Да! Човекът, който го откри, се казва Даниел Нокс. Той ми е добър приятел и лично ми я даде!

Нокс се засмя. След тази случка беше станал добър приятел на всички.

-      И я продаваш на улицата? - подразни го той. - Ако наистина е принадлежала на Александър Велики, трябва да е в музея в Кайро! - Взе купата и отново го връхлетя усещане за дежа вю, някакво странно гъделичкане под лъжичката, сухота в дъното на устата, лек натиск в основата на черепа.

Повъртя купата в ръцете си, наслаждаваше се на допира до нея. Не беше експерт по керамика, но всички археолози, които копаеха на терен, имаха известни познания, защото девет от всеки десет находки, намерени при разкопки, бяха от глина - парченца от чиния, чаша или делва, фрагмент от маслена лампа или съд за благовония и дори глинени плочки с надписи, ако извадиш късмет.

Но тази купа не беше счупена. Беше около осемнайсет сантиметра дълбока, с плоска основа и извити стени без издаден ръб, така че можеше да се държи с две ръце и да се пие направо от нея. От гладкостта ѝ ставаше ясно, че глината е добре пресята, преди да бъде изпечена. Беше сиво-розова на цвят, макар и гледжосана с нещо по-светло, което се беше смесило с оригиналната окраска като току-що разбъркана в кафето сметана. Може би местна изработка, а може би не. Само експерт можеше да определи това. Датирането беше още по- трудно. Изящните предмети като маслените лампи и скъпите съдове се променяха според модата, дори само за да подчертаят заможността на притежателите си; но грубите предмети като този запазваха формата си понякога с векове. На пръв поглед изглеждаше като находка от около 50 г. сл. Хр., плюс минус неколкостотин години. Или няколко хиляди. Върна купата на мястото ѝ с намерението да си тръгне, но тя като че ли не го пускаше. Клекна и се взря в нея, потъркваше брадата си и се опитваше да разгадае значението ѝ, да разбере с какво толкова го задържаше.

Нокс знаеше колко рядко се намират ценни артефакти при улични търговци. Те се бояха да ги продават открито, а и туристическите полицаи бяха прекалено наблюдателни. Но в крайните квартали на Александрия и Кайро живееха занаятчии, които без никакво усилие изработваха убедителни фалшификати, за да измъкват пари от доверчивите туристи. Специално тази купа обаче изглеждаше твърде неугледна, за да си струва усилието.

-      Колко? - попита той накрая.

-      Хиляда щатски долара - отвърна младежът, без да му мигне окото.

Нокс отново се засмя. Египтяните бяха майстори в преценката на купувача, не на стоката. Очевидно днес изглеждаше необикновено богат. Богат и глупав. Отново понечи да си тръгне; и отново нещо го спря. Докосна купата с върховете на пръстите си, не искаше да се пазари. Ако започнеше, щеше да е грубо да не довърши, а Нокс изобщо не беше сигурен, че иска този предмет, дори и на ниска цена. Ако беше истинска антика, покупката му беше незаконна. Ако беше фалшификат, щеше с дни да се ядосва на себе си, че е позволил да го измамят, особено ако колегите и приятелите му научат. Поклати решително глава и този път наистина се изправи.

-      Петстотин - свали веднага цената младият търговец, който усети как богатият улов се изплъзва измежду пръстите му. - Виждал съм ви и преди. Вие сте добър човек. Давам ви го на специална цена. Много специална цена.

Нокс поклати глава.

-      Откъде го взе? - попита той.

-      От гробницата на Александър Велики е, уверявам ви! Моят приятел ми го даде, той е много добър...

-      Истината - натърти Нокс. - Или веднага си тръгвам.

Младежът присви опърничаво очи.

-      Защо да ти казвам? - изсумтя той. - За да извикаш полицията ли?

Нокс порови в задния си джоб за банкноти и ги показа на момчето.

-      Как да съм сигурен, че е оригинал, ако не ми кажеш откъде си го взел? - предизвика го той.

Търговецът стана сериозен и се огледа дали някой не ги подслушва.

-      Приятел на братовчед ми работи на разкопките - прошепна.

-      Кои разкопки? - намръщи се Нокс. - Кой ги ръководи?

-      Чужденци.

-      Какви чужденци?

Младежът сви с безразличие рамене.

-      Чужденци.

-      Къде?

-      На юг - и махна леко с ръка. - На юг от Мареотис.

Нокс кимна. Логично. В древността покрай езерото Мареотис е имало много поселища и стопанства, преди водите на Нил да се вдигнат и то да започне да се свива. Бавно си преброи парите. Ако тази купа наистина идваше от археологически разкопки, негов дълг беше да я върне или поне да извести, че има пробив в сигурността. Трийсет и пет египетски лири. Сгъна ги между палеца и показалеца си.

-      На юг от езерото, казваш? - попита и се намръщи. -      Къде по-точно? Трябва да знам, щом ще купувам.

Младежът откъсна неохотно погледа си от парите и го премести върху Нокс. На лицето му бе изписана горчивина, сякаш си даваше сметка, че вече бе казал прекалено много. Изруга, събра четирите краища на платнището, вдигна го и стоката му издрънча в образувалия се вързоп, след това бързо се отдалечи. Нокс понечи да го последва, но отнякъде се появи великан, който застана на пътя му. Нокс се опита да го заобиколи, но мъжът направи крачка встрани и отново запречи пътя му със скръстени на гърдите ръце и надменна усмивка на лицето, с която сякаш го предизвикваше да направи нещо. Но вече беше прекалено късно, защото тълпата погълна младежа и стоката му.

Нокс сви рамене и се отказа. Почти сигурно беше, че купата не е нищо особено.

Да. Почти сигурно.

II

Арабската пустиня,

Среден Египет

Полицейски инспектор Нагиб Хюсейн наблюдаваше как съдебният лекар повдига синия брезент, под който се показа мумия на момиче. Или поне Нагиб смяташе, че е на момиче, заради малкия ръст, дългата коса, евтините бижута и дрехи, но всъщност не беше сигурен. Трупът беше стар, отдавна погребан в горещите пясъци на Арабската пустиня, мумифициран и разложен, черепът беше счупен на тила и залепнал за брезента със съсирената си кръв.

-      Кой я намери? - попита лекарят.

-      Един екскурзовод - отвърна Нагиб. - Очевидно туристите са искали да видят какво представлява истинска пустиня. - И изсумтя развеселено. - Е, видяха.

-      И тя просто си лежеше там?

-      Първо са видели брезента. После стъпалото ѝ. Останалото е било скрито.

-      Сигурно снощната буря я е изровила.

-      И е замела следите - съгласи се Нагиб. Гледаше със скръстени ръце как съдебният лекар прави предварителната оценка, преглежда черепа, очите, скулите и ушите, движи нагоре-надолу долната челюст, за да разтвори устата, след това пъха дълбоко в нея шпатула и изгребва пяна, камъчета и пясък от изсъхналия език, бузите и гърлото. Затвори устата и огледа шията, ключицата, изваденото дясно рамо, ръцете, скръстени в неудобна поза, почти свенливо.

-      На колко е години? - полюбопитства Нагиб.

-      Изчакай доклада ми.

-      Моля те, трябва ми нещо, върху което да работя.

Лекарят въздъхна.

-      Тринайсет-четиринайсет. Някъде там. Дясното ѝ рамо е извадено посмъртно.

-      Да - съгласи се Нагиб. От професионална суета искаше да покаже, че е забелязал това. - Мисля, че се е вдървила, преди да бъде погребана. Вероятно е била с вдигната над главата ръка. И който я е погребал, е извадил рамото, докато се е опитвал да я загърне в брезента.

-      Може би - кимна лекарят. Очевидно не беше от хората, които правеха предположения без достатъчно информация.

-      Колко време след смъртта е станало?

-      Зависи - каза съдебният лекар. - Колкото е по-горещо, толкова по-бързо настъпва вкочаняването, но и по-бързо преминава. А ако е бягала или се е съпротивлявала - дори още по-бързо.

Нагиб пое дълбоко дъх, за да не издаде нетърпението си.

-      Приблизително.

-      Обикновено раменете са последната мускулна група, която се вкочанява. Процесът започва поне три часа след смъртта, често след шест или седем. След това... - Той поклати глава. - Продължава от шест часа до два дни.

-      Но започва поне след три часа, нали?

-      Обикновено. Макар че има и изключения.

-      Винаги има изключения - каза Нагиб.

-      Да. - Лекарят повдигна с пръсти разпадащото се синджирче около шията ѝ, на което висеше сребърен медальон. Коптски кръст. Вдигна поглед към Нагиб, двамата без съмнение мислеха едно и също. Още едно мъртво коптско момиче. Само това му трябваше сега на този регион.

-      Много изящна изработка - промърмори лекарят.

-      Да - съгласи се Нагиб. Което значеше, че не е било обир. Лекарят повдигна полата на момичето, но бельото ѝ, макар и захабено и опърпано, не беше докоснато. Никакви следи от сексуално насилие. Всъщност, от никакво насилие, освен, разбира се, счупения череп. - Някакви признаци откога е там? - попита той.

Лекарят сви рамене.

-      Трябва да гадая. Имам нужда от още изследвания.

Нагиб кимна. Имаше право. Пустинните трупове бяха трудни. След месец, година или десетилетие престой в пясъка всички изглеждаха по един и същи начин.

-      А причината за смъртта? Ударът по главата, нали?

-      Прекалено е рано да се каже.

Нагиб направи гримаса.

-      Стига де, питам неофициално.

-      Всички така ме уверяват, а после става официално.

-      Добре. Щом не е ударът по главата, може би вратът ѝ е счупен.

Лекарят започна да барабани с пръсти по коляното си, чудеше се дали да каже, или да си премълчи.

-      Наистина ли искаш да чуеш предположенията ми? - попита той накрая.

- Да.

-      Няма да ти харесат.

-      Да видим.

Лекарят се изправи. Сложи ръце на кръста и се загледа в сухите жълти пясъци на Арабската пустиня, която се простираше до хоризонта. Маранята над нея се нарушаваше само от скалите на Амарна.

-      Добре тогава - усмихна се той, сякаш беше наясно, че такава възможност няма да му изскочи скоро. - Подозирам, че се е удавила.

III

Нокс намери Омар Тауфик коленичил на пода в кабинета си. Пред него имаше кутия и платки от компютър, в ръката си държеше отвертка, а по бузата му бе размазана грес.

-      Нямаш ли си достатъчно работа и без това? - попита го Нокс.

-      Компютърджиите ще се появят чак утре.

-      Наеми нови.

-      Новите ще искат повече пари.

-      Да. Защото ще дойдат, когато ти трябват.

Омар сви рамене, сякаш за да осмисли тази истина, но Нокс се съмняваше, че ще предприеме нещо. Беше млад и на всичкото отгоре младолик мъж, когото наскоро бяха повишили във временен шеф на Върховния съвет по антики в Александрия; но всички мислеха, че е получил работата, защото генералният секретар на съвета в Кайро - Юсуф Абас, иска да си има безобидно мекотело, което да разиграва, докато издейства назначаването на постоянна длъжност на един от доверените си хора. Дори Омар го знаеше, но беше прекалено неуверен, за да се разбунтува. И през цялото време се криеше от подчинените си в стария си кабинет и запълваше времето с безсмислени задачи като тази. Той се изправи и си избърса ръцете.

-      Е, какво мога да направя за теб, приятелю?

Нокс се поколеба.

-      Видях една стара купа на пазара. Изпечена глина с добро качество. Сиво-розова с бяло покритие. Около осемнайсет сантиметра в диаметър.

-      Може да е всичко.

-      Да. Но ме осени онова чувство, нали се сещаш?

Омар кимна със сериозно изражение, за да демонстрира уважение към чувствата на Нокс.

-      И си тук, за да провериш в базата ни данни?

-      Ако е възможно.

-      Разбира се. - Омар се гордееше със своята база данни. Попълването ѝ беше основното му задължение преди неочакваното повишение. - Да отидем в кабинета на Маха. Тя днес не е тук.

Тръгнаха заедно. Омар седна на бюрото.

-      Дай ми минута - помоли той.

Нокс кимна, отиде до прозореца и погледна надолу към джипа си. Поправката след издирването на гробницата на Александър му струваше цяло състояние, но колата от години му вършеше добра работа и той не съжаляваше за решението си.

-      Някакви вести от Гейл? - попита Омар.

- Не.

-      Знаеш ли кога се връща?

-      Предполагам, че когато приключи.

Бузите на Омар се зачервиха.

-      Готово - каза той.

-      Съжалявам - въздъхна Нокс. - Не исках да ти се сопвам.

-      Всичко е наред.

-      Но хората не спират да ме питат. Нали ме разбираш?

-      Защото всички много я харесваме. Харесваме и двама ви.

-      Благодаря - отвърна Нокс. Започна да разглежда базата данни с цветни и черно-бели снимки на купи, чинии, фигурки, погребални лампи. През повечето минаваше набързо, без да ги поглежда втори път, а старият компютър стенеше и въздишаше, докато се опитваше да поддържа зададеното темпо. От време на време някое изображение привличаше вниманието му. Но все още нямаше пълно съвпадение. Така беше с древните находки. Колкото повече се вглеждаш, толкова повече потенциални разлики откриваш.

Омар се върна с поднос, върху който имаше кана с вода и две чаши.

-      Някакъв резултат?

-      Още не. - Стигна до края на базата данни. - Това ли е всичко?

-      С местен произход - да.

-      А другите?

Омар въздъхна.

-      Писах на много музеи и университети, докато събирах информация. Тогава не откликнаха. След последното ми назначение обаче...

Нокс се засмя.

-      Каква изненада.

-      Но данните все още не са въведени. Имаме ги само на хартия и дискове.

-      Може ли да ги видя?

Омар отвори долното чекмедже на шкафа и извади картонена кутия с дискове.

-      Не са подредени - предупреди той.

-      Няма нищо - успокои го Нокс. И пъхна един диск в компютъра. Машината затрака още по-силно. Появи се страница с малки икони. Фрагменти от папируси и платнища. Отиде на следващата страница, след това на по-следващата. Намери керамиката, но нито един от шарените предмети не приличаше на това, което търсеше.

-      Ще те оставя - каза Омар.

-      Благодаря. - На втория диск имаше римски статуи, на третия - накити, а четвъртият беше развален. Умът на Нокс започна да блуждае, възбуден от въпроса на Омар. В него нахлу внезапен спомен за Гейл, която закусва на крайбрежна улица край Нил в Миня; как облизва крема на тортата от горната си устна, разпиляната по лицето тъмна коса, усмивката, която се появи на устните ѝ, когато го хвана, че я гледа.

На осмия диск имаше лекция по анатомия - как да различаваме черноработниците от мързеливите богаташи по плътността на костите и извивките на гръбначния стълб.

Онази сутрин в Миня мобилният телефон на Гейл иззвъня. Тя погледна номера, от който я търсеха, след това се извърна и проведе тихо кратък разговор, който приключи набързо с обещанието да се обади по-късно.

-      Кой беше? — попита я той.

-      Никой.

-      Трябва да потърсиш сметка от мобилния си оператор защо те свързва с хора, които не съществуват.

-      Фатима - призна тя с неохотна въздишка.

-      Фатима? - Неочакван пристъп на ревност. Фатима беше негова приятелка. Той ги запозна само преди седмица. - Какво искаше?

-      Предполагам, чула е, че нещата в Сива се отлагат.

-      Предполагаш?

-      Добре де. Чула е за това.

-      И ти се обажда да ти съчувства, така ли?

-      Нали си спомняш колко се заинтригува от моя софтуер за изображения?

На единайсетия диск имаше ислямски артефакти. На дванайсетия — сребърни и златни монети.

-      Да не би да иска да работиш за нея?

-      В Сива нищо няма да стане скоро, нали? - изтъкна Гейл. - А мразя да бездействам, особено когато съм на заплата. Не обичам да паразитирам.

-      Не си паразит - възрази той мрачно. - Как можа да си го помислиш?

-      Така се чувствам.

На тринайсетия диск имаше рисунки от гробници от преддинастичната епоха. Започна да разглежда четиринайсетия на автопилот. Беше прехвърлил половината, когато му се стори, че пропуска нещо. Върна се на предишното изображение, след това на по-предишното. И там в горния десен ъгъл видя същата купа като на пазара, само че обърната с дъното нагоре. Същата форма, същият цвят, същият материал и същата украса. Но нямаше описание, само номер.

Отиде да повика Омар, който взе една папка от шкафа. Нокс четеше на глас номерата, а Омар прелистваше страниците и прокарваше пръст по тях. Стигна до този, който му трябваше, и се намръщи озадачено.

-      Това не може да е вярно - каза. - Дори не е купа.

-      Тогава какво е?

-      Капак. Капак на делва.

Нокс изсумтя. Беше очевидно, след като Омар му го посочи. Не че му помогна с нещо. Египет беше люлка на древността. През множеството пристанища на Александрия бяха преминали огромен брой стоки. Производството на делви за съхранението им беше гигантска индустрия.

-      Грешката е моя - призна си той.

Но признанието му не успокои Омар.

-      Предметът не е местен - добави. - Дори не е от Египет.

-      А откъде е?

Омар присви очи, сякаш си мислеше, че е станал жертва на тъпа шега.

-      Кумран - отвърна тихо Нокс. - Където са намерени Свитъците от Мъртво море.

2.

I

Гарата в Асют,

Среден Египет

Гейл Бонар започваше да съжалява, че е дошла на гарата, за да посрещне Чарлз Стафърд и екипа му. По принцип обичаше тълпите, веселите разговори и приятелската атмосфера, особено тук, в Среден Египет, където хората бяха открити и дружелюбни, защото не бяха залети от туристи. Но през последните седмици напрежението се усещаше във въздуха. Този следобед дори имаше протестна демонстрация в града, което обясняваше защо видя само трима полицаи на перона, вместо обичайната тълпа от униформени. И като капак на всичко един по-ранен влак се беше повредил и чакащите пътници бяха два пъти повече от обикновено, всичките готови вече за неизбежната битка за места.

Релсите затракаха. Плъховете се разпищяха. Хората се заблъскаха, за да си намерят по-добри позиции за качване. Старият влак спря на перона, прозорците му вече бяха свалени. Вратите се отвориха с трясък и през тях се изсипаха пътници, натоварени с багаж, и започнаха да си пробиват път в тълпата. Покрай прозорците плъзнаха търговци, които предлагаха прозрачни торбички с арабски хляб, картонени фунии с ядки, сусамени сладкиши, бонбони и напитки.

От вагона първа класа се показа поразително красив мъж на трийсет и няколко години. Чарлз Стафърд. Въпреки двудневната му брада тя веднага го позна от снимките на обложките на книгите, които Фатима ѝ беше дала предната вечер. Прехвърли ги по диагонал от любезност, макар да принадлежаха към жанра на популярната историческа литература, който тя ненавиждаше - изсмукани от пръстите предположения, основаващи се на удобно подбрани факти. Конспирации, тайни общества, изгубени съкровища под всеки хълм. И никакво цитиране на противоположни мнения, освен с цел да бъдат осмени и отхвърлени.

Стафърд се спря, за да си сложи черните очила с огледални стъкла, след това преметна черната кожена чанта с лаптопа си на рамо и стъпи на перона. След него вървеше нисичка млада жена в тъмносин костюм, която прибираше непокорните си яркочервени кичури под шала с флорални мотиви на главата си. А най-отзад крачеше египетски носач, натоварен с еднакви куфари от тъмнокафява кожа.

Докато Стафърд си пробиваше път през тълпата, в него се блъсна възрастна жена. Чантата с лаптопа се завъртя и перна през ухото едно момче. То забеляза, че чужденецът изглежда богат, и веднага започна да пищи. Мъж в мръсна кафява туника се сопна на Стафърд, но той му махна арогантно с ръка. Момчето започна да пищи още по-силно. Стафърд въздъхна тежко и се огледа за червенокоската, очевидно очакваше тя да разреши проблема. Жената се спря, огледа ухото на момчето, цъкна съчувствено с език и му подаде банкнота. То не успя да скрие усмивката си, докато се отдалечаваше с танцова стъпка. Но мъжът с кафявата туника още се чувстваше засегнат от пренебрежението на Стафърд, а сделката допълнително го раздразни. Развика се, че чужденците бият египетските деца, когато си поискат, след това си плащат и се измъкват безнаказано.

Червенокоската се усмихна несигурно и се опита да се отдалечи, но думите на мъжа възбудиха тълпата. Около тях се образува кордон, който не им позволяваше да мръднат, във въздуха надвисна грозна заплаха. Стафърд понечи да се отскубне, но някой така силно го блъсна обратно, че очилата му паднаха. Направи опит да ги хване, но те се търколиха на земята. Само миг след това Гейл чу хрущене на стъкло. Избухна подигравателен смях.

Гейл се огледа тревожно за тримата полицаи, но те с наведени глави крачеха към чакалнята. Не искаха да имат нищо общо с това. В гърдите ѝ се надигна страх, чудеше се как да постъпи. Проблемът не беше неин. Никой не знаеше, че е там. Джипът ѝ беше паркиран точно пред гарата. Поколеба се още миг, след това се обърна и си тръгна.

II

-      Но това е просто капак - запротестира Омар, докато догонваше Нокс по стълбите пред входа на Върховния съвет по антики. - Сигурно има хиляди такива. Откъде си толкова сигурен, че е от Кумран?

Нокс отключи джипа си и се качи.

-      Защото само там са намерени делвите със Свитъците от Мъртво море - обясни на Омар. - Има още една, открита в Йерихон, само на няколко километра на север, и може би още една в Масада, също наблизо. Но освен тях...

-      Изглеждаше напълно обикновен капак.

-      Може - отвърна Нокс и даде път на един пикап, преди да потегли. - Но трябва да разбереш едно нещо. Преди две хиляди години делвите са се използвали или за транспортиране на стоки, или за съхранението им. Транспортните обикновено са били амфори с големи дръжки за по-лесно пренасяне, освен това са имали дебели стени, защото трябвало да издържат на множество удари, и цилиндрична форма, защото така заемали по-малко място. - В края на улицата зави надясно, а след това рязко вляво. — Но след като стоките стигнели до мястото, за което били предназначени, те се премествали в делви за съхранение с кръгли дъна, които се заравяли в пясъка и лесно се накланяли, когато хората искали да си отсипят от съдържанието им. В добавка имали дълги гърла и тесни отвори, които се затапвали с корк. А делвите със Свитъците от Мъртво море са различни. Те имат плоски дъна, къси гърла и големи отвори и това си има своето логично обяснение.

-      Какво е то?

Спирачките му изсвистяха, когато спря, за да пропусне трамвая по напречната улица.

-      Какво знаеш за Кумран? - попита той.

-      Бил е седалище на есеите, нали? - каза Омар. - Еврейската секта. Макар да съм чувал хората да разправят, че е бил резиденция или крепост, или нещо подобно.

-      Има такива предположения - съгласи се Нокс, който беше очарован от това място още като дете, когато отиде там на екскурзия със семейството си. - Но мисля, че са погрешни. Плиний пише, че есеите са живели на северозапад от Мъртво море. Ако не в Кумран, то много близо до него. Никой досега не го е оборил убедително. Един експерт обобщава така: или Кумран и свитъците са на есеите, или е налице невероятно съвпадение - две големи религиозни общности, които живеят рамо до рамо, имат сходни схващания и ритуали, едната от тях е описана от древните автори, но не е оставила никакви материални следи, а другата някак си убягва на всички историци, но е оставила множество руини и документи.

-      Значи Кумран е бил селище на есеите - съгласи се Омар. - Но това не обяснява защо делвите им са уникални.

-      Есеите са фанатици на тема ритуална чистота - обясни Нокс. - И най-малкото замърсяване прави ритуалните съдове негодни. Капка дъжд, насекомо, разливане на нещо неподходящо. Това създава огромни проблеми. Имам предвид, че ако съдът се замърси, очевидно всичко в него също се обявява за замърсено и трябва да се изхвърли. Но това не е най-лошото. Течностите и зърнените култури се изсипват в потока, ала големият въпрос е дали нечистотията не се връща обратно по потока и не заразява делвата за съхранение. Фарисеите и другите еврейски секти са били по-свободомислещи, но есеите вярвали, че всичко се замърсява, затова не рискували да изсипват съдържанието в потока. А повдигали малко капака и изгребвали всичко с купа. И тъй като не им се налагало да накланят делвите за съхранение, техните били с плоски дъна и затова и по-стабилни; ето защо техните съдове са с къси гърла и големи отвори, така по-лесно загребвали от тях.

-      А съдовете с големи отвори имат капаци като купи - усмихна се широко Омар.

-      Точно така - кимна Нокс.

Приближаваха се до отклонението за пустинната магистрала. Той се приведе, за да разгледа по-добре пътните знаци. Бързият преглед на документите в кабинета на Омар му показа, че около езерото Мариотис има само четири чуждестранни археологически експедиции. Във Филоксинит, Тапосирис Магна^61 и Абу Мена^72 в момента нищо не се случваше, така че оставаше само един вероятен кандидат: група, наричаща се Тексаско общество за библейска археология, която правеше разкопки близо край Борг ел-Араб.

-      И какво прави този капак тук? - попита Омар, след като Нокс зави по правилното шосе. - Свитъците от Мъртво море са били известни в древността. Има свидетелства от втори, трети и четвърти век за текстове, намерени в пещерите край Кумран. Ориген дори ги използва, за да напише своите „Хекзапли“83.

-      Какво?

-      Библията е написана шест пъти в успоредни колони. Първата е на иврит, втората на гръцки, следват още няколко версии на превода.Този труд е помогнал на учените да сравнят различните версии. Но мисълта ми е, че той е разчитал много на Свитъците от Мъртво море.

-      И ти смяташ, че свитъците са донесени тук в тази твоя делва?

-      Това е съвсем реална възможност.

Омар преглътна шумно.

-      Нали не вярваш, че можем да намерим... свитъци?

Нокс се изсмя.

-      Не се навивай толкова. Единият свитък е изсечен върху мед - карта на съкровище, можеш ли да повярваш? Но всички останали са върху пергамент или папирус. Климатът на Александрия трябва да ги е унищожил преди векове. А има и друго обяснение. Още по-интригуващо. Поне за мен.

-      Продължавай.

-      С голяма доза увереност можем да кажем, че есеите не са живели само в Кумран - поде Нокс. - Йосиф Флавий^91 например споменава за Есейска порта в Йерусалим, а в няколко документи са описани правилата, по които трябва да живеят есеите извън Кумран. Освен това знаем, че есеите са били няколко хиляди, докато в Кумран могат да се поберат само неколкостотин. Очевидно е имало и други общности.

-      Искаш да кажеш тук, в Александрия?

Нокс се усмихна широко.

-      Чувал ли си за терапевтите? — попита той.

III

Преподобният Ърнест Питърсън скришом обърса челото си. Не му се нравеше да го виждат изпотен. Не обичаше да показва никакви признаци на слабост. Беше на петдесет и две години, изпънат като струна, с посивяла коса, пронизителни очи и орлов нос. Никъде не тръгваше без своята библия. Никога не излизаше без униформата си на проповедник. Гордо демонстрираше непоколебимата си мисия, беше малка искрица от неустоимата сила на Бог. Но не спираше да се поти. Не само заради високата влажност в този задушен, мрачен подземен лабиринт. А и заради замайващото предчувствие за това, което щеше да постигне всеки миг.

Преди трийсетина години Питърсън беше разбойник, крадеше на дребно и вечно имаше проблеми със закона. Една нощ в ареста, докато дремеше на пейка в полицейския участък, вдигна глава към плакат с Христос и сърцето му изведнъж заби силно, все едно получаваше много силен панически пристъп, който внезапно се превърна в най-хармоничното прозрение за живота му, видя ослепителна бяла светлина, получи откровение. След като всичко свърши, той стана, олюлявайки се, от пейката и тръгна да търси огледална повърхност, за да види какъв отпечатък бе оставило това преживяване върху него — чисто бяла коса, обгорено лице или очи на албинос. За най-голямо негово учудване не бяха настъпили никакви външни изменения. Но въпреки това се беше променил. Беше се преобразил отвътре. Защото никой не можеше да погледне в лицето на Христос и да остане незасегнат.

Попи отново потта от челото си и се обърна към Грифин.

-      Готов ли си? - попита.

- Да.

-      Тогава действай.

Стоеше отстрани, докато Грифин и Майкъл измъкнаха първия каменен блок от фалшивата стена. Зад него се откри празното пространство, което бяха установили, че съществува. Грифин пъхна фенерчето си вътре, развъртя го насам-натам и освети голямо помещение, в което се гонеха цветове и сенки. Младите му студенти започнаха да шептят и въздишат. Но Питърсън само кимна на Нейтън и Майкъл да продължат да разрушават стената.

В Светото писание Бог казва: „Аз не гледам тъй, както човек гледа, защото човек гледа на лице, а Господ гледа на сърце.“101 Онази нощ в ареста Бог бе погледнал в неговото сърце. И беше видял там нещо, което самият той не знаеше, че съществува.

Дупката в стената вече беше достатъчно голяма и Грифин можеше да мине през нея, но Питърсън постави ръка на рамото му.

-      Не — каза. - Аз ще съм пръв.

-      Трябва да е археолог.

-      Аз ще съм пръв - повтори Питърсън. Подпря се на твърдата ронлива мазилка и пристъпи.

Онази нощ не само го преобрази, той получи цел в живота. А от всички Божии дарове този беше може би най-големият. Не беше лесно. Пропиля години, вярвайки на средновековни фалшификати като Плащеницата от Торино и Воала на Вероника. Но нито за миг не се поколеба и не му мина мисълта да се откаже. Бог не възлага подобна мисия просто ей така. Накрая намери вярната пътека, следваше я неотклонно и вече почти се докосваше до целта. Усещаше го. Знаеше го. Мигът на ярката светлина приближаваше, беше неизбежен като изгрева.

Обходи помещението с лъча на фенерчето. Трийсет крачки дълго и десет широко. Всичко бе потънало в прах. В пода бе вградено дълбоко корито, към него водеха широки стълби, разделени по средата с ниска каменна стена - членовете на общността се спускали от едната ѝ страна мръсни и излизали от другата пречистени. Стените бяха измазани и боядисани преди векове, пигментите бяха избледнели от времето, отвсякъде висяха паяжини, търкаляха се мръсотии, виждаха се следи от червеи. Почисти една част с ръка и насочи светлината на фенера към открилата се гледка. Жена в синьо с дете в скута. Премигна, за да прочисти очите си от сълзите.

- Преподобни! Вижте!

Обърна се и видя Марша да осветява куполовидния таван, боядисан в синьо като небе. В най-високата му част блестеше яркооранжево слънце, а край него бяха нарисувани жълти съзвездия, кремава пълна луна и червени планети. Денонощно заедно. Докато Питърсън гледаше нагоре, в сърцето му се надигна радост. Коленичи, изпълнен с благодарност и обожание.

-      Да благодарим - подкани той.

Оглеждаше един по един студентите, докато и последният не падна на колене. Дори Грифин го направи, принуден от решимостта на групата.

-      Знам, че моят спасител е жив! — извика Питърсън и гласът му отекна силно в помещението. - И че ще бди над земята до Страшния съд. И макар червеите да изяждат тялото, чрез плътта си ще позная Бог. - Да! - мълвеше в екстаз. - Чрез плътта си ще позная Бог.

IV

Нагиб Хюсейн се връщаше към полицейския участък в Малави, за да напише доклада си, но по пътя реши да мине през Амарна и да разпита хората там дали не са чували за изчезнало момиче. Пък и това беше добра възможност да се представи.

Туристически полицай се перчеше на мотора си, форсираше двигателя, удряше рязко спирачки и вдигаше огромни облаци прах и пясък със задното колело, а това забавляваше страхотно един офицер и още двама мъже, които пиеха чай на дървена пейка под навеса. Нагиб се стегна. Отношенията между различните служби бяха напрегнати по тези места, всички се гледаха надменно един друг. Искаше офицерът да му даде знак, че го е видял, но той продължаваше да не му обръща внимание и бузите на Нагиб пламнаха. Намръщи се и застана в полезрението на униформения, който вече нямаше как да се прави, че не го вижда, макар че явно не му се ставаше.

-      Да? - попита той.

Нагиб кимна към полумесеца от възвишения на изток.

-      Идвам от пустинята - поясни.

-      За това ти плащат.

-      Снощи един екскурзовод е водил там туристи. Намерили са момиче.

-      Момиче? - намръщи се полицаят. - Как така?

-      Ами така, намерили са трупа ѝ. Увит в брезент.

Полицаят остави чашата си и се изправи. Беше висок хубав мъж, с добре подстригана коса, маникюр и копринени мустаци, униформата му стоеше отлично.

-      Не съм чул нищо - каза той. Изведнъж стана сериозен и му подаде ръка. - Капитан Халид Осман, на вашите услуги.

-      Инспектор Нагиб Хюсейн.

-      Нов ли си, инспекторе? Не си спомням да съм те виждал тук преди?

-      От шест седмици - призна си Нагиб. - Преди това бях в Миня.

-      Сигурно много си се провинил, щом са те преместили тук.

Нагиб изсумтя раздразнено. Разследваше черния оръжеен пазар, не се отказа, дори когато уликите го заведоха на върха и го предупредиха да внимава. Мразеше корупцията в Египет.

-      Казаха ми, че е повишение — сви рамене той.

-      Да - кимна Халид. - И на мен ми казаха същото. - Огледа се. - Искаш ли чай?

Нагиб отказа.

-      Трябва да се връщам в участъка. Само исках да попитам дали не си чул нещо.

Халид поклати глава.

-      Съжалявам. Но мога да разпитам, ако искаш. Ще разуча какво се говори тук.

-      Благодаря - каза Нагиб. - Ще съм ти много благодарен.

Тръгна развеселен към ладата си. Жена му винаги казваше, че с малко любезност може да си спести хиляди неприятности. И знаеше какво говори.

3.

I

Гейл отключи джипа си „Дискавъри“ и се качи. Поседя известно време, дишаше тежко и се оглеждаше в огледалото за обратно виждане. Тенът, кърпата на главата и местните дрехи ѝ осигуряваха така необходимата анонимност. Можеше да си тръгне и никой нямаше да забележи. Е, не съвсем. Тя щеше да знае.

Извади камерата от жабката, слезе и бързо закрачи през чакалнята, където се криеха полицаите. Сърцето ѝ биеше силно, побиваха я тръпки. Стафърд и придружителите му все още бяха приклещени на перона и се бореха за багажа си с двама младежи. Тя се качи на една пейка и вдигна камерата като оръжие.

-      Си Ен Ен! - извика. - „Ал Джазира“! - Вниманието моментално се насочи към нея. Вълната от враждебност бързо се смени със страх, хората наведоха глави, не искаха лицата им да се появят по телевизията. Тя завъртя камерата и хвана полицаите. Шефът им се намръщи и започна рязко да раздава заповеди. Хората му се размърдаха и пробиха пътека през тълпата с палките си, по която Стафърд, червенокоската и Гейл се изнизаха към джипа.

-      Какво чакаш? - извика Стафърд, като затръшна дясната предна врата след себе си. - Измъкни ни оттук.

-      Ами носачът?

-      Майната му - сопна се Стафърд. - Само ни измъкни оттук!

- Но...

-      Той е един от тях, нали? Ще се погрижи сам за себе си.

Полицаите им махаха да тръгват, сякаш показваха, че не могат още дълго да им гарантират защита. Гейл включи на скорост и потегли. По пътя, по който искаше да мине, имаше задръстване, затова тя зави наляво. Улиците напред ставаха все по-тесни и по-стари, доведоха я до пазар и тя се принуди да намали, но продължи да си пробива път през ядосаните купувачи. След всичките завои и отклонения бързо се обърка. Наведе се напред и огледа хоризонта за нещо познато, по което да се ориентира.

II

Усмивката на капитан Халид Осман не слизаше от устните му, докато махаше за довиждане на полицейския инспектор. Но изчезна веднага щом се обърна към своите хора.

-      Време е за патрулиране - нареди. - Фейзал, Насър, Абдула, елате с мен, моля.

Насър потегли, Халид седеше вдървено на седалката до него, а Абдула и Фейзал се бяха настанили отзад. Двигателят изгърмя в тишината. Мълчанието беше изпълнено с гняв. И със страх. Стигнаха северните гробници. Халид слезе, хората му го последваха, влачеха се отпуснато след него като чували с картофи. Беше направил всичко по силите си, за да им внуши някаква гордост от униформата, след като го прехвърлиха принудително от армията в туристическата полиция. Но напразно. Интересуваха ги само бакшишите от туристите. Той крачеше напред-назад пред тях, а нещастните му подчинени бяха навели засрамено глави.

-      Една-единствена задача ви поставих! - изсъска. - Една-единствена проклета задача! А вие дори и нея не изпълнихте!

-      Но ние направихме точно каквото ти...

Халид удари шамар на Фейзал, който отекна в скалите зад тях.

-      И какво точно направихте! - извика той и слюнката му изпръска лицето на Фейзал. - Те я намериха, нали?

Устните на Абдула се извиха в усмивка, беше доволен, че Фейзал опира пешкира. Халид го сграбчи за яката и стисна толкова силно, че лицето му почервеня и не можеше да диша.

-      Ако нещо се обърка в този случай... - закле се Халид. - Ако нещо се обърка...

-      Не сме искали да имаме нищо общо с това - протестира Фейзал. - Беше твоя идея. А виж какво стана!

-      Млъквай! - изръмжа Халид и пусна Абдула, който започна да диша тежко и да разтрива шията си. - Цял живот ли искаш да останеш беден? Това ли искаш? Това е шансът ни да забогатеем.

-      Да забогатеем - повтори иронично Фейзал.

-      Да, да забогатеем.

-      Но там няма нищо! Не го ли разбра вече?

-      Грешите - настоя Халид. - Там е. Подушвам го. Още седмица и ще е наше. - И им размаха пръст. - Никакви грешки повече. Ясно ли е? Никакви грешки.

III

Нокс караше на запад по новата магистрала през пустинята. Минаваха през палитра от невероятни цветове - ослепително белите солници отдясно, електриковите, почти виолетови отблясъци на езерото Мареотис отляво, а късното слънце превръщаше облака над него в картина на Джаксън Полак.

-      Терапевтите ли? - намръщи се Омар. - Те не бяха ли ранни християни?

Нокс поклати глава.

-      Имат някои християнски идеи и практики и някои от църковните първоотци твърдят, че са християни, дори е възможно да са станали християни. Но не може да са били християни от самото начало, най-малкото защото са живели във и около Александрия още преди Христос да започне да проповядва. Не, те са юдеи. Филон^111 толкова им се възхищавал, че за малко да се присъедини към тях, а той е евреин. Пък и намеква за много силна връзка между тях и есеите. Терапевтите въплъщават идеала му за съзерцателен живот, а есеите - за активен живот. Но иначе идеите и практиките им са почти неразличими.

-      Как така?

-      И двете общности са изключително аскетични - каза Нокс и почеса възпаленото ухапване от комар на ръката си. - Сега това е клише, но преди есеите никой не е смятал, че бедността е добродетел. Новопостъпилите е трябвало да се разделят с всичките си вещи, същото е важало и за терапевтите. И двете общности са отричали робството и са смятали, че за тях е чест да служат на другите хора. Дълбоко почитали възрастните. Били са вегетарианци и не са одобрявали животинските жертвоприношения, може би защото и двете общности са вярвали в прераждането. Обличали са се в бели дрехи. Били са прочути с лечителските си способности. Някои твърдят, че названията „есеи“ и „терапевти“ произлизат от арамейската и гръцката дума за лечители, макар че е по-вероятно да означават „слуги на Бога“. - Той се обърна на юг към дигата, пресичаща езерото Мареотис, където няколко рибари си убиваха времето, поседнали на каменистия ръб. - И за двете общности пречистващите ритуали били изключително важни. Членовете им били почти изцяло безбрачни, поддържали числеността си, като набирали нови привърженици, а не толкова с естествено размножаване. И двете общности пеели антифони^121. Всъщност някои от пасхалните химни, намерени в Кумран, може да са композирани от терапевтите. И двете общности използвали слънчев календар, за разлика от обичайния за евреите лунен календар. И изпълнявали ритуали 364 дни в годината, макар да знаели истинския брой.

Стигнаха до южния бряг на езерото - пустинен пейзаж, съставен от бедуински ферми, индустриални комплекси, озеленени вили и огромни каменисти пространства, на които никой все още не бе намерил приложение. Нокс отби встрани, за да погледне картата. От тръстиката любопитно го гледаше сива чапла. Той й намигна и тя отлетя небрежно.

-      Есеите и терапевтите - подсказа му Омар.

-      Да - кимна Нокс и отново потегли. Зави на запад, разперената карта лежеше в скута му. Караше възможно най-близо до езерото, доколкото шосето позволяваше. - И двете общности са се интересували изключително от скритото съдържание на светите писания. Знаели са тайни, които не можели да разкриват на външни хора, като например имената на ангелите. Геометрията, нумерологията, анаграмите и игрите на думи за тях са имали специално значение, както и юбилейните години.132 Терапевтите правели празненство на всеки седем дни, а на всеки петдесет — още по-голямо празненство. За тях числото 50 е много специално, защото е сбор от три на квадрат, четири на квадрат и пет на квадрат. Триъгълник, чиито страни са в съотношение 3:4:5, е правоъгълен, а те го смятали за градивната единица на вселената.

-      Правоъгълният триъгълник ли? Това не е ли по-скоро гръцка, отколкото юдейска идея?

-      Точно така - съгласи се Нокс и зави наляво по тясна алея, от едната страна на която имаше разорани ниви, а от другата - голо варовиково корито. - Те имат много общо с питагорейците. Начин на хранене, календар, ритуали, вярвания - всичко, за което вече споменах. И ясни признаци на соларен култ. Древните александрийци твърдели, че питагорейците дължат знанията си на Мойсей, чиято религия по същество е египетска. Той наистина е прекарал тук двайсет години. Така че вероятно е придобил знанията си от същото място, откъдето и терапевтите.

Отляво успоредно на пътя имаше напоителен канал, по чиито брегове пасяха кози. Целия район беше покрит с мрежа от подобни съоръжения, които доставяха сладка вода от Нил. Доколкото можеше да прецени, разкопките бяха от другата страна. Продължи напред, докато видя мост, охраняван от двама униформени, които играеха на табла върху дървена масичка. Зави наляво и спря до тях.

-      Тук ли са разкопките на Тексаското общество? - попита той.

-      Какво искаш? - попита по-възрастният охранител.

-      Да говоря с ръководителя на експедицията.

-      Имаш предвид господин Грифин?

-      Ако така се казва.

-      Имаш ли уговорка?

-      Това е господин Тауфик - каза Нокс и посочи Омар. - Той е началник на Върховния съвет в Александрия и иска за говори с ръководителя на експедицията. Съветвам те да го известиш, че сме тук.

Охранителят впи очи в Нокс, но след като Нокс не извърна поглед, той се изправи, обърна се с гръб към него и заговори приглушено по радиостанцията си.

-      Много добре - изрече дрезгаво, след като приключи. - Вървете по тази пътека до края ѝ, без да се отклонявате. Изчакайте до бараката. Господин Грифин ще ви посрещне там.

-      Е? - попита Омар. - Знаем ли къде са живели твоите терапевти?

-      Не точно - призна Нокс. - Филон ни дава някои данни обаче. Например съобщава, че поселището им е разположено върху плато, до което достига морският бриз. И че живеели достатъчно близо един до друг, за да се защитават от нападатели, но и достатъчно далеч, за да са сами с мислите си. О, да, и още нещо ни съобщава.

-      Какво?

Двамата стигнаха до върха на малък хълм. Пред тях се появи дървена барака с платнен навес, пред която бяха паркирани два разнебитени бели пикапа и един джип. В далечината се синееше голямото александрийско езеро. Нокс се обърна към Омар с лека усмивка на лице:

-      Че поселището им е било на южния бряг на езерото Мареотис.

4.

I

Лили Остър се взираше мрачно през прозореца на джипа, докато Гейл напредваше бавно през тесните виещи се алеи на пазара в Асют. Само от два дни беше на първата си истинска задгранична мисия и вече беше развалина. Стисна юмруци и ноктите й оставиха сърповидни следи в дланта. „Стегни се, момиче - каза си тя. - Временни неприятности, нищо друго.“ Работата ѝ беше да се справя с неприятностите и да продължава нататък. Ако не успееше, значи трябваше да си търси друга професия. Насили се да се усмихне, първо с устни, а след това и с очи, и се наведе между двете предни седалки.

-      Значи ти си Гейл Бонар? - попита тя с цялата жизнерадост, на която беше способна.

-      Да - потвърди Гейл.

-      Звъннах на Фатима от влака - продължи Лили. - Тя каза, че ще ни посрещнеш. Много ти благодаря, че ни измъкна. Мислех, че сме загубени.

-      За нищо — отвърна Гейл.

-      Аз съм Лили, между другото. Лили Остър. И, разбира се, познаваш нашата звезда Чарлз Стафърд.

-      Проклети маниаци! - промърмори Стафърд. - Какво им има на тези хора?

-      В момента тук е доста напрегнато. Две млади момичета бяха изнасилени и убити. И двете бяха копти. Това са египетските християни.

-      Знам кои са коптите, благодаря - процеди Стафърд.

-      Горките момичета - въздъхна Лили, докато се оглеждаше в огледалото за обратно виждане. Погледът ѝ инстинктивно се насочи към бузата ѝ. Лечението с лазер беше постигнало точно това, което брошурата обещаваше - беше превърнало кървавочервеното ѝ родилно петно в едва забележимо кафеникаво облаче. Но тя беше открила неприятна истина за обезобразяването: когато живееш дълго с него, то става част от теб, част от личността ти. Все още се чувстваше грозна, независимо какво ѝ казваше огледалото. - Защо е толкова важно, че са били копти?

-      Последния път, когато се случи подобно нещо, полицията арестува стотици копти. Това предизвика доста търкания със Запада. Решиха, че е религиозна дискриминация - мюсюлмани срещу християни. Макар че не беше. Просто полицията така разследва по тези земи. Прибират най-близките хора на жертвите и ги бият, докато някой не проговори. Но този път вместо да арестуват други копти, те използваха убийствата като извинение да затворят местните агресивните мюсюлмани и да пребият тях. И близките им обвиняват хора като нас за това. Този следобед има голяма протестна демонстрация в града.

-      Страхотно - кимна Стафърд. Бързо губеше интерес. Обърна се към Лили. - Колко багаж загубихме?

-      Мисля, че бяха само дрехи - отвърна тя. - Спасих оборудването.

-      Предполагам, че моите дрехи.

-      И на двамата.

-      И какво ще облека сега за пред камерата?

-      Ще ти намерим, не се безпокой. - През последните няколко дни всичките ѝ усмивки бяха насила. Така ставаше, когато работиш със Стафърд, особено когато колегата ти напуска в последния момент. Снощи на вечеря Стафърд не спря да говори за последното си пътуване до Делфи. Gnothi Seauton - казвал оракулът. Опознай себе си. Стафърд се бе облегнал на стола и твърдеше, че това е неговата рецепта за пълноценен живот. Тя, без да иска, се изсмя и изстреля порой от малки капчици вино върху покривката на масата. Никога не беше виждала човек с такава погрешна преценка за себе си, а в същото време той постигаше огромни успехи и беше щастлив. Беше истински нарцис и непоколебимо вярваше в красотата и величието си. А и хората го обожаваха! Хората са толкова глупави, приемаха всеки за такъв, за какъвто им се представяше. Тя се обърна към Гейл. - Фатима каза, че ще дойдеш с нас утре. Много мило от твоя страна.

-      Утре ли? - намръщи се Гейл. - Как така?

-      Тя не ти ли спомена?

-      Не - отвърна Гейл. - Защо? Какво става?

-      Ще снимаме в Амарна. Водачът ни изчезна, не знаем къде е.

-      Прав му път - промърмори Стафърд. - Беше нагъл.

-      Затова трябваше да пътуваме с влака - обясни Лили. - Твоята шефка каза, че ще дойдеш с нас. Но очевидно нещо е изникнало. Наистина сме в безизходица. Имаме нужда от специалист, който да говори пред камерата, но това не е най-важното, макар че би било прекрасно. По-лошото е, че нито един от нас двамата не говори арабски. Документите ни са наред, но не знам нищо за това място. Всяка страна си е различна, нали така?

-      Ще поговоря с Фатима, когато се върнем - въздъхна Гейл. - Сигурна съм, че ще измислим нещо.

-      Благодаря - каза Лили и стисна рамото на Гейл.

-      Страхотна си. - Почувства лек пристъп на срам, но веднага го потисна. Това беше един от скритите бичове на грозотата - никой не искаше да ти помага; трябва да търсиш други начини, за да постигнеш каквото искаш: подмазване, пазарлъци, подкупи, оставяш се на милостта на другите.

Колата спря. Лили погледна през предното стъкло. Пътят пред тях беше блокиран от метални барикади, редици полицаи от частите за борба с безредиците в черни униформи и шлемове и протестиращите - гневни млади мъже в роби, жени в хиджаб, открили само изящните си овални лица, и напълно забулени жени. Сладък копнеж прободе Лили под лъжичката. Като момиче завиждаше на мюсюлманките, които можеха да се крият зад своите бурки.

-      Извинявам се за въпроса - промърмори тя, - но сигурна ли си, че това е верният път?

II

Нокс и Омар чакаха Грифин облегнати на джипа.

-      Маха каза, че тези дупки от куршуми са заради Александър - отбеляза Омар, докато опипваше изкърпената броня. - Нали не са?

-      Боя се, че са.

Омар се засмя.

-      Ама и ти един живот живееш, Даниел!

-      Така си е. - Той се наведе и огледа земята. Разкопките бяха на малко варовиково възвишение, по което почти нямаше пръст, не ставаше за земеделие и беше недокоснато от индустриализацията и строителните предприемачи. Ако в древността тук са живели хора, имаше голяма вероятност следите от тях да са оцелели. Чу стъпки и вдигна глава. Иззад бараката се появиха двама мъже на средна възраст. По дрехите и косите им имаше прах и паяжини.

-      Господин Тауфик - каза първият, протегна ръка и под мишницата му се показа тъмен кръг от пот. - Разбрах, че сте станали шеф на Върховния съвет по антиките в Александрия. Честито!

-      О - отвърна Омар. - Временно заемам тази длъжност.

-      Познавам, разбира се, предшественика ви. Каква ужасна трагедия - да загубим толкова достоен човек толкова млад.

-      Да - съгласи се Омар. И посочи към Нокс. - Нека ви представя моят приятел господин Даниел Нокс.

-      Даниел Нокс? - попита мъжът. - Който се прочу с гробницата на Александър?

-      Да - призна Нокс.

-      За нас е чест - отвърна вежливо новодошлият и му стисна ръката. - Аз съм Мортимър Грифин. Ръководител на експедицията. - Сетне представи придружителя си. - А това е преподобният Ърнест Питърсън.

-      Експедицията си има собствен свещеник? - удиви се Нокс.

-      Тук всъщност се провеждат учебни разкопки - обясни Грифин. - Повечето от участниците са много млади. За първи път са далеч от дома си. Родителите им са по-спокойни, като знаят, че ще имат морален наставник.

-      Разбира се - каза Нокс. Протегна ръка на Питърсън, но той продължи да стои със скръстени ръце и да го гледа втренчено с непроницаема усмивка на лицето.

-      Е, какво можем да направим за вас, господа? - попита Грифин, като се направи, че нищо не се е случило. - Дошли сте чак дотук без предварително уговорена среща. Сигурно е важно.

-      Да - потвърди Нокс. - Започва да ми се струва, че наистина е важно.

III

Стафърд въздъхна шумно, когато Гейл спря колата пред бариерите.

-      Не ми казвай, че сме се загубили.

-      Трябваше да ви изведа далеч от гарата - каза отбранително Гейл. Наведе се напред. Заради късното следобедно слънце, което грееше досадно право в очите ѝ, не виждаше почти нищо през прашното предно стъкло. Не се знаеше кога ще свърши протестната демонстрация и кога ще махнат барикадите. Не че имаше значение. Тя направи сложна маневра, за да обърне колата по тясната уличка, и пое обратно през пазара. Излезе на площада пред пълната с хора гара, а трафикът и пешеходците, които изскачаха от всички страни, я принудиха да намали почти до пет километра в час, докато си пробиваше път през тълпата.

Двама мъже се смееха добродушно, докато се препираха за сламена шапка.

-      Това е мое! - заяви намръщеният Стафърд. Свали прозореца и се пресегна за шапката си. Двамата мъже се отдръпнаха ловко и закрещяха живописни обиди, като така привлякоха вниманието на всички към джипа. Пред него застанаха хора и принудиха Гейл да спре напълно.

-      Какво правиш? - развика се Стафърд, докато вдигаше прозореца.

-      Помислих, че искаш да си вземеш шапката.

-      Измъкни ни от тук.

Гейл натисна клаксона и започна да форсира двигателя, докато тълпата неохотно се раздели и я пусна. Но светофарът светна червено и една триколка ги блокира. Гейл погледна назад. След тях тичаше отривисто младеж, който вероятно просто искаше да впечатли приятелите си. Но секундите минаваха, светофарът не се сменяше, момчето все повече се приближаваше и Гейл осъзна, че скоро ще му се наложи да направи нещо, иначе просто ще изглежда нелепо. Тя се увери, че всички врати са заключени, и пак се огледа. Младежът спря, взе от тротоара камък с големината на яйце и го запрати с всички сили. Той изтрака по покрива и падна на земята. Приятелите му също се приближаваха. По задното стъкло се посипа пръст и остави грозен кален отпечатък. Светофарът най-накрая светна зелено. Триколката се замъчи да потегли. Изведнъж джипът се оказа заобиколен от хора, които удряха с юмруци по стъклата. Един мъж бръкна под робата си точно когато експлозия като от пиратка накара ръцете на Гейл да отскочат от волана. Тънка струйка дим се вдигна извинително от ауспуха на триколката, когато тя най-накрая успя да набере скорост. Гейл настъпи гневно педала и отпраши напред.

5.

I

-      Е? - попита Грифин. - Ще ни кажете ли защо сте дошли?

-      Тази сутрин ми предложиха да купя един предмет в Александрия - отвърна Нокс. — Продавачът спомена, че е от разкопки на юг от Мареотис.

-      Не трябва да вярвате на такива хора. Продават всичко, до което се докопат.

-      Да - съгласи се Нокс.

Грифин присви очи.

-      И какъв предмет по-точно?

-      Капак на делва за съхранение.

-      Капак на делва за съхранение? Изминали сте целия този път заради капак на делва за съхранение?

-      Изминахме целия този път, защото смятаме, че кражбата на антики е сериозно престъпление - намеси се Омар.

-      Да, разбира се - кимна Грифин, като веднага улови шанса да се присъедини към добрите. - Но сигурно сте наясно, че производството на грънци тук е било доста добре развито. Правели са делви за транспортиране на зърно и вино по цялото Средиземноморие. И то много добро вино. Страбон се изказва твърде благосклонно за него. Хораций и Вергилий също. Дори край Марсилия са намерили амфора от това вино, можете ли да повярвате? Разходете се по брега на езерото и ще намерите купища парчета от древна керамика. Всеки би могъл да вземе оттук вашия капак. Не е задължително да е намерен при разкопки.

-      Този капак не беше счупен - възрази Нокс. - Освен това беше... странен.

-      Странен? - повтори Грифин и сложи длан над очите си, за да ги предпази от слънцето. - Как така?

-      Какво точно е имало тук? - попита Омар.

-      Древно стопанство. Не е кой знае какво, повярвайте ми.

-      Нима? - намръщи се Нокс. - Тогава защо копаете тук?

-      Това е обучителна експедиция преди всичко. Дава възможност на студентите ни да натрупат опит в истински разкопки.

-      И какво са отглеждали в това стопанство?

-      Всякакви култури. Зърно. Лозя. Бобови растения. Бояджийски брош. Папируси. Обичайните неща.

-      Върху варовик?

-      Тук са живели. Нивите им са били наоколо.

-      А какви са били хората?

Грифин се почеса по врата, започваше да се чувства притиснат.

-      Както ви казах вече, това е древно стопанство. Хората са били древни земеделци.

-      От коя епоха?

Грифин хвърли поглед към Питърсън, но той не му помогна.

-      Намерените артефакти са от Деветнайсетата династия нататък. Най-вече от гръко-римската епоха. Нищо по-късно от V в. сл. Хр. Няколко монети от 413 или 414 година, някъде там. Изглежда, по това време е станал пожар. За наш късмет.

Нокс кимна. Пожарът покриваше предметите със слой пепел и така ги предпазваше от разрушителното въздействие на времето и климата.

-      Християнските бунтове? - предположи той.

-      Защо християните ще подпалват стопанство?

-      Да, защо наистина? - съгласи се Нокс.

-      Може би ще ни разведете - предложи Омар в настъпилото мълчание. - Да ни покажете какво сте намерили.

-      Разбира се. Разбира се. Когато пожелаете. Само си уговорете час с Клеър.

-      Клеър?

-      Нашата администраторка. Тя говори арабски.

-      Това е добре - каза Омар. - Защото аз и дума английски не знам.

Грифин имаше благоприличието да се изчерви.

-      Съжалявам. Не исках да излезе така. Имах предвид, че ще е удобно, ако някой от подчинените ви реши да направи уговорката.

-      Не може ли да говорим сега с нея?

-      Боя се, че не е тук. А и този сезон е доста тежък. Бързаме много. Имаме толкова много работа и толкова малко време. - И махна небрежно с ръка към пустинята зад себе си, сякаш приканваше гостите сами да се убедят в това. Но пред тях, разбира се, нямаше нищо.

-      Не искаме да пречим - подхвърли Нокс.

-      Оставете аз да преценя.

-      Не - каза троснато Омар. - Мисля, че аз трябва да преценя.

-      Ние отговаряме пред Кайро, не пред вас - обади се за първи път Питърсън. - Не съм съвсем наясно каква е вашата юрисдикция.

-      Имате ли представител на Върховния съвет по антиките? - попита Омар.

-      Разбира се - кимна Грифин. - Абдел Латиф.

-      Може ли да говоря с него?

-      А... Той днес е в Кайро.

-      Тогава утре?

-      Не съм сигурен кога ще се върне.

Нокс и Омар се спогледаха. От представителя на Върховния съвет по антиките се очакваше да присъства през цялото време на разкопките.

-      Предполагам, че имате египетски екип. Може да говоря с тях?

-      Разбира се - отвърна Питърсън. - Веднага щом се легитимирате. - Изчака Омар да извади документ, после поклати глава с театрално разочарование. - Не? Е, елате пак, когато е у вас.

-      Но аз съм началник на Върховния съвет по антиките в Александрия - протестира Омар.

-      Временно изпълняващ длъжността - поправи го Питърсън. - И карайте внимателно по обратния път. - Обърна им гръб и се отдалечи, а Грифин подтичваше след него.

II

На няколко километра северно от Асют спряха Гейл на пропускателен пункт и прикрепиха към нея две полицейски коли, които да я ескортират обратно на север. Тук беше така. Когато беше сама и с кърпа на главата, можеше да мине незабелязано, но щом возеше такива привличащи вниманието западняци като Стафърд и Лили, имаше много малка вероятност да избегне ескорта. Гейл мразеше да кара под конвой. Местните полицаи шофираха с безразсъдна скорост, промъкваха се самоубийствено през трафика и тя беше принудена също да кара опасно, за да не изостава от тях. Този път стигнаха без инциденти до края на територията, която беше под тяхната юрисдикция, и двете коли изчезнаха толкова бързо, колкото се бяха появили.

-      Е, какво ще снимате? - попита Гейл, след като намали до по-нормална скорост.

-      Имам копие от сценария, ако искаш да го видиш - каза Лили от задната седалка, докато отваряше ципа на чантата си.

-      Това е поверително - сопна ѝ се Стафърд.

-      Молим Гейл за помощ - напомни му Лили. - Как би могла да ни съдейства, ако не знае по какво работим?

-      Много добре - въздъхна Стафърд. Взе сценария от Лили, прегледа го дали не съдържа държавни тайни, сложи го на коленете си и се покашля, за да прочисти гърлото си. - През 1714 година - започна той звънко, сякаш го записваха в студио - Клод Сикар, френски учен йезуит, се натъкнал на надпис, изсечен в усамотени скали близо до река Нил в сърцето на Египет. Той се оказал граничен маркер на един от най-забележителните градове на древния свят, столица на дотогава неизвестен фараон, който вдъхновил раждането на нова философия, нов стил в изкуството и най-вече дръзки нови идеи за естеството на Бога, които разрушили статуквото и променили необратимо световната история.

Все едно историята може да се промени обратимо, помисли си Гейл, като се стараеше да потисне усмивката си.

Стафърд присви очи към нея.

-      Каза ли нещо?

- Не.

Той стисна устни, но след това се успокои и продължи откъдето беше спрял.

-      Новите му идеи обаче се оказали прекалени за традициите на египетското общество. Необичайно е, че градът не е просто изоставен, а нарочно разрушен тухла по тухла, за да се заличат всички следи от съществуването му. Като по чудо никой в Египет не споменава и дума за този човек и неговото управление, океанът на времето се е затворил над него, без да му позволи да остави своя отпечатък. Какво ли чудовищно престъпление е извършил, за да го изтрият от историята? В последната си сензационна книга и документалния филм, направен по нея, нестандартният историк Чарлз Стафърд изследва удивителните мистерии на Амарна и предлага революционна нова теория, която не само ще промени напълно представата ни за Ехнатон, но също така ще пренапише историята на древността в Близкия изток. - Сгъна листа с написаното навътре и го прибра във вътрешния джоб на сакото си. Изглеждаше доста доволен от себе си.

На средата на шосето стоеше магаре. Предните му крака бяха спънати, така че можеше да се придвижва само на малки подскоци. Гейл натисна спирачки и намали, за да даде време на животното да стигне до другия край, но то не помръдваше, бе окаменяло от ужас. Затова ѝ се наложи да влезе в насрещното платно и да го заобиколи. Чуха се гневни клаксони.

-      И ще разкажете за всичко това?

-      И за други неща. Много други неща.

-      Какви?

-      Той предполага, че Ехнатон е бил болен - обади се Лили от задната седалка.

-      О - изохка разочаровано Гейл, докато завиваше наляво от главното нилско шосе по тесен селски път. Гротескните образи на Ехнатон и семейството му бяха едни от най-яростно обсъжданите теми от историята на Амарна. Той често е изобразяван с издут череп, огромни челюсти, дръпнати очи, месести устни, тесни рамене, широк ханш, изразени млечни жлези, шкембенце, голям задник и дебели глезени. Никак не приличаше на героя, към чийто образ се стремяха всички фараони. Дъщерите му обикновено са изобразявани с продълговати черепи, издължени крайници и кокалести пръсти. Според някои - такъв е бил стилът в изобразителното изкуство по онова време. Но други, както очевидно и Стафърд, смятаха, че това са признаци на коварна болест.

-      И каква болест си избрахте? Синдром на Марфан?141 Или на Фролих?152

-      Едва ли е синдром на Фролих - каза надменно Стафърд. - Той води до стерилитет. А Ехнатон е имал шест дъщери, както знаете.

-      Да - потвърди Гейл, която като тийнейджърка беше работила два сезона на разкопките в Амарна, ръководени от баща ѝ, и беше изучавала три години Осемнайсетата династия в Сорбоната. - Знам. - Но имаше толкова много демонстративни и категорични надписи за „детето на неговите слабини, само неговите и ничии други“, че човек започваше да се чуди дали няма причина да се прекалява с тези твърдения.

-      Говорихме със специалист, преди да тръгнем - намеси се Лили. - Според него най-вероятно става въпрос за синдрома на Марфан. Но направи и други предположения. Елерс-Данлос^163. Клайнфелтер^174.

-      Било е синдром на Марфан - заяви Стафърд. - Само това заболяване е доминантно-автосомно. Което означава, че може да се наследи само от един от родителите, без значение на пола. Погледнете дъщерите. Всичките имат класически симптоми на синдрома на Марфан. Ако състоянието не е доминантно-автосом- но, вероятността да се наследи е минимална.

-      Какво ще кажеш, Гейл? - попита Лили.

Тя намали скоростта и пое по изпречилия се на пътя дебел килим от захарна тръстика, оставена да съхне на слънце - горивото за пещите на фабриките за меласа, чиито пушещи комини се виждаха въпреки маранята на късния следобед.

-      Напълно достоверна хипотеза - съгласи се тя. — Макар че не е точно нова.

-      Да - засмя се Стафърд. - Но още не си чула сензацията.

III

-      Това хич не ми харесва - промърмори Грифин с побледняло лице, докато подтичваше след Питърсън.

-      Това си е вече беда.

-      Уповавай се на Бога, братко Грифин - каза Питърсън. - И никой смъртен няма да може да те победи.

-      Посещението на Нокс и Тауфик всъщност го беше разклатило. Не беше ли този същият Даниел Нокс, някогашното протеже на безсрамния негодник Ричард Митчъл? Който превърна и него в негодник и слуга на Дявола. А щом Дяволът пращаше емисарите си, значи се тревожеше. Което от своя страна беше доказателство, че Питърсън е близо до постигането на целта.

-      Ами ако се върнат? - запъна се Грифин. - Ами ако доведат и полиция?

-      Нали затова плащаме на приятелите ти в Кайро?

-      Трябва да скрием шахтата - каза Грифин и притисна корема си с ръце, сякаш имаше стомашни болки. - И склада! Боже мили, ако ги намерят...

-      Стига си се паникьосвал!

-      Как може да си толкова спокоен?

-      Бог е на наша страна, братко Грифин. Затова съм спокоен.

-      Но не осъзнаваш ли...

-      Чуй ме - прекъсна го Питърсън. - Прави каквото ти казвам и всичко ще бъде наред. Първо, иди да говориш с египетските работници. Някой от тях е откраднал капака. Поискай от колегите му да го предадат.

-      Никога няма да го направят.

-      Разбира се, че няма. Но използвай тази молба като извинение да ги пратиш да си ходят, докато завърши разследването. Трябва да ги разкараме от разкопките.

-      О, добра логика.

-      След това се обади в Кайро. Обясни ситуацията на приятелчетата си и им кажи, че ни трябва подкрепа. Напомни им, че ако някой започне да рови, няма как да скрием имената им. След това извади всичко, което може да ни създаде проблеми, от склада и задното подземие и го прибери засега в катакомбите.

-      А ти? Ти какво ще свършиш?

-      Божиите дела, братко Грифин. Божиите дела.

Грифин пребледня.

-      Нали не смяташ сериозно да продължаваш?

-      Забрави ли защо сме тук, братко Грифин?

-      Не, преподобни.

-      Тогава какво чакаш? - Питърсън изгледа презрително Грифин, който се отдалечаваше. Човек с ужасно слаба вяра. Но когато изпълняваш Божията воля, се налага да ползваш каквото имаш подръка. Изкачи се на едно каменно възвишение. Наслаждаваше се на стегнатите си бедра и прасци, на топлината на залязващото слънце по голия му тил, на дългата си красива сянка в пясъка. Не вярваше, че Египет може да му хареса толкова, и то когато беше далеч от църквата, паството и дома. Но светлината тук беше особена, сякаш също бе страдала в пламъците и се беше пречистила.

Пое дълбоко въздух, който изпълни дробовете му. Ранните християнски монаси бяха избрали това място, за да изпълнят Божията воля. Питърсън винаги бе смятал, че това е историческа и географска случайност. Но бързо разбра, че има и нещо друго. Това място беше дълбоко духовно и ставаше още по-духовно, колкото по-навътре навлизаш в пустинята. Усещаше се в палещото слънце, потта и тежкия труд, удоволствието от допира на водата до зажаднялата кожа и устните. Съзираше се в златистите очертания на дюните и трепкащите от жегата сини небеса. Чуваше се в тишината.

Той се спря, огледа се, за да се увери, че никой не го вижда, след това се спусна в трапа, в който преди две години откриха входа към шахтата. През първите два сезона позволи безпокойството на Грифин да го възпира, през деня правеха разкопки на гробището и старите сгради и чак когато египетските работници си тръгнеха, се отдаваха на истинската си работа. Но търпението му най-накрая свърши. По душа беше старозаветен проповедник, презираше идеята за божия пратеник като социален работник, лансирана от съвременните религиозни водачи. Неговият Бог беше ревнив, строг и взискателен. Той обичаше и опрощаваше всички, които му се отдаваха напълно, но изсипваше гняв и мъст върху враговете си и тези, които го разочароваха.

Питърсън нямаше намерение да разочарова Бог. Имаше една нощ, за да довърши свещената си мисия. И смяташе да се възползва по най-добрия начин от това време.

6.

I

-      Сензация ли? - попита Гейл.

Стафърд се поколеба, но очевидно се гордееше с идеите си и искаше да я впечатли: нестандартният историк желаеше да се изфука пред традиционен академичен учен.

-      Няма да ти кажа всичко - заяви той. - Но мога да споделя следното. Да, в почти всеки съвременен труд за Ехнатон се споменава за вероятна болест. Но само мимоходом. В бележка под линия. Посочват го и продължават нататък. Но аз не мисля, че е възможно просто така да подминем подобна идея. Ако е вярна, тя напълно променя нещата. Само си представи. Внезапно млад мъж се разболява от тежка, обезобразяваща и нелечима болест. И то не какъв да е млад мъж, а човек с неограничена власт, когото придворните подмазвачи смятат за жив Бог. Досещате ли се как тази случка би отприщила съвсем ново отношение към него? Жреците измислят съвсем нова теология, за да обяснят страданието му като благословия, а не като проклятие; художниците започват да представят уродството като красота. Ехнатон непрекъснато заявява, че никога няма да напусне Амарна, защото този град е духовният дом на новия му Бог - Атон. Но всъщност клетвите му звучат по-скоро като оправдания на уплашен младеж, който си търси извинения, за да не напуска дома си. Амарна е убежище. Хората в този град си знаят интереса и никога не биха го накарали да се чувства като изрод.

-      Възможно е - каза Гейл.

-      Не само е възможно - натърти Стафърд. - Болестта обяснява всичко. Всичките му деца умират млади.

Стигнаха края на обработваемите полета и през пътека, обградена от дървета, излязоха в откритата пустиня. Пред тях се простираха само дюни и високи пясъчни ридове.

-      Господи! - промърмори Лили от задната седалка.

-      Страхотна гледка, а? - съгласи се Гейл. Приличаше на гранична територия. Високите сиви водни кули на всеки километър бяха като пропускателни пунктове, които се опитваха да възпрат напредването на враждебната пустиня. Тя посочи през предното стъкло. - Виждаш ли онези стени с дърветата отпред? Там отиваме. Някога това е било електроцентрала. Изоставят я, когато построяват новата на юг от нея. И Фатима я взима. Имението е почти на половината път между Хермополис и Туна ал-Габел, така че сме...

-      Съжалявам, ако теориите ми те отегчават - нацупи се Стафърд.

-      Ни най-малко - отвърна Гейл. - Точно ни разказваше как всички деца на Ехнатон умират млади.

-      Да - продължи Стафърд, малко поуспокоен. - Със сигурност това се отнася за шестте му дъщери, както и за Сменхкаре и прочутия Тутанкамон, ако са били негови синове, както твърдят някои учени. Синдромът на Марфан драстично съкращава живота. Най-вече заради проблеми с аортата. Бременността е изключително опасна заради допълнителното натоварване на сърцето. Поне две от дъщерите на Ехнатон са починали при раждане.

-      Както и много други жени по онова време - отбеляза Гейл. - Средната продължителност на живота на жените тогава е под трийсет години, доста по-малка от тази на мъжете, най-вече заради опасностите на бременността.

-      Ехнатон често е критикуван, че е позволил империята му да се срути, докато той не правел нищо друго, освен да се прекланя пред Атон. Синдромът на Марфан предизвиква хронична умора. Може би затова не е изобразяван как извършва физическа дейност, с изключение на каране на колесница. С това може да се обясни и любовта му към слънцето. На страдащите от синдрома на Марфан непрекъснато им е студено. Зрението им е нарушено, затова имат нужда от силна светлина.

-      Не е ли малко рисковано да изградиш цялата си теория върху едно предположение?

-      Ама и вие академиците сте едни! - изсумтя презрително Стафърд. - Непрекъснато се страхувате да не ви оборят. Губите смелостта си, проницателността си, всичко. Но аз не греша. Теорията ми обяснява перфектно всичко за Ехнатон. Можеш ли да предложиш друга хипотеза, поне приблизително толкова достоверна?

-      А какво ще кажеш за теорията с опиума?

Стафърд й хвърли поглед крадешком.

-      Моля?

Гейл кимна.

-      Нали знаеш, че пазят мумията на бащата на Ехнатон, Аменхотеп III, в хранилището на музея в Кайро?

- Е, и?

-      Изследвана е от палеопатолози. Зъбите му са в окаяно състоние. - Тя погледна към Лили. - Мелели са зърното с камъни - продължи Гейл. - В брашното оставали малки песъчинки. Все едно са яли шкурка. Зъбите на всички египтяни от една определена възраст започвали да се изтриват, но при Аменхотеп положението било изключително лошо. Най-вероятно непрекъснато е получавал абсцеси. Някой от вас имал ли е абсцес на зъба?

Лили намигна съучастнически и докосна с пръсти бузата си.

-      Веднъж - каза тя.

-      Значи знаеш какви болки са го мъчели. Но тогава не е имало антибиотици. Просто седиш и чакаш да ти мине. Почти е сигурно, че е пиел, за да потисне болката. Най-вече вино, макар египтяните да са си обичали бирата. Но съществува и друга вероятност. Според Папирусите на Еберс^181, опиумът е бил добре познат на медиците от времето на Осемнайсетата династия. Внасяли са го от Кипър, правели са от него паста, която са мажели като обезболяващо средство върху засегнатите области, в случая - венците на Аменхотеп. Не е ли логично да заключим, че са предписвали опиум и на Ехнатон, особено ако е страдал от някаква болест, както предполагаш?

Стигнаха до имението на Фатима. Портите бяха затворени, затова Гейл натисна бързо клаксона.

-      Може и да е опитвал. Опиумът със сигурност е бил познат в Амарна. Намерихме стомни със следи от опиати. Минойците са използвали опиум за предизвикване на религиозен екстаз и творческо вдъхновение. Не е ли възможно Ехнатон и придворните му да са правели същото? Искам да кажа, че целият период на Амарна е доста халюциногенен, не мислиш ли? Изкуството, дворът, религията, неудачната външна политика?

Лили се засмя.

-      Искаш да кажеш, че Ехнатон е бил наркоман?

-      Искам да кажа, че това е просто един опит да се обясни епохата на Амарна. Една от хипотезите. А дали е вярна...

-      Никога не съм я чувал - каза Стафърд. - Някой публикувал ли я е?

-      Има няколко статии в списанията - отвърна Гейл, когато портата най-накрая се отвори. - Но не и голям труд.

-      Интересно - промърмори Стафърд. - Много интересно.

II

-      Намерили са нещо - каза Нокс, докато се отдалечаваха с джипа от разкопките на Тексаското общество. - И го крият от нас.

-      Защо мислиш така? - намръщи се Омар.

-      Не забеляза ли, че в косите им имаше паяжини и прах? Така става, когато откриеш нещо под земята.

-      О! - възкликна мрачно Омар. - Но те са археолози. Нямаше да им разрешат да копаят, ако им нямаха доверие.

Нокс изсумтя многозначително.

-      Да бе! В тази страна никой не взима подкупи! Пък и не видя ли как ме гледаше проповедникът?

-      Сякаш те познаваше отнякъде - кимна Омар - Виждал ли си го преди?

-      Не помня да сме се срещали. Но познавам този поглед. Помниш ли някогашния ми наставник Ричард Митчъл?

-      Бащата на Гейл? - попита Омар. - Разбира се. Така и не се срещнах с него, но съм чувал доста разкази.

-      Не се и съмнявам - засмя се Нокс. - Сигурно си чувал, че беше гей?

Омар се изчерви.

-      Предполагам, че е просто злобна клюка. Все пак е баща на Гейл, нали?

-      Едното не изключва автоматично другото, да знаеш. А това, че клюката е злобна, не я прави лъжа.

- О!

-      Много хора смятат, че съм му бил любовник, тъй като работех заедно с него. Никога не съм си правил труда да опровергавам този слух. Нека си мислят каквото искат, нали така? Както и да е, на повечето колеги не им пука, но някои се връзват на подобни приказки. И скоро започваш да познаваш вторите по погледа.

-      И мислиш, че Питърсън е от тях?

-      Библията е доста нетолерантна към хомосексуалността - кимна Нокс. - Опитват се да замазват истината, но тя си лъсва. А някои християни с удоволствие мразят в името на Бог. До известна степен в това няма нищо лошо. Всеки има право на мнение. Само че ако съм научил нещо от археологията, това е да не оставям спорни разкопки в ръцете на хора, които са убедени в теориите си още преди да започнат да копаят. Така много лесно ще нагласят находките към хипотезите си. а не обратното.

-      Първата ми работа утре е да се обадя в Кайро. И после веднага ще се върнем тук.

-      Но те имат цяла нощ.

-      И какво предлагаш тогава?

-      Да се върнем веднага. И да огледаме.

-      Да не си се побъркал? - противопостави се Омар. - Аз съм шеф на Върховния съвет по антиките в Александрия! Не мога да се промъквам тайно в разкопки посред нощ. Как ще изглеждам, ако ни хванат?

-      Като човек, който си върши работата.

Лицето на Омар пламна, но след това той въздъхна и наведе глава.

-      Мразя такива работи! Никак не ме бива в тях. Защо, по дяволите, Юсуф Абас ме назначи?

-      Може би защото е знаел, че няма да му създаваш неприятности - беше безмилостен Нокс.

Лицето на Омар стана мрачно, все едно облак премина по него.

-      Много добре - каза той. - Да го направим.

III

Гейл заведе Стафърд и Лили до стаите им, след това тръгна да търси Фатима. Не се изненада да я намери на бюрото ѝ, увита в одеяла. Изглеждаше мъртвешки бледа и изтощена под забрадката. На Гейл понякога ѝ беше трудно да повярва, че толкова дребна и крехка женица може да побере такъв чудовищен интелект. Фатима бе родена на изток оттук, още съвсем млада се бе запалила по историята на древния Египет и бе спечелила стипендия в университета в Лайден в Холандия. После бе станала преподавател там, но всяка година се връщаше в Египет за разкопки в Беренике. Болестта ѝ я беше привлякла тук, по-близо до семейството и корените ѝ.

-      Виждам, че си се върнала - усмихна се тя. - Благодаря.

Гейл сложи ръка на рамото ѝ.

-      Радвам се да помогна.

-      Какво мислиш за нашия приятел господин Стафърд?

-      О, нямах възможност да го опозная.

Фатима си позволи да се засмее, което не бе типично за нея.

-      Толкова ли е зле?

-      Не е моят тип историк.

-      Нито пък моят.

-      Тогава защо го покани?

-      Защото имаме нужда от финансиране, скъпа моя - отвърна Фатима. - А за да го получим, най-напред ни трябва реклама. - Тя стисна очи и извади кървавочервена носна кърпа, обичайната прелюдия към един от ужасните ѝ пристъпи на кашлица.

Гейл изчака търпеливо.

-      Трябва да има и други начини - заяви, когато носната кърпа изчезна под робата на Фатима.

-      Ще ми се да имаше. - И двете знаеха каква е реалността. По-голямата част от ограничения бюджет на Върховния съвет по антиките отиваше в Гиза, Сакра, Луксор и другите известни места. Много малко хора посещаваха тази част на Среден Египет, районът не се смяташе за инвестиционно привлекателен въпреки красивата природа, дружелюбността на хората и историческото си значение.

-      Не разбирам как присъствието на Стафърд тук ще ни помогне - заинати се Гейл.

-      Хората четат книгите му - изтъкна Фатима.

-      Книгите му са пълни с глупости.

-      Знам. Но хората въпреки това ги четат. И гледат филмите му. И някои от тях без съмнение ще поискат да научат повече, може би дори да дойдат тук и да открият истината сами. А като заприиждат, ще се подобри и туристическата инфраструктура.

-      Казаха, че трябва да отида с тях в Амарна.

Фатима кимна.

-      Извинявай, че те товаря с това - рече тя. - Но днес дойде лекарят ми. И никак не е доволен от ... прогнозата.

-      О, не! - Гейл изглеждаше отчаяна. - О, Фатима.

-      Не търся съчувствие - заяви тя рязко. - Просто ти обяснявам положението. Нареди ми да постъпя утре в болница за изследвания. Така че няма да мога да придружа Стафърд, както обещах. Някой трябва да ме замести. Вече получих парите и те уверявам, че нямам никакво намерение да ги връщам.

-      Защо не отиде някой от другите? - попита Гейл. - Те знаят повече от мен.

-      Не знаят повече. Ти си била на разкопки в Амарна два сезона, нали?

-      Бях невръстна девойка. Случи се преди повече от десетилетие.

-      Е, и? Никой от моите хора не е прекарал толкова време там. И си изучавала Осемнайсетата династия в Сорбоната, нали? А не ходи ли скоро там и с Нокс? Освен това и двете знаем, че западната публика ще реагира по-положително на западно лице и на западен глас.

-      Ще излезе, че подкрепям идеите му.

-      Но ти няма да ги подкрепиш.

-      Знаеш, че няма. Но той ще се погрижи да изглежда така. Ще вземе каквото му е необходимо и ще пренебрегне всичко останало. Ще ме направи за смях.

-      Моля те. - Фатима докосна китката ѝ. - Нямаш представа колко сме зле с бюджета. След като си отида...

Гейл премигна.

-      Не говори така.

-      Това е самата истина, скъпа моя. Трябва да оставя този проект в добро финансово здраве. Той е моето наследство. А това означава повече популярност за този район. Моля те за помощ. Ако смяташ, че не можеш, винаги мога да отложа изследванията.

Гейл премигна и стисна зъби.

-      Не е честно, Фатима.

-      Така е - съгласи се тя.

Стенният часовник отброяваше секундите. Накрая Гейл въздъхна.

-      Добре. Печелиш. Какво точно искаш да направя?

-      Просто им помагай. Това е всичко. Помогни им да направят добър филм. Искам също така да им покажеш талататите.191

-      He! - извика Гейл. - Не говориш сериозно, нали?

-      Сещаш ли се за по-добър начин да си направим реклама?

-      Прекалено рано е. Няма как да сме сигурни. Ако се окаже, че грешим...

Фатима кимна.

-      Тогава само им покажи мястото. Обясни им как работи софтуерът ти, как пресъздава сцени отпреди векове. Всичко друго остави на мен. Лекарят ми настоява да ям. Довечера ще вечерям с вас. Ако някой ще бъде правен на посмешище, нека да съм аз.

7.

I

Когато се стъмни, Нокс и Омар тръгнаха обратно към разкопките. Не се върнаха по предишния си маршрут, за да не ги забележат. Поеха по селски път, минаха по дървен мост над напоителен канал и излязоха в полето. Само лунните лъчи осветяваха пътя им, който внезапно бе препречен от каменна стена. Разкопките на Тексаското общество най-вероятно бяха зад нея. Нокс покара още малко и спря, когато видя метални порти, заключени с катинар.

Бялата му риза издайнически блестеше на лунната светлина, когато слезе от джипа. От задната седалка изрови тъмна блуза, намери и яке за Омар. Потупа си джобовете, за да се увери, че телефонът с фотоапарата е у него, и тръгна. Птица изпищя и лениво отлетя, докато двамата прескачаха портата. Пресякоха алеята и стигнаха до напоителния канал. Нокс се усмихна широко на Омар - очевидно се забавляваше, но египтянинът без съмнение се чувстваше неудобно и само направи кисела гримаса в отговор.

Нокс се спусна до близкия бряг на канала и повлече пръст и камъни след себе си, прегази тъмната вода, на четири крака се покатери по другия бряг и надникна внимателно. Пред него се откри равно и пусто пространство, в което беше трудно да се скриеш. Изчака Омар, след това се приведе ниско и тръгна напред. Не беше минал и петдесет метра, когато стъпи накриво върху голям камък, навехна си глезена и се строполи на земята. Огледа се и видя, че беше пълно с такива камъни - бледосиви и кръгли, някои дори подредени на купчини, ориентирани в една и съща посока. Стигна до прозрачно найлоново платнище, повдигна го и под него се откри яма и порутена стена от стари тухли. Процеждащата се лунна светлина падна върху череп, ребра и дълги кости.

-      Какви хубави подредени бели камъни - промърмори той, докато снимаше, макар да не беше сигурен какво ще успее да запечати без светкавица. - Точно като гробището в Кумран. Скелетите сочат на юг, лицата им са обърнати към изгряващото слънце. Забелязваш ли, че костите имат лек виолетов оттенък?

- Е, и?

-      Есеите са пиели сок от корени на бояджийски брош. Той оцветява костите в червено, ако го пиеш дълго. Грифин не каза ли, че наоколо отглеждат брош?

-      Мислиш, че твоят капак е от някой от тези гробове?

-      Възможно е.

-      А сега вече може ли да си тръгваме?

-      Още не. Трябва да видим и...

Чуха ръмжене зад себе си. Нокс рязко се извърна и видя един помияр с изскочили ребра, лунните лъчи се отразяваха ярко в черните му очи и сребристата пяна по устата. Древните египетски гробища са разположени в покрайнините на пустинята. Земеделската земя е била прекалено ценна, за да се хаби. След това се превърнали в свърталища на ядящи мърша животни - още една причина да свързват бога с глава на чакал Анубис със смъртта. Нокс изсъска и замахна. Но кучето започна да лае още по-силно и оголи зъби, за да им покаже, че нарушават територията му.

-      Накарай го да се махне - каза Омар.

-      Опитвам се - отвърна Нокс.

Вляво от тях блесна лъч, изчезна и пак се появи, но по-силен и близък. Обичайните обиколки на охранителя, който размяташе наляво и надясно фенерчето си и рисуваше жълти елипси по земята. Фигурите от светлина се приближиха застрашително. Двамата залегнаха зад найлоновото платнище и оставиха кучето, което продължаваше да ръмжи и да се зъби, да се приближи на метър до тях. Омар посочи с пръст в посоката, от която бяха дошли, но беше прекалено късно, охранителят бе почти до тях. Нокс направи знак на Омар да се приведе още по-ниско и да се успокои.

Охранителят чу кучето, освети го с фенерчето, след това се приведе за камък и го замери с всички сили. Не уцели, но провокира бесен лай. Охранителят се приближи. Нокс виждаше как лунните лъчи се отразяваха в лъснатите му черни ботуши. Втория път успя да улучи кучето в задния крак. То изскимтя и избяга. Охранителят се засмя от сърце, обърна се и се отдалечи.

-      Да се махаме оттук - примоли се Омар, след като мъжът се скри от погледите им.

-      Само още малко - настоя Нокс, докато се изтупваше от прахта. Мразеше да налага мнението си, но това място трябваше да бъде проверено. Скоро стигнаха до друг канал с песъчлив бряг, от другата му страна се виждаха жълти отблясъци. Нокс се изкачи пак на четири крака от другата страна. Усети познатия метален вкус в дъното на устата си, когато погледна напред. Грифин и русоляв младеж, подстриган ниско, стояха зад пикап, паркиран пред отворената врата на ниска тухлена сграда, в която светеше. Други двама мъже поставиха касета в багажника на пикапа. И техните коси бяха много късо подстригани, носеха еднакви небесносини ризи и бежови панталони.

-      Засега стига - каза Грифин. - И без това пак ще трябва да се върнем. - Заключи вратата и седна в пикапа. Тримата младежи се качиха отзад.

-      Какво правят? - прошепна Омар, когато колата потегли.

-      Изпразват склада. За да не намерим нищо уличаващо утре.

-      Да отидем в полицията. Ще им разкажем какво видяхме.

-      Докато се върнем, ще са скрили всичко.

-      Моля те, Даниел. Мразя такива неща.

Нокс извади ключовете на джипа си и ги сложи в дланта на Омар.

-      Чакай ме в колата - каза той. - Ако не се върна до час, доведи полиция.

Омар се намръщи.

-      Моля те, ела с мен.

-      Трябва да разберем къде пренасят нещата си, Омар. Трябва и ти да си с мен. - И преди Омар да започне да протестира, Нокс се изправи и затича през неравното поле след пикапа, чиито задни фарове светеха като демонски очи в тъмнината.

II

Лили изглеждаше малко смутена, когато излезе от стаята на Стафърд.

-      Трябваше да позвъни спешно - съобщи тя на Гейл, която чакаше отвън. - Налага ли се и той да идва с нас?

-      Документалният филм си е ваш - сви рамене Гейл. - Фатима просто реши, че може да се заинтересувате, това е.

-      Наистина се интересуваме. Не мисли, че не оценяваме помощта ти. Просто...

-      Трябва да се обади - помогна ѝ Гейл.

- Да - каза Лили и сведе очи. Стафърд беше открил, че в стаята му има интернет и безгрижно си проверяваше електронната поща и как вървят продажбите на книгите му, а след това пускаше името си в търсачките, за да види дали някой не е написал нещо хубаво за него напоследък.

Лили последва Гейл през задната порта на имението в откритата пустиня. Краката ѝ затънаха в мекия сух пясък и камерата ѝ се стори два пъти по-тежка.

-      Искаш ли помощ? - попита Гейл.

-      Ако нямаш нищо против.

-      Значи си оператор на Стафърд, така ли? - попита Гейл, докато поемаше едната чанта.

-      И продуцент - кимна печално Лили. - Както и звукотехник, момиче за всичко, секретарка - каквото се сетиш. - Очевидно Стафърд беше свикнал на лукс от времето, когато друг е плащал филмите му. После обаче му е станало обидно някой друг да печели от неговата работа и е създал собствена продуцентска компания, която да продава готовия продукт на телевизиите. Орязал е разходите до минимум, наел е неопитни служители като нея и е започнал да ги тормози безмилостно. Накрая тримата ѝ колеги не издържали, тръгнали си и прехвърлили цялото кошмарно пътуване върху нейните плещи. Тя се надявала, че ще може да разчита на местните хора, но високомерието на Стафърд отблъснало и тях. - Но не снимам толкова, колкото ми се иска. Когато може, Чарлз снима сам. - Позволи си леко да се усмихне. - Опитва се да си създава образа на безстрашен пустинен авантюрист самотник. Наглася кадъра, докато говори пред камерата, за да могат зрителите да си мислят, че е сам. Аз снимам само когато прави интервюта или когато има нужда от панорама или смяна на плановете. - Стигнаха до входа на разкопките. Гейл отключи дървената врата, включи генератора, изчака го няколко секунди да загрее и светна лампите, след това поведе Лили по мрачните коридори от ронещ се пясъчник към вътрешността. - Охо! - промърмори Лили. - Какво е това място?

-      Това е вътрешността на пилона на храм на Амон Ра от времето на Деветнайсетата династия. - Посочи ѝ купчина тухли в ъгъла. - Доведох те да видиш това. Древни египетски тухли, наричани талатати. Използвани са от...

-      Охо! - прекъсна я Лили. - Мога ли да снимам?

-      Ако смяташ, че има достатъчно светлина - разбира се.

Лили потупа своята „Сони“ VX2000.

-      Тази машинка е истинско чудо, повярвай ми. Ще изглежда прекрасно и ще има автентична атмосфера. - Беше започнала да обича камерите. Но отначало не беше така. На детските тържества и в училище те я плашеха и тя ги мразеше. Достатъчно ѝ беше, че децата зяпаха родилното ѝ петно, но поне докато и камерите бяха там, не им позволяваха да са прекалено жестоки. Те обаче им даваха възможност да отнесат грозотата ѝ със себе си и да я разглеждат когато си пожелаят, да ѝ се присмиват и да я обиждат от сърце, без тя да има възможност да се защити.

Лили беше прокълната с бурно въображение. Понякога толкова се измъчваше от мисълта какво другите деца могат да кажат за нея, че единственият начин да се успокои беше да си представя собствената си смърт и сладкото освобождение, което тя щеше да ѝ донесе. Започна нарочно да се наранява, удряше си шамари, забиваше ножици в ръцете си. Но един ден нейният чичо ѝ даде камерата си, просто ей така, без умисъл. Все още потръпваше от спомена. Когато доближеше окуляра до лицето си, скриваше родилното петно, а това беше прекрасно. Властта, която камерата ѝ даде, я преобрази. Можеше по свое желание да прави хората да изглеждат дружелюбни или нацупени, грозни или красиви. И тя се възползва от тази власт. Откри таланта си. Той ѝ даде самоличност и самочувствие. И най-вече посока.

Разопакова техниката си, включи я и сложи слушалките. Провери звука и светлината, вдигна камерата на рамо и се обърна към Гейл.

-      Какво казваше? - попита тя.

-      О... - Гейл бе сварена неподготвена. - Мислех, че ще снимаш талататите, не мен.

-      Искам и двете - отвърна Лили, която знаеше как да успокоява хора със сценична треска. - Не се тревожи. Чарлз вече си е написал сценария. Твърде невероятно е да го промени в последния момент, повярвай ми. А и без това трябва да подпишеш разрешително да ползваме кадрите с теб, така че ако не ги харесаш...

-Добре.

-      Благодаря. А сега клекни. Точно така. Изправи гърба и погледни нагоре към мен. Не, не така. Вдигни брадичката. Още малко. Задръж. Идеално. А сега постави дясната си ръка върху тухлите.

-      Сигурна ли си? Струва ми се неестествено.

-      Но изглежда страхотно - усмихна се Лили. - Довери ми се. Добра съм. А сега започни отначало. Представи си, че нищо не знам. Което, за мой срам, е много близо до истината. Така. Какво е това място? И какво точно са талататите?

III

Стоповете на пикапа просветнаха и после отново изчезнаха зад билото. Нокс не откъсваше очи от мястото и намали скоростта, за да си успокои дишането. Стигна до билото, приклекна зад него и надникна, но от другата страна нямаше нищо. Походи още малко в тъмнината и точно беше почнал да губи надежда, когато чу тракане далеч вдясно. Изкачи друго било и видя пикапа паркиран до малък дол от другата страна. Двигателят бе изгасен, фаровете - също. Никакъв признак на живот, освен меката жълтеникава светлина, идваща от яма до колата.

С джипиес можеше да свали координатите и да повика полиция. Но без такова устройство бе практически невъзможно да фиксира местонахождението. На хоризонта не се виждаше нищо отличително, с изключение на далечните пламъци на подпален природен газ и тъмните очертания на двата еднакви комина на електроцентралата. Пропълзя напред. От ямата надолу тръгваха стълби, които водеха към нещо като преддверие. Вътре бръмчеше генератор. Отиде до пикапа - в багажника бяха останали само три кутии. В едната имаше глинена статуя на момче, поставило пръст пред устните си. Харпократ^201, божество, известно на египтяните, гърците и римляните. Снима го и точно се канеше да отвори втората кутия, когато чу стъпки. Веднага легна на земята и се мушна под пикапа. До лицето му се появиха ботушите на тримата младежи, пясъкът, който разритаха, заседна в гърлото му. Взеха и последните кутии и слязоха обратно в ямата. По стълбите се разминаха с Грифин и след малко и той излезе задъхан на повърхността. Седна тежко на пода на багажника, ресорите изскърцаха и Нокс бе заклещен. Мина минута. Две. Младежите отново се появиха.

-      Да се погрижим и за последния товар - прошепна Грифин. Тримата се качиха, колата потегли и откри Нокс. Той прибра ръце под корема си и притисна лице в твърдата земя, очакваше всеки момент да го забележат. Но пикапът изчезна зад билото, без това да се случи. Нокс стана и отиде при ямата. Долу все още светеше, капакът бе отворен. Такъв шанс не се изпускаше, макар че Омар сигурно вече се е побъркал от притеснение. Слезе на пръсти и със затаен дъх в преддверието. Вътре нямаше никого, само генераторът тихо бръмчеше в ъгъла. Изведнъж се задави и разтърси с вибрации пода, светлината за миг намаля, но после се възстанови. Нокс изчака пулсът му да се успокои и погледна часовника си. Грифин щеше да се забави най-малко петнайсет минути. Той си даде десет.

Наляво и надясно тръгваха сводести коридори. Той тръгна наляво. Коридорът се виеше по линията на най-малкото съпротивление през варовика. През няколко крачки бяха окачени крушки, чиито светлини хвърляха кошмарни сенки по грубо изсечените стени. Коридорът водеше до огромна катакомба, по стените бяха издълбани редици от ниши. В центъра бяха струпани касети и кутии. Снима скелета в една от погребалните ниши, очните му ями бяха обърнати нагоре. Есеите смятали смъртта за мръсна, за нищо на света не биха погребвали хората си в такова общо помещение. Това беше голям удар върху теорията за терапевтите.

Върху работната маса имаше камера и ултравиолетови лампи.Отдолу бяха наредени кутии, на всяка имаше лист с описание, от който ставаше ясно, че вътре се съхраняват готови за заснемане находки. Нокс отвори едната кутия и намери глинена маслена лампа във формата на ухилен сатир. В следващата имаше сребърен пръстен, в третата - купа. Но от съдържанието на четвъртата кутия потръпна. Беше разделена на шест малки отделения и във всяко от тях имаше по едно мумифицирано човешко ухо.

8.

I

-      В момента се намираме във вътрешността на пилона на храм на Амон Ра - започна Гейл. Гласът ѝ отекна в огромното помещение. — Завършен е при Рамзес II, след това е запуснат и реконструиран отново при Птолемеите.

-      Каква е връзката му с Амарна? - подсказа ѝ Лили.

-      Да - изчерви се Гейл. - Извинявай.

-      Няма нужда да се извиняваш. Естествена си. Камерата те обича.

-      Благодаря - усмихна се кисело Гейл, скептицизмът ѝ беше очевиден. - Както е известно, типично за египтяните е да строят паметници и храмове от големи каменни блокове. Такъв е случаят с пирамидите. Но изсичането и транспортирането им било скъпо и отнемало много време, а Ехнатон бързал. Искал да построи нови храмове на Атон в Карнак и Амарна, и то веднага. Затова архитектите му измислили нов вид тухли, тези талатати. Тежат около петдесет килограма всяка, достатъчно леки са, за да може да ги повдигне само един работник, макар това да е доста вредно за гърба му. След като зидарията е завършена, върху нея се гравират и рисуват големи сцени, като на огромна телестена.

-      А как са се озовали тук?

Гейл кимна.

-      След смъртта на Ехнатон наследниците му били твърдо решени да заличат всяка следа от него и ереста му. Знаеш ли, че отначало името на Тутанкамон било Тутанкатон. Принудили го да го промени след смъртта на Ехнатон. Тогава имената са били много важни. Древните египтяни вярвали, че дори само произнасянето на нечие име помага на носителя му в отвъдния живот - още една причина името на Ехнатон да бъде изтрито от всички храмове и монументи в цялата страна. Но талататите му ги постигнала друга съдба. След като разрушили сградите му, използвали тухлите за строителство из цял Египет. При всички разкопки на терени след епохата на Амарна има шанс да намерим от тези тухли.

-      И да възстановите оригиналните изображения по стените на двореца му?

-      Това е идеята. Но не е лесно. Все едно си купуваш сто пъзела и смесваш всичките им парчета, след това изхвърляш деветдесет процента от тях, а останалите размазваш с чук. Моята специалност е разгадаването на такива загадки. Затова Фатима ме покани тук. Обикновено работя с древни текстове, но принципът е същият.

-      Как го правиш?

-      Най-лесно ще е да ти го обясня със свитъци. Представи си, че намираш хиляди разбъркани фрагменти от различни документи. Първата ти работа е да ги заснемеш в мащаб и при много висока резолюция, защото оригиналите са прекалено крехки и с тях не може да се работи. След това ги изследваш. Дали са върху папирус или пергамент? Ако е папирус, каква е структурата му? Ако е пергамент, от какво животно? Вече можем да проверим ДНК, за да видим дали две парчета пергамент са от едно и също животно. Какъв цвят е? Колко е гладък? Колко дебел? Как изглежда обратната страна? Какво е мастилото? Дали е размазано или избледняло? Може ли да изследваме химическия му състав? Писецът тънък ли е или дебел, гладък или назъбен? Какъв е почеркът? Почерците са много добра следа, макар че трябва да се внимава, защото различни краснописци са работели по различни документи, а пък някои документи са писани от повече от един човек. Всичко това помага да се справиш с първоначалната бъркотия и да разграничиш оригиналните свитъци. Нещо като да отделиш парчетата на различните пъзели. Следващата ти задача е да ги подредиш.

- Как?

-      В повечето случаи сме запознати с текстовете - обясни Гейл. - Като при „Книгата на мъртвите“ например. Остава само да се преведат фрагментите и да се сглобят. Но ако става въпрос за непознат текст, да речем - писмо, търсим други улики. Може би мотив от текста, който започва в едно от парчетата и продължава в друго. Ако извадим голям късмет, множество мотиви съвпадат и категорично отхвърлят съмненията. Но обикновено събираме повтарящи се теми. Два фрагмента с текстове за погребални практики например. Или два епизода за една и съща личност. Ако не успеем по този начин, фрагментите се смятат за увредени. Тогава търсим да разберем по какъв начин са увредени. Представи си, че навиваш лист хартия на руло и прогаряш с цигара дупка през всички слоеве, а след това накъсваш листа. Прогорените дупки не само че ще ти помогнат да подредиш парчетата, но ще ти кажат и как е било навито рулото по намаляващото разстояние между тях. Писарите често чертаели редове по пергаментите, за да не кривят. Можем да свързваме тези редове във фрагментите, като имаме предвид разстоянията между тях, също както разчитаме кръговете в стъблото на дърво.

-      И търсите подобни неща в талататите, така ли?

-      Да - кимна Гейл. - Макар и не толкова очевидни. Талататите например са направени или от варовик, или от пясъчник. Обикновено в една сграда се използват само от единия вид. Структурата на камъка също ни помага, защото понякога стените са строени с тухли от една кариера. Но не може много да се разчита на това. Остатъците от боя ни дават данни, пораженията от времето - също. Анализираме дали тухлите са изсветлели от слънцето, дали наблизо е имало течаща тръба, която е оставила следи от вода. След като съберем всичката възможна информация, се опитваме да ги подредим по сцени. Талататите са изрисувани от дългата и от късата си страна. Египтяните са редували подредбата на тухлите. Това помага доста. След това вече остава да свържем главите с торсовете. За щастие много от сцените се дублират или са репродукции на сюжети, които вече са възстановени, така че знаем какво търсим.

Лили наостри уши.

-      Но не всички? - попита тя предизвикателно.

-      Не - призна Гейл. - Не всички.

-      Намерили сте нещо. Затова ме доведе тук.

-      Може би.

-      Е? Няма ли да ми кажеш?

-      О - отвърна Гейл и сведе очи. - Мисля, че Фатима ще запази това удоволствие за себе си.

II

Нокс взе едно от мумифицираните уши. Мястото на среза леко блестеше и показваше, че ухото е отделено скоро от тялото. Той прегледа погребалните ниши и бързо откри мумия с липсващо дясно ухо, после още една. Намръщи се, нямаше думи, но после с малко закъснение си спомни, че няма време. Срокът, който си бе дал, изтичаше. Трябваше да се маха.

Забърза обратно през преддверието, изкачи стълбите и точно се канеше да избяга, когато чу шум от двигател и над възвишението внезапно се появи пикапът. Предните му светлини обхождаха ямата като лъч на морски фар. Нокс едва намери време да приклекне и да се върне обратно в преддверието.

Грифин и хората му складираха всичко в катакомбите, затова той тръгна в обратна посока по десния коридор. Скоро стигна до друго помещение, на пода му имаше мозайка, която наскоро бе почиствана, но бе увредена от древни стъпки. В средата на звезда със седем лъча, заобиколена с гръцки букви, в поза лотос седеше гротескна фигура. Снима я веднъж, после още веднъж и тогава чу сумтене по коридора - някой носеше тежък товар и идваше към него. Той навлезе още по-дълбоко в подземието, което беше истински лабиринт от коридори и малки помещения. Стените бяха украсени с великолепни цветни стенописи: голи мъж и жена, протегнали молитвено ръце към слънцето; ухиленият Приап, показващ се иззад дърво, композиция с крокодил, куче и лешояд; Дионисий, изтегнат върху диван и обграден с лози, бръшлян и шишарки. Точно снимаше последното изображение, когато чу стъпки, обърна се и видя Грифин да приближава към него по коридора. Беше присвил очи в мрака като човек, който се нуждае от очила.

-      Преподобни? - попита той. - Ти ли си?

III

Инспектор Нагиб Хюсейн пишеше доклад в участъка, когато началникът му Гамал дойде при него.

-      Защо не си при жена си и дъщеря си у дома? - изсумтя той.

-      Мислех, че искаш документацията да се води редовно.

-      Така е - кимна Гамал. И поседна на ръба на бюрото. - Говори се, че си намерил труп в Арабската пустиня.

-      Да - потвърди Нагиб.

-      Убийство?

-      Главата ѝ беше разбита. Беше увита в син брезент и погребана в пясъците. Бих казал, че е твърде вероятно да е убита.

-      И е копт, нали?

-      Момиче.

-      Добре, разследвай - намръщи се Гамал. - Но никакви медийни сензации. Не му е времето затова.

-      Какво искаш да кажеш?

-      Знаеш какво искам да кажа.

-      Уверявам те, че...

-      Още ли не си се научил кога да говориш и кога да си затваряш устата? - сопна се ядосано Гамал. - Не осъзнаваш ли какви неприятности причини на колегите си в Миня?

-      Те продаваха оръжия на черния пазар.

-      Не ми пука. Има престъпления, които можем да разкрием, и такива, което не можем. Да се съсредоточим върху тези, които можем, става ли? - Въздъхна със съчувствие, сякаш искаше да каже, че и на него не му харесва как е устроен светът, но просто е по-голям реалист. - Следиш ли какво става в Асют? - попита той. - Хората излизат на улицата. Схватки. Гняв. Конфронтация. Заради две мъртви коптски момичета. Не искам да рискувам това да се случи и тук.

-      Може да е била убита - отбеляза Нагиб.

Гамал имаше тъмна кожа, но сега потъмня още повече.

- Доколкото разбирам, никой не я е обявил за изчезнала. Може да е там от години, дори от десетилетия. Наистина ли искаш да създадеш неприятности заради момиче, което може да е мъртво от десетилетия?

-      Откога разследването на убийства се превърна в провокация?

-      Не си играй с мен - намръщи се Гамал. - Все се оплакваш, че имаш много работа. Съсредоточи се върху някой от другите си случаи за момента. Спри да гониш духове из пустинята.

-      Това заповед ли е?

-      Щом се налага - кимна Гамал. - Щом се налага.

9.

I

-      Преподобни! - повтори Грифин. - Може ли да поговорим?

Нокс се извърна рязко и забърза по коридора. Слава богу, че в тъмнината бялата яка на ризата над тъмния пуловер приличаше на свещеническа униформа и Грифин се бе заблудил.

-      Преподобни! - извика Грифин раздразнено. - Върни се. Трябва да поговорим.

Нокс продължи да върви толкова бързо, колкото му стискаше. Проходът се изправяше и свършваше в стена след двайсет крачки. Малко преди глухия му край имаше висока купчина стари тухли, парчета мазилка и дупка в стената, през която се чуваше как Питърсън чете откъси от Библията; макар придружаващото съскане да говореше, че най-вероятно става въпрос за запис, а не за четене на живо.

„И дойдоха двамата Ангели в Содом вечерта, когато Лот седеше при Содомските порти. Като ги видя Лот, стана да ги посрещне, поклони се с лице доземи.“211

Нокс се приближи до дупката и надникна през нея. От другата ѝ страна имаше голямо помещение. Млади мъже и жени бяха коленичили върху рогозки и почистваха стените с потопени в дестилирана вода гъби и меки четки. Мъжете бяха със стандартните къси под- стрижки, а жените с прически на черта. Всички бяха облечени в еднакви униформи - небесносини ризи и бежови панталони. Бяха прекалено увлечени в работата си, за да го забележат как пристъпва в помещението. Когато влезе, видя отляво Питьрсън, потънал в спор с млада жена, а от преносимия сиди плейър продължаваше нелепо да се носи декламацията му на откъси от Светото писание:

„Ето, имам две дъщери, които още мъж не са познали; по-добре тях да изведа при вас, и правете с тях, каквото искате, само на тия човеци не правете нищо, понеже са дошли под покрива на къщата ми.222“

Грифин се приближаваше по коридора. Нокс можеше да се скрие само на едно място — във ваната за кръщения. Подхлъзна се, докато слизаше по широките каменни стълби, и с мъка запази равновесие, но успя да се прикрие в сянката, дори когато Грифин надникна през дупката.

-      Преподобни! - повика той. Питърсън не даваше знак, че го е чул, затова той извика отново, този път по-високо и една от младите жени намали звука на плейъра. - Защо, по дяволите, ми избяга?

Питърсън се намръщи.

-      Какви ги приказваш, братко Грифин?

Грифин свъси вежди, но не добави нищо повече.

-      Изпразнихме склада - докладва той. - Време е да затваряме.

-      Не още - отвърна Питърсън.

-      Ще отнеме часове да зазидаме шахтата - каза Грифин. - Ако не започнем веднага, няма да успеем да свършим преди...

-      Казах - не още.

- Но...

-      Забрави ли защо сме тук, братко Грифин? - смъмри го Питърсън. - Забрави ли чия поръка изпълняваме?

-      Не, преподобни.

-      Тогава излез отвън и чакай там. Ще ти кажа кога да започнем.

-      Да, преподобни.

Стъпките му заглъхнаха по коридора. Младата жена отново увеличи звука на плейъра.

„Защото ние ще съсипем това място: голям поплак има против жителите му пред Господа, и Господ ни прати да го погубим.“231

Нокс изчака известно време и чак след това се осмели да надникне над ръба на ваната за кръщения. Всички бяха съсредоточени в почистването на стените, по които имаше портрети, пейзажи, ангели, демони, текстове на гръцки и арамейски, математически уравнения, зодиакални знаци и други символи. Беше като в кошмар на побъркан. Той снима тавана, след това Питърсън и жената, които оглеждаха стенописите.

„Слънцето изгря над земята, и Лот стигна в Сигор. Тогава Господ изля върху Содом и Гомора като дъжд жупел и огън от Господа от небето.“242

-      Преподобни! - извика млад мъж. - Погледнете там!

Нокс се снижи, но не достатъчно бързо. Една от жените се обърна и го видя. Долната ѝ челюст увисна от шока. Тя го посочи с треперещ пръст и запищя.

II

Обикновено да се храниш с Фатима значеше да останеш гладен, но тази вечер масата бе отрупана с пъстри и ароматни храни в чест на Стафърд и Лили: фалафели, пюре от боб, хумус, бобена салата, тахан, салата от домати и краставици с олио и чесън, пълнени патладжани, пилешко в лозови листа - всичко изглеждаше много вкусно под светлината на свещите. Имаше дори две бутилки червено вино. Стафърд си наля щедро, изпи чашата си набързо и веднага си сипа втора. Колкото и да не го харесваше, Гейл трябваше да признае, че изглеждаше зашеметяващо в кафтана, който носеше, докато му перяха дрехите.

Лили поглеждаше притеснено храната, тревожеха я местният етикет и качествата на кухнята. Гейл ѝ кимна, за да ѝ вдъхне увереност, и си взе от по-безопасните блюда. Лили я последва и благодарно ѝ се усмихна.

-      Дълго ли ще останете в Египет? - попита Фатима, когато Стафърд седна до нея.

-      Утре сме в Амарна, вдругиден имаме интервю в Асют. След това се връщаме в Щатите.

-      Доста работа ви се събира за два дни.

-      Трябваше да останем повече от половин седмица - сви рамене той. - Но агентът ми е уредил участия в сутрешните предавания. Не мога да си позволя да ги пропусна, нали?

-      Не, сигурно не.

-      Щатите са най-важният пазар. Ако там не се продаваш добре, забрави. Но тук ще снимаме само малка част. Ще се върнем пак, за да заснемем... - За малко да се изпусне. Усмихна се, сякаш тя се опитваше да изтръгне от него някаква много важна тайна. - Останалите части от филма.

-      Да, филма. Няма ли да ми разкажеш нещо повече за него?

Той отпи още една глътка вино, докато обмисляше въпроса.

-      Даваш ли ми дума, че няма да споменеш пред никого какво съм ти казал?

-      Разбира се. Не бих и помислила да разказвам пред някого теориите ти, повярвай ми.

-      Защото са сензационни.

-      Винаги са такива.

Бузите на Стафърд порозовяха, сякаш се досети, че тя си прави майтап с него. Вдигна високо брадичка и заприлича на лебед.

-      Добре тогава - съгласи се той. Изчака всички около масата да замлъкнат и да се укротят. След това изчака още малко, за да вкара напрежение в ситуацията. Стар трик, но все още много ефективен. Когато най-накрая цялото внимание беше съсредоточено в него, той се наведе напред под светлината на свещите.

-      Смятам да докажа, че Ехнатон не е бил обикновен фараон от Осемнайсетата династия - заяви. - Смятам да докажа, че освен това е и основател на съвременен Израел. Точно така. Смятам да докажа отвъд всякакво съмнение, че Ехнатон е бил Мойсей, човекът, извел евреите от Египет към Обетованата земя.

III

Всички глави се извърнаха, за да видят какво кара жената да пищи. Настъпи напрегнато мълчание, когато видяха Нокс да се крие във ваната за кръщение с телефон в ръка. Нокс реагира пръв. Затича се по стъпалата, профуча през дупката в стената и изскочи в коридора.

-      Спрете го!- проехтя гласът на Питърсън. - Върнете го!

Нокс тичаше с всички сили през осветения коридор и чуваше виковете зад себе си. Обърна се точно когато един младеж се хвърли с изкривено от настървение лице към краката му. Тупна тежко на земята и си ожули дланта и лакътя на твърд камък. Падането му изкара въздуха, но той се извърна, изрита младежа, изправи се и побягна към преддверието.

Грифин и друг младеж се появиха пред него в коридора. Застанаха рамо до рамо, за да блокират бягството му. Нямаше как да премине през двамата. Пресегна се надолу и изтръгна кабела от генератора. Всичко веднага потъна в мрак. Нокс атакува с рамо Грифин и го просна по гръб, след това успя да се отскубне от драпащите му ръце и хукна нагоре по стълбите. Други двама мъже, привлечени от бъркотията, се втурнаха към него. Но Нокс пое в друга посока през ниско възвишение. Тичаше с всички сили, докато не стигна до телената ограда на близката електростанция.

Продължи да бяга покрай нея още неколкостотин метра, като през това време се опитваше да се ориентира къде е и как най-бързо да стигне до Омар и джипа. Но започваше да се уморява, стара рана се обаждаше, дъхът не му достигаше. Хвърли поглед назад. Там беше пълно със силуети, които си крещяха един на друг наставления. Луната беше прекалено ярка, а теренът - прекалено гол, и нямаше къде да се скрие. Стисна зъби и събра последните си сили, но краката му тежаха и преследвачите наближаваха.

10.

I

-      A - въздъхна Фатима. - Ехнатон е Мойсей. Старата история. Няма да ти обяснявам колко мои първокурсници са стигнали до този извод.

-      И вероятно неслучайно - отвърна рязко Стафърд. - Може би това е самата истина.

-      Предполагам, че имаш доказателства, с които да подкрепиш тезата си?

-      Както винаги.

-      Ще ги споделиш ли с нас?

Лили наведе глава и се загледа с неудобство в чинията си. Не за първи път слушаше лекциите на Стафърд. Мразеше ги, защото накрая все тя трябваше да замазва положението.

-      Не че съм открил нещо ново - призна той. - Но никой преди мен не е подреждал правилно пъзела. Ако сте честни, и вие трябва да признаете, че има връзка между Ехнатон и евреите.

-      Какво точно имаш предвид?

-      Всички знаят, че египтолозите си заравят главите в пясъка, когато стане въпрос за преселението на евреите. Прекалено чувствителна тема за мюсюлманска държава в днешно време. Не ви критикувам...

-      На мен пък така ми прозвуча.

-      Казвам само, че разбирам защо извръщате глава.

-      Малко ще ми е трудно, след като вече съм я заровила в пясъка.

-      Разбираш какво имам предвид.

-      Да - каза Фатима. - Смяташ, че бих фалшифицирала археологически материал за лично удобство или заради напредък в кариерата.

-      Простете - намеси се Лили. - Чарлз не искаше да каже това. Нали, Чарлз?

-      Разбира се, че не - отвърна Стафърд. - Говорех за официалната наука по принцип. За така наречените египтолози, които отказват дори да се замислят, че Библията би могла да хвърли някаква светлина върху египетската история.

-      И кои са тези хора? - поинтересува се Фатима. - Никога не съм ги срещала.

-      Изобщо не твърдя, че всичко в Библията се базира на факти - продължи Стафърд. - Но очевидно това е най-добрият разказ за произхода на евреите. Кой се съмнява, че голям брой роби, известни под името евреи, са живели в Египет през второто хилядолетие преди Христа? И кой се съмнява, че са влезли в конфликт с египетските си господари и са побягнали масово, поведени от мъж на име Мойсей? И че са нахлули в Йерихон и са го разрушили, преди да се заселят във и около Йерусалим? В общи линии това е скелетът на историята. Нашата работа като историци е да възстановим плътта върху костите колкото се може по-достоверно.

-      О - възкликна Фатима. - Значи това е нашата работа?

-      Да - потвърди самодоволно Стафърд. - Това е. И ако го направим, веднага се натъкваме на проблем. Защото няма египетски източник за такова преселение. Разбира се, то не е било толкова значимо за египтяните, колкото за евреите - за тях е просто бягство на група роби, разбираемо е, че не са го документирали. И не че нямаме никакви нишки, за които да се хванем. Например в Битие се твърди, че Йосиф довежда евреите в Египет. И в неговата история не веднъж, не дваж, а цели три пъти се споменава за колесници. Но египтяните не са имали колесници преди Осемнайсетата династия, така че евреите няма как да са пристигнали в Египет преди средата на XVI век пр. Хр. Надписът на Мернептах документира победа на египтяните над израилтяните в Ханаан, което значи, че към момента на създаването на този надпис - около 1225 г. пр. Хр. - преселението на евреите трябва вече да се е състояло. Вече имаме очертан период - 1550-1225 г. пр. Хр. Или казано по друг начин - Осемнайсетата династия. Съгласни ли сте?

-      Логиката ти е безупречна - каза Фатима.

-      Благодаря - кимна Стафърд. - Сега да видим дали не можем да стесним този период още повече. Птолемеите поръчват на човек на име Манетон да напише история на Египет. Неговият списък на владетелите все още е основен източник за древната династична структура.

-      Не думай.

-      Манетон е бил египетски жрец и е имал достъп до архивите в храма на Амон Ра в Хелиополис. Според него библейският Мойсей се е казвал Озарсеф. Той е бил жрец на фараон Аменхотеп и успял да събере последователи сред низшите слоеве на обществото и прокажените. Станал толкова влиятелен, че боговете се явили в съня на Аменхотеп и му наредили да изгони Озарсеф от Египет, но вместо това Озарсеф прогонил Аменхотеп и управлявал тринайсет години, преди да бъде окончателно прокуден. Така. Не само че имаме независими източници за преселението, но и много важни улики за Мойсей, Озарсеф и Аменхотеп.

-      Осемнайсетата династия има четирима фараони с името Аменхотеп. Кого според теб има предвид Манетон?

-      Той твърди, че фараонът е имал син на име Рамзес. Рамзес е от Деветнайсетата династия, значи Манетон има предвид някой от по-късните, не ранните.

-      А, разбирам.

-      Тринайсетгодишното управление на Озарсеф представлява известен проблем, защото нямаме други свидетелства за фараон с такова име или пък за владетел от Осемнайсетата династия, управлявал тринайсет години. Но да огледаме по-подробно кандидатите. Може би Ай или Хоремхеб. И двамата са без благороден произход, единият е бил везир, преди да се възкачи на трона, другият е бил военачалник. Но Ай е управлявал само четири години, а деветнайсетте години на Хоремхеб се отличават със спокойствие и просперитет. Сменкхаре се задържа на престола само няколко месеца, а Тутанкамон умира много млад. Никой от тях не става. Остава ни само една възможност. Ехнатон. Той наследява баща си Аменхотеп III. И въпреки че управлява само седемнайсет години, нещо много значимо се е случило през петата от тях. Не само че сменя името си, ами премества и столицата в Акетатен, позната ни днес като Амарна. Оттам властва до 1332 г. пр. Хр. От 1345 до 1332. А сега кажете ми - колко години са това?

-      Тринайсет - отвърна Фатима.

-      Точно така - кимна Стафърд. - Ето го и нашето съвпадение, поне на пръв поглед. Но то повдига нови въпроси. Например - защо ще смятат Ехнатон за узурпатор? Все пак той е законният фараон. Освен твърденията на Манетон - има ли нещо друго, което да свързва Ехнатон с Мойсей?

Фатима разпери ръце.

-      Е? Няма ли най-накрая да ни разкриеш загадката?

II

Нокс прекоси малка каменна площадка и се огледа. Преследвачите приближаваха. Дишаше тежко, беше му горещо, раната го болеше. Луната се скри зад един от малкото облаци. Възползва се от настъпилия мрак и побягна надясно далеч от оградата, почти на сляпо. Но тогава луната отново се появи и той видя найлоните пред себе си. Гробището. Зад него се чу вик. Втурна се към напоителния канал, спусна се по стръмния бряг, нагази със сетни сили във водата, изкачи се по отсрещния бряг, като едва влачеше подгизналите си от вода и кал обувки.

Видя пред себе си светлините на два фара - беше един от пикапите. Набираше скорост срещу него. Вратите се отвориха и от тях изскочиха двама младежи. Нокс прескочи оградата близо до мястото, където беше паркирал, но от Омар и джипа нямаше и следа - освен следите, които колата беше оставила, когато бе потеглила.

Той се спря разтреперан и се подпря с длани на коленете се. Дишаше тежко, имаше мускулна треска. На портата зад него се появиха трима младежи, прескочиха я без да бързат, уверени, че са го спипали. Бризът полепи мократа риза на Нокс към кожата му. Нощният хлад и страхът го караха да трепери.

Чу се звук от стар двигател. Нокс се обърна и видя джипа да се приближава към него. Омар беше на волана, а предната дясна врата беше отворена. Нокс се затича, скочи вътре, затръшна вратата и я заключи. Преследвачите направиха последен опит да го заловят, като обградиха джипа и започнаха да удрят с юмруци по прозорците. Лицата им бяха изкривени. Омар нави волана, включи на скорост и избяга през полето.

III

Питьрсън стискаше библията си, докато се взираше в изрисувания участък от стената, към който Майкъл бе привлякъл вниманието му малко преди да забележат Нокс. Дестилираната вода бе отмила дебелия слой мръсотия и освежила пигментите, стенописът грееше пред него във всичките си цветове: двама мъже в бели роби излизаха от пещера, пред тях бе коленичил друг човек, облечен в синьо, а отдолу имаше само един ред текст.

Питърсън късно започна да учи езици, но гръцкият му бе достатъчно добър, за да разчете думите - бяха същите, които се бяха появявали в кошмарите му през последното десетилетие, откакто научи за карпокра- тианците.

„Сине на Давид, имай милост към мен.“

Кръвта се източи от главата му и той почувства, че се замайва, затова се подпря с ръка на стената.

„Сине на Давид, имай милост към мен."

А Нокс имаше фотоапарат! Точно Нокс! Усети глухи удари в гърдите си, като от далечна преса за метал. Какво бе направил? Огледа се. Всички бяха хукнали след Нокс и го бяха оставили сам. Чудесно. Взе един чук и започна да блъска необуздано стената, изливаше гнева и страха си върху нея, къртеше мазилката, докато тя не се срути изцяло на пода. Облегна се на стената, дишаше тежко. След това усети, че не е сам. Обърна се и видя Грифин, който се взираше ужасен в него и в това, което бе направил.

-      Е? - попита Питърсън. Атаката беше най-добрата защита. - Хванахте ли го?

Грифин поклати глава.

-      Тауфик го чакаше в полето.

-      Оставихте го да се изплъзне? Имаш ли представа какви неприятности могат да ни навлекат двамата?

-      Няма да избягат далеч. Единственият път, по който могат да минат, е през стария мост. Нейтън отиде да ги причака там.

Преподобният кимна. И това беше нещо. Но ситуацията бе прекалено деликатна, за да я повери на друг. Трябваше да поеме контрола в собствените си ръце.

-      Затворете всичко тук - нареди на Грифин. - Не искам да е останала и следа, когато се върна. Ясно?

- Да.

Питърсън захвърли небрежно чука в ъгъла, сякаш не осъзнаваше какво бе направил току-що със стената. След това потърси ключовете за колата в джобовете си и тръгна толкова целенасочено към дупката в стената, че Грифин трябваше да отскочи, за да му направи път.

11.

I

-      Монотеизмът - заяви Стафърд.

-      Моля? - намръщи се Фатима.

-      Монотеизмът е ключът към загадката. Мойсей проповядва, че Бог е един. „Да нямаш други богове освен мен“. А какво отличава Ехнатон от другите фараони?

-      Монотеизмът? - предположи Фатима.

-      Точно така. Монотеизмът. Преди него Египет има множество богове. Но при неговото управление всичко се променя. За Ехнатон има само един бог. Слънчевият диск. Атон. Всички останали са плод на човешкото въображение и изкуствата. Той не само изказва тази идея, той предприема действия. Затваря храмовете на другите богове, най-вече тези на Амон Ра, главния съперник на Атон. Дори нарежда да заличат името на Амон Ра от всички паметници из цял Египет. Надявам се, че поне това ще признаеш.

-      Да го призная? Аз написах книга за това.

- Добре. Манетон, който твърди, че Озарсеф е Мойсей, черпи информация от храма на Амон Ра в Хелиополис. А какво според вас мислят жреците на Амон Ра за Ехнатон, който затваря храмовете им и заличава името на техния бог? Дали не го смятат за узурпатор? - Отпи още една глътка вино, изтри устата си с китката, по която останаха тъмни следи. – Добре - заговори отново, като взе мълчанието за съгласие. -      А сега да се върнем пак на Мойсей. Твърди се, че е еврейско дете, пуснато да плава по Нил в тръстикова кошница. Спасен е от дъщерята на фараона, която го кръщава Мойсей, което на иврит означава „изваден от водата“. Но тази история е част от фолклора, нали? Защо една фараонска дъщеря ще кръщава намерено дете с еврейско име? Няма как да знае, че е от еврейски произход. Нито пък е говорила иврит, защото този език тогава не съществува. Не. Обяснението е просто. Мойсей означава „син“ на египетски и е обичайна част от имената на фараоните, като при Тутмос, син на Тот, или Рамзес, син на Ра. Митът за намереното дете е ретроспективен опит да се потвърди еврейският произход на Мойсей. Но истината е, че той е египетски принц.

-      В Библията пише, че е убил египетски воин - намръщи се Фатима. - И че е избягал в Мидиам. Не си спомням Ехнатон да е правил нещо подобно.

-      Няма как да се постигне пълно съвпадение - каза Стафърд. - Въпросът е дали е достатъчно близко. И определено е. И то дори без да споменаваме забележителните прилики между доктрините на Ехнатон и Мойсей.

-      И кои точно са тези прилики?

-      Ще ти кажа, ако ми дадеш възможност.

-      Моля - отвърна Фатима. - Заповядай.

-      Вече ме покани - отбеляза Стафърд и направи широк жест с ръка, като разля по кафтана си вино, което остави кървави следи по плата. Забърса раздразнено капките, след това се съсредоточи и се приготви да продължи изложението си.

II

Инспектор Нагиб Хюсейн по принцип успяваше да се отърси от грижите в полицията, след като затвореше зад себе си вратата на участъка. Жена му и дъщеря му обикновено му действаха ободрително. Но не и днес. Мрачното му настроение не изчезна дори когато се приведе, за да позволи на Хусния да се хвърли на врата му. Опита се да скрие тревогите си от нея, докато я носеше на ръце към кухнята и скришом я целуваше по темето. С нежност и гордост отбеляза колко е пораснала меката ѝ черна косица, макар че скалпът още прозираше под нея.

Ясмин вдигна глава от вечерята, която готвеше. Очите ѝ бяха уморени, кожата ѝ блестеше, овлажнена от парата. Той се опита да си вземе хапка от тенджерата, но тя го плесна през пръстите и той изпусна откраднатото. Двамата се усмихнаха. След тринайсет години брак чувствата им бяха изненадващо свежи. Хусния седеше по турски на пода и рисуваше животни, дървета и къщи в блокчето, което държеше в скута си. Той се надвеси над рамото ѝ, похвали я, зададе ѝ въпроси. Но скоро пак изпадна в униние, замисли се върху световните злини и чак когато Ясмин го докосна по рамото, се усети, че си говори сам. Поклати глава, за да проясни разсъдъка си, и се насили да се усмихне ведро.

-      Да? - попита и погледна жена си.

-      Нещо те мъчи - отбеляза тя.

-      Нищо специално. - Но погледът му се плъзна несъзнателно към дъщеря му.

-      Хусния, миличка - каза нежно Ясмин. - Можеш ли да ни оставиш за малко сами? - Хусния вдигна озадачено глава. Но беше добре възпитана и изпълнителна, затова си събра нещата и излезе, без да каже думичка. - Е? - настоя Ясмин.

Нагиб въздъхна. Понякога му се искаше жена му да не го познава така добре.

-      Днес намерихме труп - призна ѝ той.

-      Труп?

-      На млада жена. Момиче.

Погледът на Ясмин се стрелна инстинктивно към вратата, от която бе излязла дъщеря им.

-      Момиче значи. На колко години?

-      Тринайсет. Може би четиринайсет.

На Ясмин не ѝ бе лесно да зададе следващия въпрос.

-      И е била... убита?

-      Прекалено е рано, няма как да сме сигурни - отвърна Нагиб. - Но вероятно да.

-      Това е трети труп за един месец.

-      Другите два бяха в Асют.

-      Е, и? Може убийците да са се преместили тук, защото там е станало прекалено опасно за тях.

-      Не знаем откога е последният труп. Няма причина и да смятаме, че случаите са свързани.

-      Но ти подозираш, че е така, нали?

-      Възможно е.

-      И какво смяташ да правиш?

-      Няма кой знае какво да се прави - сподели той мрачно. - Гамал има други приоритети.

-      По-важни от намирането на убиеца на три момичета?

-      При създалото се напрежение той смята, че моментът не е подходящ... - Нагиб млъкна безсилно. Хусния започна да пее от другата стая, и то така, че родителите ѝ да я чуят, да не я забравят и да се погрижат за нея.

-      Кажи ми, че няма да спреш да търсиш убиеца - настоя гневно Ясмин. - Кажи ми, че ще го заловиш, преди да убие пак.

В ума на Нагиб отново се появи мумифицираният труп, увит в брезент. Коя ли ще е следващата жертва? Погледна жена си право в очите, както правеше винаги, когато говореха за важни неща. Държеше тя да знае, че може да му има доверие.

-      Да - обеща ѝ той. - Ще го направя.

III

-      Нещо интересно? - попита Омар и се наведе от шофьорската седалка към снимките, които Нокс разглеждаше на екрана на телефона си.

-      Гледай си пътя - изръмжа Нокс и египтянинът превключи на по-висока предавка.

-      Ха! - възкликна след това. - Май са доста тъмни, а?

-      Може би трябва да ги пратя на Гейл - отсъди Нокс. - Ако някой може да ги оправи, това е тя.

-      Дано да е така. Трябва да покажем нещо на полицията.

-      И го казва човекът, който смяташе, че няма нужда да правим снимки. - Нокс започна да пише съобщение, което никак не беше лесно, докато подскачаха през полето. Нямаше дори колан, който да го държи към седалката. „Снимките са от вероятни разкопки на селище на терапевтите! Светлината е ужасна. Можеш ли да ми помогнеш? Ще е добре да е по-бързо! С обич, Даниел“. Намръщи се недоволно и замени „обич“ с „много обич“. След това с „всичката обич“, а най-накрая с „всичката ми обич“. Нито едно не му звучеше добре. Всички бяха против обичта им напоследък. Думата се обезцени и обезсмисли. Чувстваше се глупаво. Но сега не беше моментът да се суети за такива неща. Въпреки това се суетеше. Написа още няколко думи, взря се в тях за няколко секунди, ядосан колко жалко звучаха. Но вече беше изгубил прекалено много време, затова прикачи снимките и ги изпрати, преди да е променил решението си.

Омар изруга под нос, намали и накрая съвсем спря. Нокс вдигна глава и видя как фаровете осветиха главния път на около километър пред тях.

-      Какво има? - попита.

-      Виж там.

Нокс видя как лунните лъчи хвърлят отблясъци върху пикап, паркиран до дървения мост.

-      Мамка му - прошепна той.

-      А сега какво?

-      Трябва да има друг изход. Да потърсим.

Двигателят се закашля, когато Омар се опита да смени предавката.

-      Моята е с автоматични скорости — оправда се той с намигване.

-      Искаш ли аз да карам?

-      Може би ще е по-добре.

Смениха си местата. Нокс закопча предпазния колан, включи на скорост и потегли да търси друг изход. Пикапът затрополи след тях, очевидно не искаше да ги изпуска от поглед, но остана на безопасно разстояние между тях и моста.

Нокс изкачи едно възвишение и направи обратен завой. В мига, в който пикапът отново се появи, той натисна педала на газта докрай и пое с пълна скорост към другата кола, като подскачаше неистово по издълбаната от гуми земя. Омар сграбчи дръжката на вратата сякаш натискаше въображаеми спирачки. Но Нокс не отделяше крака си от педала на газта. Пикапът също обърна, явно шофьорът осъзна, че трябва да се състезават кой пръв ще стигне до моста. Нокс имаше преднина, но преследвачът бързо го настигна, двигателят му беше по-нов и по-мощен.

-      Никога няма да се измъкнем - извика Омар.

-      Дръж се здраво - заръча му Нокс, докато въртеше волана, за да не позволи на джипа да се преобърне настрани. Гумите вдигаха облаци кал. Направи широк завой, после зави рязко в обратна посока към моста. Почти го достигаше, когато от мрака изскочи друг джип и го заслепи с дългите си светлини. Нокс бе принуден да вдигне ръка, за да си предпази очите. Натисна спирачки, но прекалено късно, гумите занесоха, пропуснаха моста и го понесоха към напоителния канал. Той протегна инстинктивно ръка, за да задържи Омар на седалката. Колата им се удари в отсрещния бряг, бронята се смачка, а предното стъкло се пръсна на хиляди парчета. Тялото му опъна предпазния колан, а главата му рязко отскочи назад. Нещо изпука на тила му и всичко потъна в мрак.

12.

I

Лили сложи незабелязано длан върху ръката на Стафърд, опитваше се да го успокои, но той я отблъсна, наля си нова чаша вино и продължи.

-      Хората не разбират юдаизма правилно - заяви той. - Четат за Аврам, Ной, Яков и другите праотци и приемат, че евреите са пристигнали в Египет с напълно оформени вярвания и ритуали, запазили са ги по време на престоя си там, а след това са си тръгнали, без да бъдат изобщо повлияни. Това е невъзможно. И не е станало така. Ако погледнем юдаизма обективно, ще видим, че корените му са в Египет, и най-вече в монотеизма на Ехнатон.

-      Доста смело твърдение - подхвърли Фатима.

-      Виж разказа за сътворението в Битие, щом не ми вярваш. Идеята, че всичко идва от нищото, е египетска, както и представата за човечеството като Божие паство по Божий образ и подобие, за което Той създава рая и земята. В Библията има цели пасажи, които са дословно откраднати от Египет. Вземи отрицателните изповеди от „Книгата на мъртвите“: „Не съм обругавал Бог. Не съм съгрешил спрямо никого. Не съм убивал. Не съм се сношавал непозволено.“ Замени „не съм“ с „да не“ и ще получиш Десетте божи заповеди. Псалм 34 е изцяло написан по надпис от Амарна. Псалм 104 е преразказ на химна за Атон на Ехнатон.

-      Преразказ? - смръщи се Фатима. - Имат няколко подобни образа, това е всичко.

-      Няколко образа? - изсмя се Стафърд. - На места са еднакви дума по дума. Но дори да не признаваш това, няма как да оспориш приликите между Соло- моновите притчи и египетските мъдрости; или че така наречените 30 поговорки в 20-а глава на Притчи Соломонови са копие на 30-те максими на Аменемопе^251. Ако приемем, че нямат нищо общо, това може и да е съвпадение. Но те имат нещо общо. Те са част от една и съща парадигма. Самото име евреи произлиза от египетската дума „ипиру“, хора извън закона. Дрехите на еврейските свещеници са досущ като костюмите на фараоните от Осемнайсетата династия. Кивотът е почти идентичен с ковчега, намерен в гробницата на Тутанкамон. И като стана въпрос за кивота, по време на преселението евреите са го съхранявали в огромна шатра, наречена скиния, а в такава шатра е живял и Ехнатон, когато се пренася в Амарна. Събирането на десятък е египетска практика, която е възприета и от евреите. Магиите също. Знаеш ли, че египтяните са записвали магиите, накисвали са ги във вода и са пиели отварата, точно както е описано в Числа^261? В псалмите се споменава за египетски вуду кукли. Обрязването също не е оригинална еврейска практика. Била е египетска. Дори са намерили глинена скулптура на обрязан пенис в гробницата на Ехнатон. „В много отношения са доста по-религиозни от другите народи - казва Херодот. - Отличават се с обичаите си, като например обрязването, което са въвели преди останалите от хигиенни съображения. Ужасяват се от свинете. Гледат отвисоко на другите народи, които смятат за нечисти и не толкова близо до Бога като тях.“ Дали говори за евреите? Не, за египтяните.

-      Но почти хилядолетие по-късно.

-      Почитането на Атон е слънчев култ - продължи Стафърд, сякаш тя не бе казала нищо. - Същото се отнася и за ранния юдаизъм. В Книгата на пророк Езекил, глава осма, се говори директно за поклонници в храма на бога, които се прекланят пред изгряващото слънце. В планината Синай богът на Мойсей се обозначава с тетраграматон^272: „Аз съм който съм“. В Папируса на Прис^283 египетският бог е описан по същия начин: Аз съм който съм.

-      Папирусът на Прис е...

-      Където и да погледнеш, изскачат убедителни доказателства, че юдаизмът има египетски корени и се появява на основата на монотеизма на Ехнатон. Но знаеш ли къде е същината? Кое е абсолютното и неопровержимо доказателство?

-      Да чуем.

-      Евреите наричат своя бог Адонай. Но в староеврейския буквата „д“ се произнася „т“, а наставката „ай“ не е задължителна. Да. Точно така. Евреите са се прекланяли пред бог Атон, което означава, че Мойсей се обръща към своя народ с думите: „Чуй, о, Израилю, Атон е единственият бог“. Обори това, професоре. Обори това.

II

-      О, Боже - промърмори тихо Нейтън, докато излизаше от пикапа и се взираше с пребледняло лице в купчината ламарина, в която се беше превърнал джипът, и в неподвижното тяло на пътника на предната дясна седалка, показало се през счупеното предно стъкло. - Мили Боже.

-      Стегни се - скастри го Питърсън.

-      Да му се не види! Защо го направихте? Принудихте ги да катастрофират.

-      Те сами са си виновни - сопна се Питърсън. - Ясно ли е? Сами си причиниха това.

Нейтън извади мобилния си телефон от джоба.

-      Как да повикам линейка?

-      Да не си се побъркал? - попита Питърсън. И плесна леко Нейтън по бузата, за да обърне лицето му към себе си. - Чуй ме - каза. - Забрави за линейката. Късно е за нея.

-      Но аз...

-      Казах да ме чуеш. Ще правиш каквото ти наредя. Нито повече, нито по-малко. Ясно ли е?

- Да, преподобни, но...

-      Мълчи и слушай - извика Питърсън. - Това е страна на неверници. Хората тук са неверници. Не го ли разбираш? Полицаите са неверници, съдиите също. Всички са неверници. С удоволствие ще се възползват от възможността да очернят името на Христос, защото така правят неверниците. Те чернят името на Христос. Искаш ли да помогнеш на неверниците да очернят името на Христос? Това ли искаш наистина?

-      Не, преподобни. Разбира се, че не.

-      Добре. Тогава ме чуй. Никой не трябва да научава какво се е случило тук. Беше нещастен случай, нищо повече. Някакви глупаци карали с превишена скорост през полето нощем. Какво очакваш да стане?

-      Да, преподобни.

-      Връщай се на разкопките. Ако някой те пита, кажи, че си излизал, но не си видял нищо. Ясно ли е?

-      Да, преподобни. А вие?

-      Не се тревожи за мен. Само се махай оттук.

-      Да, преподобни.

Питърсън гледа след него известно време. Голяма беля си навлече с тези хлапета. Глината, от която бяха направени, беше още прекалено мека, не беше закалена в огъня на конфликтите. Ще трябва да се оправя сам. Слезе внимателно при катастрофиралата кола. Трябваше да вземе телефона със снимките.

13.

I

Фатима помълча малко, преди да отговори на Стафърд, може би очакваше той сам да осъзнае колко грубо и агресивно се беше държал. След това започна тихо:

-      Да оборя? И какво по-точно?

Стафърд изглеждаше объркан.

-      Тезата ми.

-      Но ти ми обеща доказателства - изтъкна Фатима. Говореше толкова тихо, че Гейл се напрягаше, за да я чуе. - Как да оборя тезата ти, като не съм чула доказателствата?

Стафърд я гледаше озадачен.

-      Какво имаш предвид? Току-що ти приведох доказателствата?

-      Нима? - намръщи се Фатима. - И ти наричаш това доказателства? Чух само предположения. Добре конструирани, признавам, но въпреки това само предположения.

-      Как може да кажеш такова нещо?

- Драги ми Стафърд, нека ти обясня. Аз лично не вярвам на Библията и на нейния Бог. Вероятно ти вярваш. Може би си убеден, че Той е създал света за седем дни, че животните, които Ной е прибирал в ковчега си, са единствените преживели потопа, че говорим различни езици, защото Бог се е разгневил на хората, които са се опитвали да стигнат до небесата, като строят Вавилонската кула. В това ли вярваш?

-      Вече ти казах, че не приемам написаното в Библията буквално.

-      Аха. Но въпреки това смяташ, че трябва да я разглеждаме като нещо специално, което е напълно валидно, дори когато противоречи на исторически и археологически находки?

-      Не твърдя подобно нещо.

-      Радвам се да го чуя. Нека ти кажа какво мисля за Библията. За мен тя е фолклорна история на определен ханаански народ. Нито повече, нито по-малко. Историческата ѝ стойност трябва да се преценява внимателно, както се прави с всяка фолклорна история, а не да показваме към нея специално отношение само защото много хора все още я смятат за свещена. Надявам се, че ще се съгласиш с това, нали? Имам предвид като колега историк.

- Да.

-      Добре. Знаеш ли какво трябва да направиш най-напред, ако искаш да провериш историческата достоверност на една фолклорна история? Трябва да я изхвърлиш напълно от ума си, след това да проучиш независими източници, докато установиш истината колкото се може по-точно, чак след това можеш да се върнеш към фолклорната история, за да видиш доколко съвпада. Всеки друг подход би бил субективен. И знаеш ли какво?

-      Какво?

-      Ако постъпиш по този начин, Библията не издържа проверката. Особено ранните ѝ книги. Няма абсолютно никакви доказателства, че това, което се твърди в тях, се е случило наистина. Няма доказателства, че евреите са съществували като отделен народ по времето на Ехнатон, нито че са живели в Египет на големи групи или че са напуснали тези земи в някакво масово преселение.

Бузите на Стафърд пламнаха - смесена реакция от изпитото вино и враждебността му.

-      Тогава откъде идват тези истории?

-      Кой да ти каже? Някои очевидно са взети от други култури. Има лесно различими следи от месопотамския епос за Гилгамеш например. Други приличат на вариации по една и съща тема, вероятно защото авторите са искали да втълпят някакво морално послание. Човекът се споразумява с Бога, нарушава споразумението, Бог го наказва. Този мотив се повтаря непрекъснато. Адам и Ева са изгонени от Едем. Каин е прокуден, задето убил Авел. Жената на Лот е превърната в стълб от сол. Аврам бяга от Египет. Вавилон. Ной. Исак. Яков. Списъкът е дълъг. Защото това не е история. Това е пропаганда. Или по-точно - религиозна пропаганда, създадена след като евреите са победени от вавилонците. Чрез нея те трябвало да бъдат убедени, че сами са си виновни за скитничеството и разрушенията, защото не са изпълнили задълженията си към своя бог.

Тя млъкна, отпи вода, за да навлажни устата и гърлото си и се насили да се усмихне, за да се поуспокои.

-      Знаеш ли какво? - попита. - Винаги когато историците проверяват историческата достоверност на фолклора, откриват точно това, което може да се очаква: че той е сравнително правдив за събитията, случили се през живота на създателите му, но колкото по-назад във времето се отива, толкова повече къса връзката си с правдата. С едно изключение. В основополагащите митове обикновено има зрънце истина. Да приложим това към еврейския народ. Техният основополагащ мит очевидно е преселението. Библията е изградена около него. Затова съм готова да призная, че вероятно е имало някакво заминаване от Египет. Проблемът е, че единственият народ, за който има доказателства, че е мигрирал през второто хилядолетие преди Христа, са хиксосите. Но това става цели два века преди периода на Амарна. И как така преселението, за което говориш, не е оставило никакви следи? Не говорим за неколкостотин души. Дори не и за хиляди. Според Библията става въпрос за повече от половината от населението на Египет. Дори да допуснем, че си имаме работа с огромно преувеличение, не мислиш ли, че някой все е щял да го забележи? Знаеш ли, Стафърд, че има надпис, който е документирал бягството на двама роби от Египет в Ханаан? Двама! А искаш да повярвам, че десетки хиляди ценни работници стават и си тръгват и никой не казва и дума? И не мислиш ли, че някой все би намерил някаква следа от четирийсетте години, които са прекарали в Синай? Каквато и да е следа. Археолозите са открили останки от преддинастичните времена, от династичната епоха, от гръко-римската и ислямската ера. А от преселението? Нищо. Нито монета, нито парченце от глинен съд, нито гроб, нито дори следи от огън. И то не защото не са търсили, повярвай ми.

-      Липсата на доказателства не е доказателство за липса - отбеляза Стафърд.

-      Напротив - не се съгласи с него Фатима. - Точно това е. Не категорично доказателство, признавам. Но говори много. Ако евреите са прекарали доста време там, със сигурност са щели да оставят някакви следи. Щом няма следи, значи не е имало и евреи по тези места. Обратното твърдение би било невярно. А намереното направо оборва това, което пише в Библията. Спомена Йерихон, града, разрушен от звука на тръбите на Исус Навин. Ако тезата ти е вярна, то тогава градът трябва да е разрушен около 1300 г. пр. Хр. Но археологическите находки са категорични. Йерихон не е дори окупиран по това време. Разрушен е през XVI в. пр. Хр. и е изоставен и практически необитаем чак до X в.

- Да, но...

-      Ранната Библия е измислица, Стафърд. Тя е създадена след вавилонското изгнание, около 500 години преди Христа. Или 800 години след смъртта на Ехнатон.

- Много по-стари източници...

-      И кои са те? Разполагаш ли с тези източници? Или просто предполагаш, че съществуват? А ако наистина съществуват, как ще обясниш анахронизмите? Камили в Египет хиляди години преди да почнат да бъдат отглеждани. Градове като Раамсес и Саис, които са основани стотици години след времето на Ехнатон. Царства, които не съществуват през XIII в. пр. Хр., но пък почти точно съвпадат с картата от VII и VI в.

-      Ами приликите между религиите? - попита тихо Стафърд. - Не можеш да ги отречеш.

Фатима поклати глава в знак на несъгласие.

-      Египет от времето на Петнайсетата династия е огромен фактор в региона. Армиите му стотици години окупират Ханаан. Дори след края на окупацията остава основен търговски партньор на Ханаан. Египетските практики и ритуали са обект на възхищение и копиране също като френските и британските обичаи в бившите колонии. Колкото до монотеизма - замислял ли си се някога, че може да е съвпадение? Монотеизмът не е сложен. Той представлява довеждане на твърдението „Моят бог е по-силен от твоя“ до неговата логическа крайност. Много преди Ехнатон да провъзгласи Атон за върховен бог, египтяните са направили същото с Атум.

- Да, но...

-      Нека сравним и самите богове. Атон се радва на привилегировани връзки с Ехнатон. Богът на Мойсей се споразумява поотделно с всеки евреин. Атон е ефимерен и пасивен, по-скоро естет. Богът на Мойсей е отмъстителен, ревнив и жесток. Или пък да вземем митовете за сътворението. Всъщност не можем. С Атон не се свързва никакъв мит за сътворението. В Битие има два. Богът на Мойсей обитава светая светих. Атон се почита на открито. Спомни си как Мойсей получава Десетте божи заповеди. Няма как по-ясно да бъде казано, че богът е вулканичен. Но нито в Египет, нито в Синай има вулкани. - Тя гневно поклати глава. - Чуй какво ще ти кажа. Твърдиш, че съм си заровила главата в пясъка, защото казвам, че между Мойсей и Ехнатон няма връзка. Но грешиш. Аз твърдя само, че няма доказателства за такава връзка. Аз съм археолог, Стафърд. Донеси ми доказателства и аз с радост ще приема идеите ти. Дотогава... - И тя разпери красноречиво ръце.

Стафърд стисна здраво зъби.

-      Изглежда, просто ще се съгласим, че няма да се съгласим - каза той.

-      Да - потвърди Фатима. - Така изглежда.

II

Питърсън коленичи до Омар Тауфик на брега на канала. Парчетата счупено стъкло наоколо отразяваха лунните лъчи и пръскаха меки синкави отблясъци като скъпоценни камъни. Главата му бе отметната назад в неестествена поза, нарязаното му лице беше покрито със съсирена и свежа кръв. Питърсън беше сигурен, че е мъртъв, затова се стресна, когато той отвори уста и се опита да поеме дъх.

Джипът лежеше на едната си страна, скърцаше, пухтеше и съскаше сякаш изпитваше силна болка. Преподобният клекна и погледна през празното пространство, където някога се намираше предното стъкло. Нокс беше привързан с предпазния колан за шофьорската седалка, бе полегнал върху предната лява врата, косата му бе влажна и лъскава, от ъгълчето на устата му излизаха кървави мехурчета, които се издуваха и свиваха в ритъма на дишането му. Отвори очи, погледна Питърсън и стана ясно, че го е познал. След това погледът му се размъти и клепачите му отново се затвориха.

Питърсън се подпря на разбитата кола и се пресегна през счупеното предно стъкло. Започна да търси мобилния телефон на Нокс. Потупа десния джоб на панталона му, намери портфейла, но не го взе. Изпъна се докрай, за да достигне левия му джоб. В него напипа нещо компактно и твърдо, но не успя да го измъкне. Опита се да откопчае предпазния колан, да приближи Нокс към себе си и така да му вземе телефона, но токата заяде и не искаше да излезе от гнездото. Отдръпна се ядосан, клекна и се замисли какво да прави.

Знаеше, че тежките мозъчни сътресения често увреждат краткосрочната памет. Като млад, още преди да открие Бог, падна от покрива на къща, в която се опитваше да проникне. Когато дойде в съзнание, лежеше на асфалта, а съучастникът му се скъсваше от смях. И до ден днешен нямаше спомен какво се бе случило в дванайсетте часа преди падането. Така че беше напълно възможно, дори силно вероятно Нокс да не си спомня катастрофата или събитията преди нея. Ами ако си ги спомни? Ако оцелее и паметта му се окаже недокосната? Въпросът беше - има ли лесен начин да се погрижи както за телефона, така и за Нокс?

Разумът на смъртните не беше достатъчно мъдър за такива въпроси, което не значеше, че те нямат отговори. Питърсън коленичи в канавката, наведе глава и започна да се моли. Бог винаги отговаряше на тези, които имаха уши да го чуят. Дори не му се наложи да чака дълго. В ума му ярко проблеснаха числата двайсет и тринайсет. Те можеха да значат само едно - Левит, 20:13:

„Ако някой легне с мъж като с жена, и

двамата са извършили мръсотия: да

бъдат умъртвени, кръвта им е върху тях.“

Така да бъде. Когато Бог се изразяваше така ясно, на хората не им оставаше нищо друго, освен да се подчиняват. Той заобиколи обърнатата кола. От счупения резервоар капеше дизел и се събираше в малка локва върху засъхналата кал на брега. На таблото на джипа имаше запалка. Той я натисна да провери дали работи и отиде да търси камък. Намери голямо парче кремък, върна се с него при автомобила и започна да удря резервоара, докато капките се превърнаха в силна струя и локвата се уголеми. Заобиколи от другата страна, откъсна парче хартия от документите на колата, поднесе запалката към него, хвърли го в локвата гориво и отскочи, преди огънят да му опърли веждите.

Дизелът пламна като огромен оранжев балон в нощното небе. Но след първоначалното огнено избухване пламъците отслабнаха и започнаха кротко да облизват основата на обърнатата кола. Тапицерията на седалките тлееше и отделяше задушлив дим, който обаче бързо излизаше през счупените прозорци и вътрешността отново се изпълваше с чист въздух.

Питърсън се намръщи. Дори Нокс да се задуши, той пак трябваше да му вземе телефона. Коленичи отново до преобърнатата кола и провря глава вътре въпреки ужасната горещина. Предпазният колан продължаваше да заяжда. Мъчеше се с всички сили да го откопчае, дърпаше, разклащаше го и буташе, докато най-накрая успя да го извади. Излезе да си поеме дъх от силната жега и дима, след това отново се вмъкна вътре, сграбчи Нокс за яката, изтегли го напред и точно се канеше да посегне към джоба му...

-      Хей!

Питърсън гузно изтърва Нокс и отскочи назад. До канавката стояха двама мъже с флуоресцентни фенери, които бяха насочили право към него. По-високият се спусна при катастрофиралата кола. Носеше униформа на службата за поддръжка на пътищата, на джобчето имаше значка с името му - Шариф. Каза нещо на арабски. Питърсън поклати неразбиращо глава.

-      Американец съм - информира го той.

-      Какво се е случило? - премина на английски Шариф.

-      Намерих ги в това състояние - отвърна Питърсън. И кимна към Нокс. - Този е още жив. Опитвах се да го извадя, преди да се е задушил.

Шариф кимна.

-      Ще ви помогна.

-      Благодаря. - Измъкнаха Нокс през дупката на предното стъкло, занесоха го на брега и внимателно го поставиха да легне. Вторият служител от поддръжката на пътищата водеше оживен разговор по мобилния си телефон.

-      Какво става? - попита Питърсън.

-      Има голяма катастрофа в Хановил - обясни Шариф. - Линейките не стигат. От болницата питат можем ли да ги закараме. - Той кимна към тяхната кола, която се състоеше само от купе с прикачен отзад кран, а след това към тойотата на Питърсън, все още паркирана до моста. - Да вземем вашата кола, а?

Питърсън кимна, нямаше как да откаже. Ако започнеше да спори, щеше само да предизвика подозрения.

-      Къде е болницата? - попита той.

-      Следвайте ни - отвърна Шариф и се наведе да вдигне Нокс. - Ще ви покажем.

14.

I

Отсервираха вечерята и поднесоха кафето. Гейл мачкаше пръсти под масата и се чудеше колко още трябва да изчака, преди да обяви, че си тръгва. Лили като че ли усети безпокойството ѝ и се наведе напред под светлината на свещите.

-      Бях очарована от талатата, който Гейл ми показа. Тя намекна, че имате нещо интересно да споделите с нас.

-      Да — съгласи се Фатима. И се обърна към Гейл. - Няма нужда да оставаш, драга моя. Може би е добре да попълниш дневника на разкопките.

Гейл се засрами леко.

-      Може да почака до утре - отвърна тя.

-      Моля те - настоя Фатима. - Не е хубаво да изоставаме.

Гейл кимна и се изправи.

-      Лека нощ тогава - сбогува се тя и когато минаваше покрай Фатима, я докосна по рамото в знак на благодарност.

-      Готови ли сме за утре? - попита Лили. - Трябва задължително да заснемем изгрева на слънцето над Амарна.

-      Може да се окаже невъзможно - отвърна Фатима вместо Гейл. - Фериботът тръгва след изгрев слънце. Но така или иначе ще трябва да снимате от западния бряг. Така, както Ехнатон е видял града.

-      Трябва да тръгнем в пет без петнайсет - уточни Гейл. - Така ще имаме достатъчно време. - Кимна за лека нощ и се опита да скрие презрението си, когато затваряше вратата.

Тя обаче се отвори почти веднага след това и през нея се показа Лили.

-      Много съжалявам, Гейл - каза тя.

-      За какво?

-      За това, че уредих утре да дойдеш с нас.

-      Няма нищо.

-      Не е така. Използвах добротата ти срещу теб, и не само аз. Да не мислиш, че не го осъзнавам? Просто исках да ти се извиня. Мразя да причинявам подобни неудобства на добри хора. Ако някой се опита да го направи с мен...

Гейл се засмя.

-      Всичко е наред - каза тя и изведнъж точно така се почувства.

Лили ѝ се усмихна тъжно, но чаровно.

-      Това е първата ми задача отвъд океана. Не искам да се окаже и последната.

-      Справяш се отлично.

Тя хвърли поглед към вратата.

-      Той не мисли така.

-      Не се притеснявай за неговото мнение. И преди съм работила с хора като него. Каквото и да става, той винаги ще се мисли за прекрасен, а останалите - за ужасни. Единственото, което можеш да направиш, е да не позволяваш това да те потиска.

-      Няма. И благодаря отново.

Когато стигна до стаята си, Гейл внезапно се почувства в изключително добро настроение. Тананикаше си някаква полузабравена мелодийка, докато отваряше лаптопа си и влизаше в интернет. Дневникът на разкопките наистина се нуждаеше от попълване, макар че задачата не беше толкова спешна, особено като се имаше предвид малкият трафик на сайта им. Но Фатима държеше да се актуализира редовно. Правеше всичко възможно, за да популяризира работата им. Качи информация за последните находки, добави и снимки, но мислите ѝ се рееха към масата за вечеря - чудеше се какво ли казва в момента Фатима на Стафърд и Лили за талататите.

Ехнатон обикновено беше изобразяван с гърди в скулптури и рисунки. Според някои такава е била модата в изкуството тогава. Други пък смятаха, че е бил болен. Една от неговите статуи го показваше напълно гол и не само че имаше гърди, но и слабините му бяха съвсем гладки, нямаше и помен от гениталии. В някои култури това би се дължало на благоприличие, но художниците от Осемнайсетата династия не бяха никак срамежливи. Това караше някои учени да твърдят, че Ехнатон може да е бил жена като Хатшепсут, която е прикривала пола си, за да се качи на трона. А някои дори смятаха, че е бил хермафродит. Но пък от друга страна, тази статуя е трябвало да бъде облечена, затова подобни екстравагантни заключения бяха малко рисковани. Ала намерените от тях талатати щяха да възродят спора, защото Гейл успя да събере от тях достоверно изображение на Ехнатон гол с ясно изразени гърди и без гениталии. И точно това в момента Фатима обясняваше на Стафърд и Лили.

След като актуализира дневника, Гейл се прозя. Нямаше търпение да си легне. Провери си електронната поща за всеки случай. Сърцето ѝ леко подскочи, когато видя, че има съобщение от Нокс. Отвори го.

„Снимките са от вероятни разкопки

на селище на терапевтите! Светлината е

ужасна. Можеш ли да ми помогнеш? Ще

е добре да е по-бързо!

Липсваш ми, Даниел“.

Пресегна се и докосна екрана, статичното електричество ужили пръстите й. Имаше много причини да приеме поканата на Фатима да се присъедини за месец към екипа й, но най-важната от тях беше нарастващото й убеждение, че приятелството на Нокс нямаше да й е достатъчно. Имаше нужда и от уважението му.

„Липсваш ми.“

Изведнъж се разбуди и мислите ѝ запрепускаха. Започна да сваля прикачените снимки, нямаше търпение да започне работа по тях.

II

Питърсън никога не ругаеше на висок глас, но докато караше към болницата, беше на косъм да го направи. Донякъде защото не успя да вземе телефона на Нокс - Шариф беше на задната седалка и се грижеше за него и Тауфик. Но най-вече защото трябваше да следва колегата на Шариф от пътната поддръжка. Този човек беше откачен, караше с неразумно висока скорост, натискаше клаксона и превключваше от къси на дълги светлини, докато се промъкваше през сгъстяващия се трафик, а пътните знаци и маркировки летяха покрай него като празнична заря.

Профуча покрай един тир, натисна рязко спирачки преди пресечката, след това превключи на по-висока скорост, а стрелката на километража очерта почти пълна окръжност. Излязоха от един тунел и направиха такъв рязък завой надясно, че Питърсън трябваше да върти волана с цялото си тяло. Поеха по разбит път, бариерата се вдигна в последния момент. Влязоха в двора на болницата. Подминаха една бетонобъркачка и две купчини пясък - строителството на сградата продължаваше. Накрая удариха шумно спирачки пред главния вход.

Заради катастрофата в Хановил вътре беше истинска лудница. През вратата изскочиха един лекар и двама санитари. Задната врата на тойотата се отвори. Лекарят сложи кислородни маски на Омар и Нокс и нареди да ги качат на носилки. Питърсън слезе от колата и тръгна до Нокс, ръката му беше върху левия крак на пациента, а очите му не се откъсваха от издутината в джоба. Огледа се. Всички крещяха трескаво заповеди, никой не го наблюдаваше. И той се пресегна за...

Връхлетяха върху летящата врата с такъв устрем, че Питърсън бе принуден да изостане. Когато отново ги настигна, Нокс бе вече преобърнат настрани, ризата му бе свалена и ясно се виждаше, че е обгорял. Сестрата му свали обувките, разкопча и събу джинсите му. Питърсън се опита да ги изтръгне от ръцете ѝ.

-      Той ми е приятел — обясни.

Но сестрата ги дръпна далеч и посочи недвусмислено към вратата. Той се обърна и видя Шариф да разговаря с полицай - огромен мъж с малки проницателни очи и кисела физиономия. Питърсън се насили да се усмихне и тръгна към тях.

-      Това е детектив инспектор Фарук - представи го Шариф. - Тук е заради другата катастрофа.

-      Дълга нощ ви се очертава - подхвърли Питърсън.

-      Да - съгласи се троснато Фарук. - А вие кой сте?

-      Питърсън. Преподобният Ърнест Питърсън.

-      Вие ли намерихте двамата мъжа?

- Да.

-      Искате ли да ми разкажете какво се случи?

-      Може би първо трябва да си преместя колата - каза Питърсън. - Блокира входа. - Кимна и на двамата и излезе навън. Трескаво се опитваше да измисли какво да каже. Полицаят изглеждаше като човек, който няма доверие на никого и автоматично приема, че свидетелят лъже, докато не се убеди в обратното. Запали тойотата и пое към паркинга. Ще се придържа към истината. Това беше най-доброто, което можеше да направи в такава ситуация. Или поне възможно най- близо до истината.

III

Гейл се усмихваше, докато отваряше първата от снимките на Нокс. Беше прав за светлината. Екранът ѝ стана почти напълно черен, само в горния ляв ъгъл се виждаше малко жълтеникаво петно. Но тя беше добра и скоро успя от тази чернилка да извади тъмна, но ясна снимка на частично разкопан гроб. Запамети я и продължи със следващата. За няколко от снимките не можеше да направи нищо, но повечето успя да обработи. Правеше едни и същи корекции за всичките. Съдържанието на снимките я заинтригува обаче. Катакомби, човешки останки, маслени лампи, стенописи. Но най-впечатляваща от всички беше мозайката: фигура, седнала в средата на звезда със седем лъча, заобиколена от комбинации от гръцки букви. Гейл се намръщи. Сигурна беше, че наскоро бе виждала подобни комбинации. Но не можеше да се сети къде.

Приключи с обработването на снимката, запамети я и се зае със следващата. Когато свърши и с последната, написа отговор на Нокс и прикрепи към него вече ясните изображения. Погледна колко е часът и въздъхна тежко. Трябваше да тръгва за Амарна само след няколко часа. Бързо започна да се приготвя за сън, трябваше да поспи поне малко.

15.

I

Фарук наблюдаваше през главния вход как Питърсън паркира своята тойота на празно място.

-      Може само да ми се е сторило - прошепна Шариф. - Може да не е било така.

-      Може - съгласи се Фарук.

-      Но просто беше... Не мога да се отърва от това усещане. Сякаш му попречихме. Като че ли търсеше нещо. А това, което ви казах за предпазния колан, е самата истина.

-      Чужденци - промърмори Фарук и изплю парченце тютюн. Мразеше ги всичките, но най-много американците и англичаните. Как се държаха само! Още живееха в миналото.

-      Имате ли още нужда от мен? - попита Шариф.

Фарук поклати глава.

-      Ще ви се обадя, ако имам въпроси.

-      Но сутринта, нали? Трябва да поспя.

-      С всички ни е така. - Детективът хвърли цигарата, когато Питърсън се доближи до главния вход на болницата. Поведе го към временния кабинет, който му бяха отделили. Когато влязоха, му посочи стол и отгърна чист лист в бележника си.

-      Разказвайте - подкани го. - Какво се случи?

Питърсън кимна.

-      Искам първо да ви кажа, че съм археолог - започна той. Разтвори ръце и се усмихна, според него самия - искрено и ведро. - Тук съм на разкопки в Борг ел-Араб. По-рано през деня, т.е. вчера, ни посети д-р Омар Тауфик, той е шеф на Върховния съвет по антиките в Александрия. С него беше мъж на име Даниел Нокс, британски археолог.

Фарук изсумтя.

-      Нали не ми казвате, че единият от мъжете, които докарахте, е началникът на Върховния съвет по антиките в Александрия?

-      Боя се, че да.

-      Да му се не види!

-      Поговорихме малко. Разведохме ги неофициално из разкопките. След това те си тръгнаха. И забравих за случилото се. Но след като се стъмни, установихме проникване на нарушител.

-      Нарушител?

-      Не е необичайно - въздъхна Питърсън. - Местните бедуини са убедени, че изравяме несметни съкровища. Че защо иначе ще копаем? Няма такова нещо, разбира се. Но те не ни слушат...

-      Значи този нарушител?...

-      Да. Прогонихме го от разкопките, той се качи в кола, управлявана от друг човек.

-      И вие тръгнахте след тях?

-      Не можем просто да оставим непознати да се разхождат из разкопките. Могат да повредят важни находки. Исках да им дам урок. Смятах, че така ще сплаша и други потенциални нарушители. Но бях доста след тях. После видях пламъците. - Сви рамене. - Отидох възможно най-бързо. Беше ужасно. Единият, онзи Нокс, още беше вътре. Притесних се да не се задуши. Успях да откопчая предпазния му колан. Тогава, слава Богу, дойдоха хората от поддръжката на пътищата.

Лекар с уморен вид почука и влезе.

-      Лоши новини - съобщи той. - Мъжът от Борг, египтянинът.

-      Мъртъв ли е? - попита мрачно Фарук.

Лекарят кимна.

-      Съжалявам.

-      А другият?

-      Трета степен сътресение на мозъка, вдишал е дим, средни изгаряния. С дима и изгарянията ще се справим. Сътресението е по-проблематично. Няма как да сме сигурни дали ще се възстанови, поне не толкова скоро. Зависи какво увреждане е настъпило при удара, как се покачва вътречерепното налягане, как...

-      Кога ще мога да говоря с него?

-      След два или три дни...

-      Може да е виновен за смъртта на другия мъж - строго каза Фарук.

-      А - смънка лекарят и се почеса по бузата. - Ще му спра морфина. Ако имаме късмет, до сутринта ще е в съзнание. Но не се надявайте прекалено. Вероятно страда от ретроградна и антероградна амнезия.

-      На лекар ли ви приличам? - намръщи се Фарук.

-      Извинявайте. Доста е вероятно да не помни нищо непосредствено преди и след катастрофата.

-      Въпреки това трябва да говоря с него - натърти Фарук.

-      Както желаете. - Кимна и излезе.

-      Какви ужасни новини - въздъхна Питърсън, когато инспекторът му преведе разговора. - Ще ми се да имах възможност да помогна повече.

-      Направили сте каквото е било по силите ви.

-      Да. Нещо друго?

-      Оставете адрес и телефон за връзка.

-      Разбира се. - Питърсън взе лист хартия, написа си номера и указания как да се стигне до разкопките. След това стана, кимна и излезе.

Фарук го наблюдаваше как се отдалечава. Нещо не беше наред, но в момента бе прекалено уморен, имаше нужда да се наспи. Прозя се широко и стана. Само да свърши още нещо. Ако Нокс наистина имаше вина за смъртта на видния археолог от Александрия, трябваше да бъде поставен под наблюдение: пред вратата му трябваше да има човек. Утре щеше да се върне и да разбере какво, по дяволите, се бе случило.

II

Гейл се унасяше, но изведнъж се стресна, седна в леглото и запали лампата. Двете книги на Стафърд лежаха на нощното й шкафче. Взе тази за изгубените съкровища на цар Соломон и я отгърна на страницата със снимката на Медния свитък, най-мистериозната от находките от Мъртво море: карта на съкровище на иврит, но с аномалия, която никой досега не бе успял да обясни успешно: седем комбинации от гръцки букви.

KN ХАГ HN I ТР К

Приближи книгата до лаптопа, включи го и отвори снимката на Нокс с мозайката. Цялата се разтрепери, когато видя, че буквите бяха същите, макар и подредени различно. Фигурата от мозайката беше обърната към KN; линията, която образуваше звездата със седем лъча, преминаваше покрай останалите шест комбинации в абсолютно същия порядък като в Медния свитък.

Тя седна на стола. Беше поразена, объркана и изпълнена с енергия. Медният свитък беше документ на есеите и така се свързваше с разкопките на селище на терапевтите, за които Нокс говореше. Но дори и така да беше...

Тя грабна телефона. Нокс несъмнено би искал да чуе това веднага, независимо колко беше часът. Но не вдигаше. Остави му съобщение да ѝ звънне незабавно. След това продължи да чете книгата на Стафърд и да разглежда снимките. Разсъждаваше какво би могло да означава всичко това, мозъкът ѝ кипеше, разбуден от загадката.

III

Питърсън премести тойотата си в тъмния край на паркинга и остана там да наблюдава главния вход на болницата. Не смееше да си тръгне, преди да се е погрижил за телефона на Нокс.

Мина цяла вечност преди Фарук най-накрая да излезе. Детективът запали цигара и уморено закрачи към колата си, след това си тръгна. Питърсън изчака за всеки случай още десет минути, след това се върна в болницата. Но първо трябваше да свърши нещо друго. Лицето и ръцете му бяха изцапани с гориво и кал. Така се набиваше на очи. Намери мъжката тоалетна, съблече се, изми се старателно и се избърса със салфетки. Не беше идеално чист, но засега стигаше. Погледна си часовника. Трябваше да побърза.

Едно семейство си говореше приглушено и тревожно в приемната. Дебела жена се беше опънала на пейката. Питърсън мина през една летяща врата и се озова в слабо осветен коридор. Надписи на арабски и английски. Онкология и педиатрия. Не това търсеше. Качи се по задното стълбище и се озова в друг коридор. Лекар се суетеше между ранените пациенти на количките, адреналинът му отдавна се беше уталожил и сега изглеждаше просто изтощен. Питърсън го подмина с бърза крачка и през една двойна врата се озова в малка стая с шест легла. Тръгна между тях, като внимателно оглеждаше лицата на болните. Никаква следа от Нокс.

Върна се обратно по коридора и влезе в друго отделение. И там имаше шестима души, но никой от тях не беше Нокс. Продължи да проверява стаите, но без никакъв успех, излезе пак на стълбището и се качи един етаж по-нагоре. През друга летяща врата се озова в подобен коридор. На дървен стол до най-близката стая дремеше полицай. Главата му бе облегната на стената. Проклетият Фарук! Но мъжът спеше и наоколо не се виждаше жива душа. Питърсън се промъкна тихо, като се ослушваше напрегнато за някаква промяна в ритъма на тихото му похъркване. Бог беше с него и той стигна до вратата, без да събуди полицая. Отвори я внимателно и я остави открехната зад себе си.

Вътре беше тъмно. Даде на очите си няколко секунди, за да се приспособят, след това тръгна към леглото. Питърсън имаше дълъг опит с болниците. Забеляза системата с физиологичен разтвор и усети острия мирис на лекарства. Огледа се за дрехите на Нокс, намери ги сгънати на един шкаф. Върху тях бяха струпани личните му вещи, сред които и телефонът. Прибра го в джоба си, обърна се, но се спря и се замисли.

Със сигурност нямаше да му падне по-добра възможност веднъж завинаги да се разправи с Нокс. Заспалият отвън полицай после щеше да се кълне, че не е мигнал цяла нощ и никой не е влизал в стаята. В тази изостанала езическа държава всички веднага ще приемат, че Нокс не е издържал на последствията от катастрофата. Шок. Травма. Сътресение. Изгаряния. Вдишване на дим. Ще му направят повърхностна аутопсия. А и той си беше грешник. Заслужи си съдбата.

И той пристъпи към леглото му.

16.

I

Когато в пет часа без дванайсет минути Гейл слезе, Стафърд и Лили вече я чакаха пред дясната врата на джипа.

-      Съжалявам - извини се тя и вдигна за оправдание книгата на Стафърд. - Не можах да я оставя.

-      Добра е, нали? - усмихна се той самодоволно.

-      Медният свитък - поде тя, когато със Стафърд се качиха в колата, а Лили отиде да отвори портите. - Истински е, нали?

-      Нали не мислиш, че имам навика да пълня книгите си с измислени находки? — попита той кисело. - Иди в Йорданския археологически музей, ако не ми вярваш.

-      Нямах това предвид - каза Гейл и запали двигателя. Почака го да загрее, преди да потегли. - Но откъде си сигурен, че не става въпрос за фалшификат?

-      Ако е фалшификат, със сигурност не е от нашето време - заяви той, когато Гейл удари спирачки, за да се качи Лили. - Научните анализи доказват това отвъд всякакво съмнение. Едва ли е и древен фалшификат, защото есеите не са известни с фриволността си, нали? Особено като имаме предвид, че става въпрос за 95% чистота на медта - металът е на практика абсолютно чист за ритуалните им нужди. А есеите са се отнасяли много сериозно към чистотата.

-      Така е.

-      Пък и не става въпрос за един метален лист, а за три, намерени заедно - пък това са доста фалшификати. Не са надраскани по обичайния начин с широк инструмент. Някой е изсякъл буквите отзад с длето. Много прецизна работа, повярвай ми. Не, който си е направил целия този труд, го е сторил само защото е вярвал, че създава оригинал.

-      Вярвал е? - не разбра Гейл.

Той я удостои с усмивка като учител, награждаващ буден ученик.

-      Изглежда, текстът е преписан от друг по-стар документ, вероятно от човек, който не е знаел езика. Предполагам, че е възможно някой шегаджия да е направил фалшификат върху папирус или пергамент, а есеите са решили, че е оригиналът. Толкова силно са го почитали, че когато е започнал да се разпада, са го преписали, но върху мед. Но това е само недоказана хипотеза, нали?

Теглена от магаре каруца, натоварена с дълги зелени стъбла от захарна тръстика, които се поклащаха като пола на хавайска танцьорка, блокира тесния път и Гейл бе принудена да забави ход. Все още беше тъмно, но хоризонтът на изток бе започнал да просветлява от първите лъчи на зората. Стафърд се пресегна и натисна клаксона, след това още веднъж и още веднъж, докато Гейл не му бутна ръката.

-      Няма къде да отбие - обясни тя.

Стафърд се намръщи, кръстоса крака и скръсти ръце на гърдите си.

-      Осъзнаваш ли колко е важен за филма ми този кадър с изгрева? — попита недоволно той.

-      Ще стигнем навреме.

-      Ехнатон е избрал Амарна за своя столица заради изгрева на слънцето между двете скали, които наподобяват символа на Атон. Това ще е първият ми кадър. Ако не го снимам...

-      Ще го снимаш - увери го тя. Каруцата най-накрая намери къде да отбие. Гейл махна с благодарност, когато я подмина, а от ускорението книгата на Стафърд изпадна от таблото. Той я вдигна, прелисти я авторитетно и гордо и се задържа на страницата, на която имаше негова снимка пред Стената на плача, за да се полюбува на себе си. Гейл кимна към фотографията.

-      Защо си толкова сигурен, че съкровищата от Медния свитък са от храма на Соломон? - попита тя.

-      Мислех, че си прочела книгата.

-      Не успях да я завърша.

-      Надписът е на иврит - отвърна ѝ той. - Бил е собственост на есеите. Затова съкровището без съмнение е еврейско. А указаните количества са умопомрачителни - над четирийсет тона злато. По днешни цени струва милиарди долари. Такова богатство може да притежава само изключително богат владетел или много мощна институция. Същевременно се твърди, че част от това съкровище е натрупано от десятък, а такъв данък се плаща обикновено на религиозни организации. Останалите ценности са предмети, свързани с религията - потири и свещници. Очевидно собственик на всичко е религиозна институция. В древен Израил това означава или първия храм - този на Соломон, разрушен от вавилонците през 586 г. пр. Хр., или втория храм, построен върху руините на първия и разрушен от римляните през 70 г. сл. Хр. Повечето учени свързват Медния свитък с втория храм. Но в книгата си доказвам, че тази връзка е невъзможна.

-      Доказваш?

-      Всичко е въпрос на дати - каза Стафърд. - Нали помниш, че Медният свитък е открит в пещерите на Кумран. А Кумран е завзет и окупиран от римляните през 68 г. сл. Хр., две години преди падането на Йерусалим. Привържениците на теорията за втория храм ще те накарат да повярваш, че евреите са изнесли съкровището от територията, контролирана от тях, заровили са го в окупираната от римляните земя и са скрили картата за него точно под носовете на римските гарнизони. Колко луд трябва да си, за да направиш подобно нещо? Но дори това не е най-важното. Медният свитък е намерен под другите свитъци, които пък са оставени там най-малко двайсет години преди римската инвазия. И както вече казах, те са преписани от друг по-стар документ. А шрифтът е особена версия на архаичен иврит с квадратни знаци от 200 г. пр. Хр., а може би и от по-рано. Кажи ми сега каква е вероятността съкровищата от втория храм да са скрити от римляните стотици години преди те да се появят по тези земи?

-      Наистина изглежда странно.

-      Така че ако съкровището от Медния свитък не е от втория храм, трябва да е от първия.Quod erat demonstrandum.291

Стигнаха до нилското шосе и поеха на юг. Бледозелените, розовите и тюркоазените лампички на минаретата грееха в мрака като светлини на увеселителен панаир. Гейл зави надясно, а после наляво, мина през едно малко селце, после през буйните поля от изкласили жита и се спусна по лекия наклон към спокойния Нил. Зората вече обагряше хоризонта на изток в синьо, макар че имаше още време преди слънцето да се покаже над скалите на Амарна.

-      Така добре ли е? - попита тя.

-      Идеално е - усмихна се широко Лили от задната седалка.

Слязоха от колата, прозяха се и се протегнаха. Лили нагласи камерата и провери звука, докато Стафърд се пудреше. Гейл седна на капака, за да се стопли на загрятата ламарина. Мислите ѝ се рееха приятно. Някъде в далечината един мюезин започна да се моли.

Медният свитък. Древни изгубени съкровища. Засмя се на глас. На Нокс това щеше много да му хареса.

II

-      Дано да е достатъчно - изсумтя Грифин, докато тъпчеше с крака смесицата от пясък, камъни и пръст, с която бяха запълнили шахтата. Всички помагаха, но имаше много работа и не спряха цяла нощ. Чувстваше се изтощен. Все още имаха възможност да поспят два-три часа, не бяха много, но все пак щяха да ги ободрят.

-      Ами преподобният? - попита колебливо Мики. - Не трябва ли да го изчакаме?

-      Едва ли ще дойде тук - сопна му се Грифин. На Питърсън никога не му се налагаше да обяснява. Само раздаваше грубо заповеди и слугите му се втурваха да ги изпълняват. - Ще се върнем по-късно.

-      Въпреки това си мисля, че трябва да...

-      Прави каквото ти казвам, ясно ли е? - Избърса си ръцете на гърба на дрехата си, обърна се и тръгна към колата, като полагаше максимални усилия да изглежда авторитетно. Не беше сигурен, но се надяваше, че студентите ще го последват. Ала когато хвърли поглед назад, ги видя коленичили в кръг и прегърнати да благодарят на Бога.

Грифин усети познатото сладко пробождане на завистта в слабините си, беше почти като лъст. Колко хубаво беше да се слееш с групата и да се освободиш от цинизма и съмненията. Но неговата личност беше изградена преди десетилетия и не знаеше как да се смирява и как да приеме вярата.

-      Хайде - подкани той, като се мразеше за сговор- чивостта, която се прокрадна в гласа му. - Трябва да вървим.

Но те не му обърнаха никакво внимание. Наслаждаваха се на онова, което правеха. Нетърпението му се превърна в страх, в усещане, че го дебне ужасна беда. Как, по дяволите, се стигна дотук? Нейтьн не му каза какво се бе случило с Нокс и Тауфик, но по шока, в който бе изпаднал, съдеше, че не ще да е нещо хубаво. Беше го отпратил преди останалите да го видят, но сега се притесняваше, че може да се натъкне на Клеър в хотела. А Клеър беше различна от останалите. Тя имаше собствени преценки за нещата. Ако откриеше, че се е случило нещо лошо... Господи! Цялата картонена къща щеше много бързо да се срути.

Най-накрая приключиха. Тръгнаха, все още развълнувани от молитвата. Качиха се в багажника на пикапа, никой не пожела да седне при него в кабината. Понякога наистина ги мразеше, ето колко ниско беше паднал. Миг на слабост. Това беше, нищо повече. Момичето седеше на първия ред по време на лекциите му и впиваше в него немигащи невинни сини очи. Не беше свикнал с откровеното обожание на привлекателни млади жени. Сърцето му започваше да бие силно. Лекция след лекция отбягваше погледа ѝ. А тя не спираше да го зяпа като хипнотизирана. Веднъж дойде по време на обедната почивка в кабинета му и седна на стола пред писалището му. Когато коленете им се докоснаха под бюрото, ръцете му, сякаш командвани от нечий друг разум, инстинктивно се протегнаха към топлата вътрешност на бедрото ѝ и пръстите му се впиха между краката ѝ.

Шокираният ѝ писък все още го преследваше, изчервяваше се всеки път, когато си спомнеше за него.

Естествено, никой не застана на негова страна. Шефката му се възползва от възможността да го уволни. Тя никога не го беше харесвала. Отмъстителната кучка сигурно беше пуснала слух, защото никой не отговаряше на молбите му за работа. Никой, освен Питърсън. Какво очакваха от него? - помисли си той гневно. Да гладува?

През рева на двигателя дочу странен шум. Отпусна педала на газта и погледна през рамо. Пътниците му отзад пееха. Огрените им от луната лица сияеха от набожност, бяха вдигнали ръце в екстаз и отдаваха заедно почит на Бога. И без това лошото му настроение се развали още повече. Може пък да имаше нещо в религията. Може би ако и той започне да вярва така, привлекателните млади жени няма да пищят ужасени, когато си сложи ръката на крака им.

Може би.

III

Нокс внезапно дойде в съзнание. В замъгления му мозък се прокрадна страх, без да е съвсем сигурен от какво. В стаята беше съвсем тъмно, само светлините на преминаващите коли от време на време рисуваха жълти фигури по тавана. Но това само още повече го разтревожи, защото не успя да разбере къде се намира. Опита се да вдигне глава, но в шията му нямаше никакви сили. Помъчи се да се изправи, но чувстваше ръцете си омаломощени и напълно безполезни. Съсредоточи се върху очите, завъртя ги наляво, надясно, нагоре, надолу. На ръката му имаше система. Проследи прозрачната тръбичка до стойката с банките. Болница. Това обясняваше защо се чувства толкова зле. Но нямаше никакъв спомен какво го бе довело тук.

Отвън пак премина кола и предните ѝ фарове осветиха силует на мъж до нощното му шкафче, който се взираше в него. Той измъкна възглавницата изпод главата на Нокс, хвана я здраво с две ръце и като че ли се канеше да я притисне в лицето му. Чу се тракане на токчета по плочките в коридора, което все повече се приближаваше. Мъжът изчезна в сенките. Нокс се опита да извика, но не успя да издаде и звук. Тракането на токчетата подмина стаята, после изчезна през летящата врата и настъпи тишина.

Мъжът отново излезе от сенките с възглавница в ръка. Постави я върху лицето на Нокс и притисна силно. До този момент всичко беше като халюцинация, като кошмар. Но когато възглавницата се стовари върху него и той не можеше да си поеме въздух, сърцето му изведнъж започна да помпа здраво, по вените му се втурна адреналин, който със закъснение му даде сили и му позволи да се раздвижи. Нокс дращеше ръцете на мъжа, риташе със стъпала и колене и се опитваше да се извърне настрани, да си поеме дъх. Но нямаше от какво да се оттласне, мускулите му отново се умориха, а от липсата на кислород главата му се замая. Тялото му се предаваше. В последен опит да издере лицето на нападателя, той замахна с ръка и толкова силно дръпна тръбичката на системата, че стойката се заклати и се стовари с грохот на пода. Възглавницата веднага се отдръпна от лицето му и падна на земята, а Нокс пое най-дълбокия дъх в живота си и усети как кислородът се смеси с кръвта му.

Вратата рязко се отвори. Влетя полицай, който светна лампата и видя падналата стойка на системата и тежко дишащия Нокс. Върна се в коридора и започна панически да вика за помощ. Нокс лежеше изпълнен с ужас, че нападателят може да го довърши, но тогава се появи лекарят - беше с двудневна брада, а очите му тежаха от умора. Той вдигна стойката на системата и провери тръбичката, след това заби отново иглата в ръката на Нокс.

-      Защо ми причиняваш това? - промърмори той. - Искам малко да поспя.

Нокс се опита да каже нещо, но устата му не го слушаше и от нея излезе само дрезгав хрип. По бузата му потече слюнка. Сестрата състрадателно я обърса. Лекарят провери пулса на Нокс и вдигна вежда.

-      Паника, а? - каза. - Нормално е. Претърпя ужасна катастрофа. Но вече си в безопасност. Това е болница. Нищо лошо не може да ти се случи тук. Трябва само да си почиваш. Както и всички ние. - Вдигна възглавницата от пода, потупа я и я върна под главата на Нокс. След това кимна доволно и излезе, като преди това угаси лампата и остави Нокс в ръцете на непознатия, който искаше да го убие.

17.

I

Фериботът на река Нил беше малко по-голям метален сал с мотор. Гейл се облегна на парапета и се загледа в рибарите, които избутваха с плоските си гребла своите небесносини лодки през гъстата водна растителност. Коптски монах си мърмореше нещо, докато прокарваше пръст по дребния шрифт на библията си. Деца бяха провесили крака над водата и чакаха внезапно проблясване на лъчите по люспите на риба. Четирима млади селяни наблюдаваха втренчено Стафърд и се подсмихваха. Но дори това не можеше да помрачи доброто му настроение, което го завладя, след като снима сцената с изгрева.

Слязоха на източния бряг и поеха по малък хълм през прашно село. Децата ги гледаха с широко отворени очи, сякаш никога преди това не бяха виждали туристи. Продавач на плодове плюеше върху парцал и лъскаше с него оскъдната си стока от лимони и манго. Подминаха гробище и поеха по пуст път към билетния център на Амарна. Кепенците бяха спуснати, макар че под навеса на една барака седяха двама туристически полицаи и пушеха. Единият от тях стана и тръгна към тях.

-      Подранили сте - каза дрезгаво той.

-      Снимаме филм - обясни му Гейл. - Не ни ли очаквахте?

- Не.

Гейл сви рамене. Винаги така ставаше в Египет. Получаваш разрешение от Върховния съвет, армията, службите за сигурност, полицията и още сто институции. Но никой не си прави труда да предупреди хората на място. Тя махна на Лили да дойде с дебелата папка с документи и да му ги покаже. Мъжът разгледа без особен интерес един-два листа и поклати глава.

-      Ще се обадя на шефа - каза и тръгна към бараката. - Изчакайте тук.

Гейл се върна при джипа и отвори жабката. Беше ѝ станало втора природа да си носи необходимото за такива случаи. Извади един шоколад и отиде с него при втория полицай. Обели станиола, предложи му парче, взе си и тя. И двамата се усмихнаха дружелюбно един на друг, когато усетиха приятния вкус от топящото се в устата им лакомство. Гейл му подаде остатъка от блокчето и му даде знак да почерпи и другия си колега. Той кимна и се усмихна доволно.

-      Шоколадена дипломация, а? - промърмори Лили.

-      Може да ти спаси живота, повярвай ми.

Първият полицай приключи разговора по телефона и махна с ръка, за да покаже, че шефът му пътува към тях. Те се разхождаха наоколо, усмихваха се и ядяха шоколад, докато чакаха.

-      Какво става? - попита мрачно Стафърд. - Проблем ли има?

-      Просто сме в Египет - успокои го Гейл. Най-накрая зърнаха носещия се към тях пикап, който влачеше след себе си прашна диря. От него скочи мъж, който приличаше на армейски офицер. Носеше идеално изгладена зелена униформа, на лъснатия му черен кожен колан висеше кобур. Имаше необичайно светъл тен за Египет, косата му бе подравнена с бръснач, а мустаците - копринени. Но въпреки суетата на повърхността си личеше, че е корав човек.

-      Аз съм капитан Халид Осман - представи се той. - Какъв е този филм, за който ми съобщиха? - Протегна ръка, за да получи папката на Лили. Докато я разлистваше, ставаше все по-мрачен. - Никой нищо не ми казва - оплака се тихо. - Защо никой нищо не ми казва?

-      Всичко е наред - отвърна Гейл.

-      Изчакайте тук. — Той влезе в бараката на охранителите и проведе телефонен разговор, който бързо се разгорещи. Върна се и кимна към Гейл. - Какво точно искате да снимате?

Гейл взе папката и потърси в нея графика на снимките. Вътре бяха описани всички основни забележителности в Амарна, включително граничните стели, работното селище, северният дворец, южните гробници и фараонската гробница.

-      И смятате да снимате всичко това за един ден? - прошепна тя на Лили.

Лили поклати глава.

-      Започнахме да събираме разрешителните, преди Чарлз да завърши сценария. Подадохме молба за всичко за всеки случай. Трябват ни само граничните стели, северният дворец и фараонската гробница.

-      Къде точно във фараонската гробница искате да снимате? - поинтересува се капитан Халид.

-      Само входа и погребалната зала.

Той присви недоволно очи, но като че ли го прие.

-      Ще ви трябват придружители - заяви и ѝ върна папката. - С Насър ще дойдем с вас.

Гейл и Лили се спогледаха. Само това им трябваше - да им върви цял ден по петите.

-      Много мило - започна Гейл, - но съм сигурна, че ние...

-      Идваме с вас - повтори Халид.

Гейл се усмихна насила.

-      Много мило - каза тя.

II

Нокс лежеше вцепенен в болничното легло и чакаше нападателят да се появи отново, да грабне възглавницата и да довърши започнатото. Но секундите отминаваха и нищо не се случваше. Сигурно си беше тръгнал. Ала бе рано да се успокоява. Някой искаше да го убие и знаеше къде да го намери. Трябваше да се махне от това място.

Приливът на адреналин му даде малко сили. Премести десния си крак към ръба на леглото и го остави да падне тежко надолу. Изчака да се стабилизира и премести и левия си крак. Последваха го бедрата, тазът, а накрая и цялото му тяло се строполи на пода. Системата се откъсна от ръката му, стойката се заклати, но остана изправена. Лежеше свит и очакваше всеки миг вратата да се отвори с трясък. Но никой не влизаше. Дрехите му бяха върху шкафа. Пропълзя с мъка до там и ги издърпа. Бяха скъсани и изцапани с кал и гориво, но въпреки това правеха по-малко впечатление от болничната нощница. Обу си панталона, ризата и черния пуловер. Подпря се на металната рамка на леглото и се изправи на крака. Отливът на кръв от главата го замая, едвам се овладя да не припадне. Пусна рамката на леглото и се заклатушка през стаята към вратата. Трябваше му малко време, за да дойде на себе си. Пое дълбоко дъх. Отвори вратата. Сутрешното слънце го заслепи през отсрещния прозорец. Тръгна, подпирайки се на стената.

- Хей!

Нокс погледна наляво. Полицаят пушеше до отворения прозорец. Изхвърли цигарата, скръсти ръце и си придаде строг вид, очевидно смяташе, че това е достатъчно, за да върне пациента обратно. Но Нокс се обърна на другата страна и излезе през летящата врата към стълбището. Тръгна надолу, като стискаше здраво парапета.

-      Хей! - извика полицая от вратата. - Върни се!

Нокс се мушна в друг коридор, досущ като първия.

На стената се бе облегнал санитар и си топлеше ръцете около чаша чай. Той чу виковете на полицая, остави чашата и тръгна към Нокс. Вляво имаше врата. Беше заключена. Нокс пресече коридора и пое към прозорците, отвори ги и погледна навън. Долу имаше бетонобъркачка и купчина пясък. Качи се на перваза и скочи точно когато полицаят го хвана за глезена. Гравитацията го отскубна от хватката, той завъртя рамото си и посрещна с него купчината пясък, след това се изтърколи на алеята. Една кола зави рязко, за да го избегне, шофьорът започна да крещи и да размахва юмрук.

Изправи се, мина покрай изоставения пропускателен пункт и излезе на шосето. Профуча камион и го накара да се прилепи към оградата. Таксиджия натисна клаксона. Нокс му махна да се приближи, отвори задната врата и се строполи на седалката точно когато полицаят изтича на шосето.

-      Имаш ли пари? - попита шофьорът.

Езикът на Нокс беше надебелял. Не можеше да произнесе и една дума. Затова пребърка джобовете си, намери портфейла и извади от него няколко смачкани банкноти. Тасиджията кимна и потегли, като остави зад себе си напразно крещящия полицай.

-      Накъде? - попита.

Въпросът свари Нокс неподготвен. Единствената му грижа беше да се измъкне. Но някои въпроси се нуждаеха от спешни отговори: каква бе мистериозната катастрофа, заради която се бе озовал в болницата, и кой беше непознатият, опитал се да го убие? Последният му ясен спомен беше срещата за кафе с приятеля му французина Огюстен. Може би той щеше да знае нещо. Произнесе с усилие адреса му и се отпусна изтощен на задната седалка.

III

-      Може ли да се отдръпнеш? - попита Стафърд. - Виждам те.

Гейл се огледа безпомощно. Лили вече беше снимала граничните стели и сега Стафърд нагласяше камерата, за да заснеме себе си на фона на пустинята. Нямаше къде да отиде - или щеше да я вижда, или трябваше да застане в кадър.

-      Ела с мен - каза Лили и посочи тясна пътека, която водеше нагоре по склона. - Аз си свърших работата.

Стръмната пътека се оказа опасна, защото пръстта се свличаше, но двете скоро се озоваха на върха на платото, от което се откриваше прекрасна гледка към пясъчната долина, чак до тънката ивица растителност, която обграждаше Нил.

-      Господи! - възкликна тихо Лили. - Представи си да живееш тук.

-      Изчакай да стане пладне - засмя се Гейл. - Или се върни през лятото. Дори затвор не би построила тук.

-      Защо тогава Ехнатон е избрал да се засели по тези места? Сигурно е имал по-важни причини от това, че слънцето изгрява между скалите.

-      Амарна е била девствена територия - обясни Гейл. - Никога не е била осквернявана от някой друг бог. Може би това е същественото. И сигурно си спомняш, че Египет се е делял на Горен и Долен, две части, които винаги са си съперничели коя да доминира. Тук на практика е минавала границата между тях, затова Ехнатон е решил, че е прагматично да управлява от това място. Макар че има и други хипотези.

-      Като например?

Гейл посочи на север, където извитата скалиста ивица се допираше до Нил.

-      Там Ехнатон е построил собствения си дворец. Има дебела естествена сянка и е толкова близо до Нил, че могат да се поддържат прекрасни градини и басейни. Когато му се е налагало да ходи до центъра на Амарна по работа, се е качвал в колесницата, а около него вървели войници, които са го пазели от слънцето.

-      Някои хора са си живеели живота.

-      Напълно. В главния храм на Атон имало стотици маси. По време на церемониите всяка била отрупана с месо, плодове и зеленчуци. Но по човешките останки в гробищата откриваме ясни следи от анемия и недохранване. А има и едно прочуто писмо от асирийския цар Ашурубалит. „Защо държите пратениците ми под жаркото слънце? Ще умрат така. Щом на владетеля му харесва да стои на слънце, така да бъде. Но защо моите хора да страдат? Това ще ги убие.“

Лили се намръщи.

-      Смяташ, че е бил садист?

-      Възможно е. Да речем, че шефът ти е прав и Ехнатон е страдал от някаква ужасна болест. Не е трудно да си представим, че е изпитвал удоволствие от страданията на другите, нали?

- Не.

-      Но истината е, че не съм сигурна. Никой не е. Нито аз, нито Фатима, нито шефът ти. Просто нямаме достатъчно доказателства. Трябва да намерите начин да кажете това на зрителите си. Всичко във филма ви ще са само предположения, а не факти. Всичко.

Лили присви инатливо очи.

-      Думите на Фатима от снощи ли са причината да кажеш това?

-      Какво имаш предвид?

-      Онези талатати, на които Ехнатон е изобразен без гениталии. Те ви притесняват. Затова отиде да си легнеш.

Гейл усети, че се изчервява.

-      Просто смятам, че е прекалено рано да правим изводи.

-      Тогава защо тя ни каза за тях?

-      Това е прекрасна част от Египет. Хората са очарователни, историята е като приказка, но никой не идва тук. Фатима иска да промени това.

-      И ние сме примамката?

-      Не бих се изразила така грубо.

-      Всичко е наред - усмихна се Лили. - Всъщност се радвам. Ще ми се филмът да свърши нещо полезно.

-      Благодаря.

Лили кимна

-      Може ли да ти задам един глупав въпрос? Измъчва ме откакто дойдохме, но все нямам смелост да попитам.

-      Разбира се.

-      Става въпрос за произношението. В древната египетска азбука не е имало гласни, нали? Откъде знаете тогава как са се произнасяли имена като Ехнатон и Нефертити?

- Това изобщо не е глупав въпрос - усмихна се Гейл. -       Истината е, че не знаем със сигурност. Но имаме известни подсказки от други езици, най-вече коптския.

-      Коптския? - свъси чело Лили. - Мислех, че коптите са религиозна общност.

-      Така е - съгласи се Гейл. — Всичко тръгва от завоюването на Египет от Александър Велики. Той въвел гръцкия като официален език за администрацията, но хората продължили да си общуват на египетски, разбира се. Писарите постепенно придобили навика да записват египетската реч с гръцката азбука, в която е имало гласни. Така се ражда коптският, който става официален език на ранните християни по тези земи, затова двете понятия донякъде се припокриват. Всеки път, когато открием египетски текст, написан на коптски, придобиваме доста правдива представа за оригиналното произношение. Разбира се, не пълна, особено за епохата на Амарна, която е приключила около хиляда години преди Александър. За нея съдим най-вече по шумерския клинопис, а не толкова по коптския. А това е много трудно, повярвай ми. Затова името на Ехнатон е изписвано по толкова различни начини през годините. Викторианците всъщност са го знаели като Куенатен или Кенуатен, но напоследък... - Тя млъкна, сложи длан върху корема си и започна да диша бързо и тежко.

-      Какво има? - попита тревожно Лили.

-      Нищо. Само малко ми прилоша.

-      Това проклето слънце.

-      Да. - Гейл се окопити и успя да се усмихне. - Имаш ли нещо против да се върна в колата и да поседна вътре за малко?

-      Разбира се, че не. Искаш ли да дойда с теб?

-      Благодаря, но ще се оправя. - Тя се заклатушка надолу по пътеката към паркирания джип. Туристическите полицаи подремваха пред собствената си кола. Гейл взе книгата на Стафърд от таблото, седна на шофьорската седалка и усети как нагрятата тъмна синтетична тапицерия залепна за нея. Прелисти страниците и намери каквото търсеше.

Да. Точно както си спомняше.

Но това беше невъзможно. Просто невъзможно. Или пък не?

IV

В мига, в който стойката на системата се строполи на пода, Питърсън разбра, че шансът му се бе изплъзнал. Сега му оставаше само да се надява, че ще се измъкне незабелязано. Скри се зад вратата, когато полицаят надникна вътре, и излезе, когато той тръгна да търси сестра. Мина през летящата врата в края на коридора, слезе два етажа надолу и напусна сградата през противопожарния изход. След това седна в тойотата си и остана известно време неподвижен, за да се съвземе и да премисли случилото се.

Гордееше се със силния си характер. Със способността си да се контролира. Но в момента напрежението го побеждаваше. Нокс със сигурност щеше да разгласи нападението. Дори и да не си спомня случилото се вчера, с лекота ще опише нападателя и Фарук веднага ще направи връзката. Отричането нямаше да спаси Питърсън. Имаше нужда от алиби. Трябваше да се върне на разкопките.

В този миг се отвори прозорец на първия етаж. Вдигна глава и видя Нокс да скача през него върху купчината пясък отдолу, а след това да се изправя с мъка на крака и да тръгва към шосето.

Питърсън потръпна. Почувства, че му се дава още един шанс. Бог е искал той да види това. И значеше, че още има задачи за него. Дълбоко в сърцето си знаеше, че е така, и без да се поколебае, прие мисията.

Включи тойотата на скорост и последва Нокс по шосето. Видя го как се строполи в едно такси. Последва таксито на изток през Александрия, докато то спря пред висок сив жилищен блок. Нокс слезе, клатушкайки се, и изчезна във входа. Питърсън паркира и отиде да прочете имената на звънците. На шестия етаж живееше някой си Огюстен Паскал. Така се казваше най-прочутият подводен археолог в Александрия. Със сигурност Нокс отиваше при него. Вратата на асансьора се отвори и през нея излязоха две жени, които не спираха да си бъбрят, докато прекосяваха фоайето. Питърсън не можеше да си позволи да бъде видян. Наведе глава и забърза обратно към тойотата, за да изчака там възможността, която бе сигурен, че неговият Бог ще му предостави.

18.

I

Лили наблюдаваше с любопитство слизащата към джипа Гейл. Като я видя как сграбчи книгата на Стафърд и започна нетърпеливо да я прелиства, си спомни как бе разпитвала шефа ѝ за Медния свитък.

Сигурна беше, че нещо ще се случи.

Тя също тръгна надолу и се приближи тихо изотзад. Беше само на няколко крачки, когато Гейл я чу, затвори рязко книгата на Стафърд и се опита да я скрие непохватно.

-      Господи! - възкликна тя и сложи ръка на сърцето си. - Стресна ме.

-      Извинявай - отвърна Лили. - Не исках. - И постави длан върху рамото на Гейл. - Сигурна ли си, че си добре?

-      Добре съм. Моля те, не се тревожи.

-      Как да не се тревожа? След всичко, което направи за нас.

-      Нищо не е, наистина.

Лили си позволи да се усмихне дяволито.

-      Медният свитък, нали?

Очите на Гейл се разшириха.

-      Как разбра?

-      Стига, Гейл. Трябва да играем покер, преди да си тръгна. Хайде, изплюй камъчето.

Погледът на Гейл се стрелна тревожно към Стафърд, но очевидно нуждата ѝ да сподели се оказа по-силна.

-      Нали няма да кажеш на никого? - попита тя. - Не и преди да проумея какво означава.

-      Имаш думата ми - кимна Лили.

Гейл отвори книгата и показа комбинациите от гръцки букви на Медния свитък.

-      Виждаш ли това? - попита. - Първите три групи букви трябва да се произнесат Кен-Хаг-Ен.

-      Кенхаген? - намръщи се Лили. - Да не би да имаш предвид... Ехнатон?

-      Да, мисля, че е това.

-      Но това е невъзможно.

-      На мен ли го казваш? - Гейл се изсмя тъжно. - Медният свитък е еврейски документ, а вие сте тук да снимате филм, с който да заявите, че Ехнатон е бил Мойсей.

-      Господи! - промълви Лили. Тя погледна към Стафърд. - Съжалявам, Гейл. Трябва да ми позволиш да му кажа.

Тя поклати енергично глава.

-      Той няма да е доволен.

-      Шегуваш ли се? Това е истинска бомба.

Гейл вдигна книгата на Стафърд.

-      Не си ли я чела? Той печели пари и слава, като твърди, че съкровищата от Медния свитък са от храма на Соломон. Искаш да му кажеш, че се е объркал напълно и че те всъщност са местни съкровища?

-      Местни?

-      Ако това наистина е името на Ехнатон - кимна Гейл. - Точно това означава.

-      Но Медният свитък е на иврит - протестира Лили.

-      Да, но е преписан от друг по-стар документ. Може би есеите са го превели, докато са го преписвали. Ако сте прави, че Ехнатон е Мойсей, тогава есеите са неговите истински потомци.

-      Какво искаш да кажеш?

-      Чела ли си Химна на Атон от Ехнатон? Той много добре показва начина му на мислене. В общи линии той дели всичко на слънце и мрак, добро и зло. Точно такъв е бил и светогледът на есеите. Те се наричали „Синове на светлината“ и се чувствали длъжни да водят битка на живот и смърт със „Синовете на мрака“. Те също са имали култ към слънцето. За тях Бог е бил „идеалната светлина“. Всяка сутрин са се молили, обърнати на изток, подканяли са слънцето да изгрее. Дори са носели със себе си кърпи, с които са покривали лицата си, за да не обидят слънцето. Използвали са слънчев календар също като нас. А Амарна е обърната на 20 градуса южно от източната посока, Кумран е точно на същата ос.

-      Господи! — промълви Лили.

-      Ритуалните текстилни материи на есеите са египетски, както и боите. Погребенията им са египетски. Археолози дори са открили анкх^301 на надгробен паметник в Кумран, а този йероглиф е символът на живота за Ехнатон. Също така са маркирали свитъците си с червено мастило, а това се среща само в Египет. А ето сега и Медния свитък. Древните египтяни понякога са изписвали важните си документи върху мед. Никой друг не го е правил - поне доколкото аз знам. Свитъците от Мъртво море са пълни с препратки за духовния лидер на есеите, месианска фигура, споменавана само като „Учителя по праведност“. Точно така е бил известен и Ехнатон в Амарна.

-      Значи е истина. Няма как да не е.

-      Не е задължително. Амарна и Кумран ги делят повече от хиляда години. А и всички доказателства, които току-що приведох, са косвени. Никой не е открил досега пряка връзка.

-      Медният свитък не е косвено доказателство - отбеляза Лили.

Последва мълчание.

-      Не - призна накрая Гейл. - Не е.

II

Майсторите си бяха тръгнали от апартамента на Огюстен Паскал преди седмица, но бяха оставили след себе си характерната миризма - смесица от боя и разтворител. Най-силно се усещаше сутрин, когато проклетата нова зора изгряваше подигравателно над лекия му махмурлук и празното място до него. Вече две седмици спеше на това легло, а още не го беше пробвал. Нещо сериозно се бе объркало в живота му.

Чу силно тропане по външната врата. Отвратителните му съседи непрекъснато се оплакваха. Обърна се настрани, покри ухото си с възглавницата и изчака да се разкарат. Господи, колко беше уморен. Въпреки скъпото ново легло и хубавия матрак, фините чаршафи и възглавниците от патешки пух, не помнеше да е спал някога толкова зле и да се е събуждал с такава безмилостна умора.

Тропането не спря. Той извика раздразнено, стана, обу джинси и навлече пуловер, и отиде да отвори.

-      Какво, мамка му?... - изсъска, но после видя Нокс. Забеляза, че е ранен. - Мили Боже! Какво, по дяволите, ти се е случило?

-      Катастрофа - изломоти завалено Нокс. - Нищо не помня.

Огюстен го погледна ужасено, обърна се и тръгна към спалнята, за да си вземе якето.

-      Ще те заведа в болницата.

-      He - изхриптя Нокс. - Там не е безопасно. Един човек. Сложи възглавница на лицето ми.

-      Какво? Кой?

-      Не знам. Беше прекалено тъмно.

-      Ще се обадя в полицията.

-      Не! Никаква полиция. Никакви лекари. Моля те. Разбери какво става.

Огюстен сви рамене и помогна на Нокс да стигне до дивана, след това отиде в кухнята, наля и на двамата по чаша вода и изпи своята на един дъх.

-      Добре - каза той и си избърса устата. - Да започнем отначало. Катастрофа, значи. Къде стана?

Нокс поклати глава.

-      Не помня. Последното, което си спомням, е как пих кафе с теб.

-      Но това беше онзи ден! — възкликна Огюстен. - Имаш ли някакви касови бележки? Нещо друго, по което да проследим пътя ти?

- Не.

-      Ами мобилният ти телефон? Виж на кого си се обаждал.

Нокс потупа тъжно джоба си.

-      Загубил съм го.

-      Тогава електронната поща. - Той помогна на приятеля си да стигне до масата, сложи пред него лаптопа си и се свърза с интернет. Нокс влезе в пощата си и видя, че има непрочетено съобщение от Гейл.

„Здрасти, Даниел,

Пращам ти обратно твоите снимки на терапевтите, поне тези, които успях ла обработя. Другите бяха много тъмни и размазани и за толкова кратко време не мога да направя нищо повече, но ще продължа да ги обработвам. Къде ги снима? Пак ли си се забъркал в нещо? Нямам търпение да разбера. Днес развежлам едни хора в Амарна, но ще ти се обадя довечера.

И ти ми липсваш.

С цялата ми обич, Гейл".

Сърцето на Огюстен заби силно, докато четеше съобщението. По лицето му не остана и капчица кръв.

-      Всичко наред ли е? - попита Нокс, който го гледаше озадачен.

-      Снимки на терапевти? - изуми се Огюстен. - Къде, по дяволите, си снимал терапевти?

-      Откъде да знам? - сви рамене Нокс. - Забрави ли, че имам сътресение на мозъка?

Приятелят му кимна.

-      Отвори проклетите снимки. Става интересно.

III

Сред притурките в книгата на Стафърд имаше пълна транскрипция и превод на Медния свитък. Гейл и Лили прочетоха заедно превода.

-      Колко тежи един талант? - попита Лили.

-      Различно на различните места - отвърна Гейл. - От двайсет до четирийсет килограма.

-      Тук става въпрос за девет хиляди таланта - отбеляза Лили. - Това са осемнайсет хиляди килограма злато. Невъзможно!

Гейл се намръщи. Лили беше права. Количеството просто не беше за вярване. Провери транскрипцията на оригинала на иврит.

-      Виж - посочи тя. - Мярката за тежест е отбелязана с буквата „к“. Преведено е като талант, защото това са мерните единици, използвани от евреите и споменати в Библията. Но ако става дума за Ехнатон и съкровището идва от Египет, то тогава теглото ще е отбелязано в мерните единици на Осемнайсетата династия, а те със сигурност не са били таланти, не и тогава, не и за злато. Тяхната единица се е наричала „кедет“ и съкратено се е изписвала „к“. А кедетът е далеч по-малка единица от таланта, някъде около десет-дванайсет грама.

-      Така вече може.

-      Наистина. Пак става въпрос за огромно количество злато, но по-достоверно. Погледни и числената система. Тези тирета, тези десетици. Това е класическа Осемнайсета династия.

Лили отстъпи назад и поклати глава.

-      Защо наследниците на Ехнатон ще заравят златото си в земята? Защо не са го взели със себе си?

-      Защото не са могли - обясни Гейл. - След смъртта на Ехнатон махалото се връща обратно. Традиционалистите вземат нещата в свои ръце и започват да си отмъщават. Повечето поклонници на Атон се отричат от вярата си и бягат в Тива, но не всички. Ако си права, че са евреи, според Изход са избягали посред нощ. А в такава ситуация не можеш да вземеш много багаж, защото ще те забави.

-      Значи са го заровили - заключи Лили. - И са описали местонахождението му в Медния свитък.

-      Едва ли са били много разтревожени - кимна Гейл. - Все пак за тях това е бил домът на единствения и най-истинския бог на земята, а те са били много вярващи. Смятали са, че скоро ще се завърнат победоносно. Но не е станало така, разбира се. Избягали са от Египет, заселили са се в Ханаан и са решили, че това е Обетованата земя. А когато оригиналът на Медния свитък е бил заплашен от унищожение или пък когато са забравили да четат египетски, са направили копие, само че на иврит. А може да има и други по-късни копия. И това копие някак си се озовава в Кумран. - Тя стана сериозна и се замисли. - Нали си чувала за Страшния съд? Битката при Мегидо?

-      Армагедон - каза Лили.

-      Точно така. След нея Бог би трябвало да управлява света от нов Йерусалим, описан от пророк Йезекил и в Откровението на Йоан. Но в Кумран са намерили свитък с друго описание на „новия Йерусалим“. Всъщност цели шест копия, което означава, че идеята е била свята за есеите. Градът е описан до най-малките подробности. Размери, ориентация, улици, къщи, храмове, водоснабдяване, всичко. И той съвпада поразително точно с един древен град.

-      Кой? - попита Лили, макар да подозираше отговора.

-      Този - отвърна Гейл и разпери ръце. - Амарна.

IV

Нокс кликаше върху снимките, които му беше изпратила Гейл, и мълчеше озадачен. Полуразкопан гроб, статуя на Харпократ, катакомби, мумифицирани човешки останки, кутия с отрязани човешки уши.

-      Мили Боже! - промълви, когато стигна до мозайката.

Огюстен почука с пръсти върху екрана.

-      Знаеш ли на какво ми напомня това?

-      На какво?

-      Да си чувал за Елифас Леви? Френски окултист, също като Алистър Кроули, но живял по-рано. Създал е изображение на митичното божество на тамплиерите Бафомет, който в модерната иконография е символ на дявола. Той е в същата поза със скръстени крака и сочеща нагоре дясна ръка. Има същия поглед. Същата издължена брадичка, дръпнатите очи и изявените скули. Схващаш ли?

-      По-бавно, ако обичаш - помоли Нокс и посочи раненото си чело.

-      Никой не е сигурен откъде се е появил Бафомет - продължи Огюстен. - Някой твърдят, че името идва от Мохамед. Други, че идва от гръцкото „бафе мети“, кръщение с мъдрост. Но има още една хипотеза, изградена върху използването на атбаш, еврейски шифър, при който първата буква на азбуката се заменя с последната, втората с предпоследната и така нататък.

-      Знам го - каза Нокс. - Есеите са го използвали.

-      Точно така. Което има смисъл, ако това място е принадлежало на терапевтите. Ако кодираш Бафомет с атбаш, получаваш „софия“, древногръцката дума за мъдрост, едно от въплъщенията на Бога. Бафомет на Леви е хермафродит с гърди, също като фигурата от мозайката.

Нокс се приближи. Не беше го забелязал, но Огюстен се оказа прав. Фигурата от мозайката изглеждаше мъжка, но имаше ясно изразени женски гърди.

-      Тогава хермафродитите са били смятани са свети същества - изтъкна Огюстен. - Древните гърци са ги наричали теоиди, богоподобни. Последователите на орфизма вярвали, че началото на света е поставено с излюпването на хермафродита Ерос от яйце. Все пак е по-лесно да си представиш как от нищото се появява само едно нещо, а не много. А когато всичко започва от едно начало, то трябва да е едновременно мъжко и женско.

-      Като Атум - допълни Нокс. Според египетската митология Атум се появил от първичната супа и създал сам себе си. Почувствал се самотен и започнал да мастурбира, като в този случай ръката му представлява женския възпроизводителен орган. Така създал Шу и Тефнут, от които се родил животът.

-      Точно така. Всъщност почти сигурно е, че орфизмът е взел идеята оттук, макар че божествени хермафродити има навсякъде. Знаеш ли, че староеврейските ангели също са хермафродити? В Кабала душите приличат на прочутия андрогин на Платон, който преди да се появи в материалния свят, се разделя на мъжката и женската си същност, които са обречени доживотно да се търсят. Според някои тълкувания дори Адам е бил хермафродит. „И сътвори Бог човека по Свой образ; по Божий образ го сътвори, мъж и жена ги сътвори.“311 За това е говорил Исус, когато е казал: „Тъй че те вече не са двама, а една плът.“322 Тази идея я има и в гности- цизма. Като се замисля, тя е част и от София, премъдростта Божия.333

-      Откъде знаеш всичко това?

-      Писах статия за един вестник преди няколко години. Много си падат по подобни врели-некипели. По-голямата част от информацията получих от Костас.

Нокс кимна. Костас беше възрастен грък, техен приятел, а мозъкът му беше истинска библиотека от познания за гностиците и ранните християни в Александрия.

-      Може би трябва да му се обадим.

-      Да видим първо с какво друго разполагаме. — Огюстен хвана мишката и отвори и останалите снимки. Небесни създания по тавана, млади мъже и жени, коленичили върху мръсни платнища, почистваха стените. Стенопис с фигура, коленичила пред двама мъже до входа на пещера. Гръцкият текст отдолу едвам се четеше. - „Сине на Давид, имай милост към мен“ - преведе той. - Говори ли ти нещо?

-      Не. - Нокс се облегна назад. - Виждал ли си някои от тези неща преди?

- Не.

-      А би трябвало, нали? Имам предвид, че ако авторитетен екип е намерил нещо подобно тук, ти би трябвало да знаеш. Дори да са го пазели в тайна от плебеи като мен, ти би трябвало да си чул.

-      Ще ми се да вярвам, че е така - отвърна Огюстен.

-      Но не забравяй, че говорим за Египет. Може би трябва да се обадя на Омар.

-      Добра идея.

Омар не отговаряше на мобилния си телефон. Огюстен звънна на служебния му. Нокс видя как приятелят му побледня и изражението му ставаше все по- мрачно.

-      Какво има? - попита.

Огюстен затвори телефона и се обърна към Нокс. Беше като поразен от гръм.

-      Омар е мъртъв - изрече дрезгаво.

-      Какво?

-      Казаха, че ти си го убил.

19.

I

-      Защо ме гледаш така? - попита ужасен Нокс. - Да не мислиш, че... не, не може да мислиш подобно нещо. Аз да убия Омар?

Огюстен сложи длан върху рамото му.

-      Разбира се, че не, приятелю. Но нека се обърнем към фактите. Омар е мъртъв. А ти сам каза, че си претърпял катастрофа и не помниш нищо. - Грабна якето си и прибра в джоба портфейла, мобилния телефон и ключовете. - Ще отида до болницата и до Върховния съвет по антиките да видя какво ще открия там. Ти оставаш тук. Почини си. Това обикновено е най-добрият начин да си възвърнеш паметта. И не се тревожи. Ще оправим тази работа.

Той затвори вратата след себе си и заключи.

II

Лили изглеждаше леко замаяна, вперила поглед в земята.

-      Да не би да мислиш... Искам да кажа, че е невъзможно някое от тези съкровища все още да е тук.

-      И аз се съмнявам - отвърна Гейл. - Тези места от години се претърсват обстойно. Нищо особено не е намерено. Няколко бижута на Нефертити през 19-и век. Няколко бронзови храмови съдове. Сигурно са били част от съкровището. Намерени са и още така наречените „гърнета със злато“, нещо като съдове, наполовина пълни със скъпоценния метал. Правели са ги, като са копаели дупки в пясъка, изливали са в тях разтопеното злато и са го оставяли да се втвърди. Винаги съм си мислела, че това най-вероятно са нечии спестявания или запаси от материал на някой златар, но е възможно да се окаже и част от съкровището.

-      И нищо друго?

-      Поне аз не знам. Но и никой не очаква кой знае какви находки. Целият град е бил изравнен със земята след смъртта на Ехнатон. - Гейл се изсмя тъжно. - Може би точно заради това е бил заличен, а не просто порутен и изоставен. Помисли си. Новите властници са разбрали какво са направили почитателите на Атон, намерили са част от съкровището или пък някой е проговорил...

Лили закима енергично.

-      Рушили са града тухла по тухла, докато намерят съкровището. - Тя докосна книгата на Стафърд. - Казва ли се къде е заровено съкровището?

Ярката слънчева светлина освети бялата страница. Двете се обърнаха с гръб, за да направят сянка на книгата.

-      В крепостта в долината Акор - прочете Гейл. - Четирийсет кубита^341 под източните стъпала. В гробницата. В третия ред камъни. В големия водоем във вътрешния двор с колоните, скрито в дупка на дъното.

Лили сбърчи нос.

-      Доста неопределено, нали?

-      Очаква се да е така - отбеляза Гейл. - Ако сме прави, поклонниците на Атон са смятали, че прогонването им е само временна беда. Нямали са нужда от точни указания, а само от припомняне.

-      А какви са тези места? Сихем, планината Геризим, долината Акор?

-      Всички са близо до Йерусалим - обясни Гейл. - Но и това не ме изненадва. Имам предвид, че ако теорията ни е вярна, това е поне втори превод. От египетски на иврит, след това от иврит на английски. А тези топоними в оригинала са отбелязани само със съгласни, тъй като нито в египетския, нито в староеврейския има гласни. Така че, когато преводачите са стигали до име на географски обект, което им е непознато, съвсем естествено е да са си го

нагласяли, докато им стане познато. Да вземем Долината на царете^351 в Амарна. Преди е била известна като „Долината на хоризонта“ или „Долината Акет“362 на египетски. Толкова ли е трудно да си представим, че в превода името ѝ е станало Акор? Или че в оригинала Сихем е Сакара?373

-      Мислех, че Сакара е до Кайро.

-      Да, но името идва от Сокар, бога на мъртвите, почитан в цял Египет. Гробищата често са...

Нечии стъпки проскърцаха по едрия пясък зад нея. Тя рязко затвори книгата, извърна се и видя Стафърд да приближава с преметнат на рамо калъф на камерата.

-      Май не можеш да се откъснеш, а? - подхвърли той самодоволно.

-      Не мога - съгласи се Гейл. - Доста необикновено четиво.

-      Затова го написах. - Погледна си часовника и кимна към джипа. - Когато си готова, да тръгваме - каза той и остави камерата на задната седалка. - Знаеш, че се движим по график.

III

Питърсън още наблюдаваше блока на Огюстен, когато видя как на шестия етаж вратата на един от балконите рязко се отвори и през нея се показа Нокс. Изглеждаше уморен и объркан, сякаш току-що бе научил лоша новина. След малко се отвори и входната врата на блока и през нея излезе мъж с джинси и кожено яке. Паскал. Трябваше да е той. Паскал дръпна силно от цигарата си, хвърли я на тротоара и яхна черния си мотор. Когато потегляше, махна на Нокс.

Нокс се наведе през парапета на балкона, за да му отвърне. Докато го наблюдаваше, Питърсън се размечта: представи си го как губи равновесие, опитва се безуспешно да се задържи, но пада и се пребива. Не за първи път имаше такива видения. Приемаше ги съвсем сериозно. Безбожниците и слабохарактерните смятаха молитвите за начин да изкопчат от Бог нещо, за което копнееха. Но истинските молитви нямаха такава цел. Чрез тях вярващите разбираха какво Бог иска от тях.

Мъж е съсипан от смъртта на близък приятел и се обвинява за нея. Да. Всеки би разбрал защо се е хвърлил от балкона.

Изчака Нокс да се прибере, след това слезе от тойо- тата си и тръгна спокойно към входа.

Винаги беше спокоен, когато изпълняваше Божията воля.

IV

-      Мислех, че нямаш бърза работа - отбеляза патологът, докато водеше Нагиб през мрачните болнични коридори към малкия си кабинет.

-      Така ли ти казаха?

-      Да. Така ми казаха.

Нагиб сви рамене.

-      Шефът ми смята, че моментът не е подходящ за разследвания от този тип.

-      Но ти не си съгласен с него?

-      Имам дъщеря.

Патологът кимна със сериозен вид.

-      Аз също.

-      Започна ли вече?

-      Аутопсията е насрочена за този следобед. Мога да изтегля часа напред, ако искаш.

-      Ще ти бъда благодарен.

-      Има нещо, което не е свързано с причината за смъртта, но може да ти се стори интересно.

- Да?

-      Асистентът ми го откри, докато я внасяше. На шията ѝ висеше торбичка на въженце.

-      Торбичка ли? - намръщи се Нагиб. - Имаше ли нещо вътре?

-      Малка статуетка - каза патологът. - Можеш да я вземеш, ако искаш.

20.

I

Когато се прибра от балкона, Нокс се помириса. Доста неприятно смърдеше. Влезе в банята и се съблече. Превръзките му изглеждаха износени и посивели, точно така се чувстваше и той. Изми се около тях с насапунисана кърпа, като често премигваше, не толкова от болка, колкото заради новината за Омар.

Излезе от банята. Беше спал стотици пъти тук след дългите вечери, в които обсъждаха как да направят света по-добър. И никога не се колебаеше да си вземе от чистите ризи на Огюстен на другата сутрин. Но сега вратата към спалнята беше затворена. Сети се, че преди да тръгне, приятелят му се спря на прага, върна се, изчезна в спалнята за минута и след това внимателно затвори на излизане. Може да имаше някой там. Често се случваше. Огюстен не беше притеснителен, но може би гостенката беше.

Нокс се поколеба, не искаше да нахалства. Но след това си спомни колко лошо миришеше ризата му. Нямаше никакво намерение да я облича пак. Почука леко. Не последва отговор. Почука по-силно, извика. Пак нищо. Открехна вратата и надникна вътре, след това я разтвори широко и застана изненадан на прага. В апартамента на Огюстен винаги цареше бъркотия, особено в спалнята. Както сам казваше, това беше място, където да води жени, а не място, в което те да искат да останат. Но вече не беше така. Сутрешните лъчи проникваха през ослепително чисти прозорци и падаха върху дебел кафяв килим и блестящо ново, голямо метално легло. Разръфаните тапети бяха свалени, а стените - боядисани в наситено синьо. По тях висяха литографии на най-големите паметници в Египет. Корнизите, первазите и таванът бяха искрящо бели. Имаше нов лъскав махагонов гардероб в тон с интериора. Както и комплект от тоалетка и стол. След като разгледа спалнята, Нокс се сети, че и всекидневната беше ремонтирана, макар и не толкова очебийно. Явно е бил прекалено замаян, за да го забележи по-рано.

Отвори гардероба. Да му се не види! На дървените закачалки висяха якета и изгладени ризи. Бельото беше спретнато сгънато по полиците. Прерови една купчина тениски и забеляза лилава папка. Сърдечният му ритъм моментално се ускори. Инстинктивно усети, че Огюстен бе влязъл в спалнята, за да я скрие. Знаеше, че не трябва да я разглежда, но също така беше сигурен, че ще го направи. Занесе папката до прозореца и я отвори. Вътре имаше снимки. Извади ги и докато се взираше в тях, все по-малко вярваше на очите си. Стомахът му се сви. Зачуди се какво означава всичко това, макар да беше очевидно. Не можеше да направи нищо друго, поне засега, освен да върне снимките в папката и да я остави където си беше, все едно никога не я е намирал.

Все още се нуждаеше от чиста риза, затова свали една от закачалката и бързо излезе, като затвори вратата след себе си. Седна край кухненската маса и се замисли над това, което току-що бе видял. Беше му неприятно да осъзнае, че може би вече няма да може да има пълно доверие на приятеля си.

II

Фарук завари Салем в кабинета си. Очите му изглеждаха уморени, беше стоял цяла нощ на пост пред вратата на Нокс в болницата.

-      Какво има? - попита Фарук.

-      Той избяга, шефе - смотолеви Салем.

-      Избяга ли? - каза ледено Фарук. - Как така избяга?

-      Напусна стаята. Скочи през прозореца. И се качи в такси.

-      И ти го остави да се измъкне?

Салем изглеждаше като човек, който всеки момент ще се разплаче.

-      Как да предположа, че ще скочи през прозореца?

Фарук му махна гневно с ръка да се разкара. Но истината беше, че се чувстваше по-скоро превъзбуден, отколкото ядосан. Оказа се прав. Инстинктите му не го подведоха. Жертвите на катастрофи обикновено не бягат от болниците, дори в Египет. И със сигурност не скачат през прозорците. Само човек с окървавени ръце може да се реши на нещо подобно.

Облегна се на стола, ставите му изпукаха. Замисли се какво знае. Археологически разкопки. Необявено посещение от Върховния съвет по антиките. Нова визита под прикритието на нощта. Катастрофирал в канавката джип. Един загинал. И то важен човек. Захапа си ръката и потъна в мисли. Дали пък на разкопките на Питърсън нямаше нещо? Ценна находка? Това със сигурност би обяснило някои неща. Усещаше, че не само Нокс има какво да крие, но и Питърсън.

Изправи се и взе ключовете от колата. Трябваше да отиде да провери лично разкопките. Но след това се поколеба. Нямаше представа какво да търси. Ако Питърсън имаше какво да крие, щеше да го залее с терминология, за да замаже истината. Фарук мразеше терминологията, винаги го караше да се чувства необразован.

Погледна си часовника. При всички случаи се налагаше да отиде до Върховния съвет по антиките, за да ги уведоми за катастрофата и да научи нещо повече за Тауфик и Нокс, най-вече защо са ходили до Борг ел-Араб. И ако помоли любезно, може да изпратят археолог да го придружи.

III

Високите каменни стени на местната Долина на царете не направиха голямо впечатление на капитан Халид Осман. Насър го возеше по новия път към гробницата на Ехнатон. През последните няколко месеца беше ескортирал десетки туристи, но никога не се бе чувствал толкова нервен. Може би защото този път придружаваше хора от телевизията, а той бе изпитал на гърба си колко вредни могат да бъдат те.

Стигнаха до сградата с генератора. Този нов генератор им струваше половин милион египетски лири! Половин милион! Доповръща му се, като си помисли за всичките тези пари. Насър пое по краткия път покрай страничната ограда, зад която се намираше гробницата, и паркира до джипа. Отвори вратата и скочи на земята. Слънцето още беше ниско и оградата пазеше сянка. Халид потръпна леко. На това място имаше призраци. Сложи ръка на кобура, в който се намираше неговият „Валтер“, и се почувства малко по-добре.

Приятелите му от детството се страхуваха от повиквателните за армията, защото те щяха да ги откъснат от дома и семейството. Само Халид очакваше своята с нетърпение. Не си представяше друг живот. Обичаше дисциплината, наслаждаваше се на хладната власт, която оръжието му даваше, харесваше начина, по който жените гледаха хубавите мъже в униформи. Мина набързо основното обучение и сам пожела да постъпи в специалните части. Офицерите смятаха, че ще се издигне бързо.

Халид отиде до входа на гробницата, отключи вратата, бутна я и зад нея се откри наклонена шахта със стъпала, които водеха към погребалната зала. На земята от двете страни на прохода бяха поставени лампи, които тихо бръмчаха. Хората от телевизията поеха надолу и той ги изгледа кисело.

Военната му кариера беше унищожена един следобед в Кайро. Хулиган от улицата се изплю в прозореца на колата му, докато той возеше командира си към министерството. Такова неуважение той не можеше да подмине, особено когато бе проявено пред очите на командира му. Случаен турист беше снимал случилото се после, след това предал кадрите на някакъв журналист, който пък издирил хлапето и го заснел как лъже, увито като мумия в бинтове. Командирът се намеси и го спаси от съд. Халид се съгласи да го прехвърлят в нещастната туристическа полиция и да дойде в това забравено от бога място. Обещаха му, че ще е само за шест месеца, докато се поуталожат нещата.

Но оттогава минаха година и половина.

Хората от телевизията слязоха в подножието на стълбите, минаха по дървения мост над канала и влязоха в погребалната зала. Халид им обърна гръб. Какво ще правят долу си беше тяхна работа. Бе длъжен да ги наблюдава само на повърхността.

Преди шест месеца над Амарна се изви страховита буря, сякаш настъпи краят на света. Той дойде тук с хората си на следващата сутрин. Фейзал пръв я забеляза. Тя лежеше по корем на скалите малко по-далеч, едната ѝ ръка беше вдигната над главата, а другата извита гротескно назад, сплъстената ѝ коса бе залепнала от съсирената кръв към синия брезент.

Халид коленичи до нея и докосна бузата ѝ. Бе твърда и студена, с полепнал пясък и мръсотия. Беше чувал, че местните хлапета се навъртат тук след буря с надеждата пороят да е проникнал в някой неоткрит гроб. Търсеха парчета от грънци в пясъка под синьото небе на Амарна, което грейваше след проливните дъждове. Горкото дете. Да се изложи на такъв риск.

-      Капитане! - извика Насър. - Вижте!

Вдигна поглед и видя Насър да сочи към тясна тъмна цепнатина в скалите високо над тях. Сърцето му се сви като юмрук, когато осъзна, че момичето не беше загинало, докато бе ровило за грънци. Бе търсило нещо доста по-голямо.

В такива мигове хората взимат съдбовни решения. Или просто научават какви са всъщност. Халид знаеше, че негов дълг е веднага да докладва на висшестоящите. Можеше дори да го помилват, да се върне в армията. Но не се замисли дори за миг. Не. Тръгна право напред към скалата и започна да се катери.

21.

I

Между касата и вратата на Огюстен Паскал имаше тънка пролука, която подсказа на Питърсън, че е пуснато само резето, а то не беше никакво предизвикателство за човек с неговото минало.

Долу се тресна врата. Той отстъпи назад и застана почтително скръстил ръце, сякаш току-що бе почукал и чакаше да му отворят. Въжетата на асансьора проскърцаха. Вратите му се отвориха и затвориха, човекът в него слезе. Сградата отново утихна.

Той долепи ухо до вратата. Нищо. Внимателно вдигна резето с кредитната си карта и се промъкна вътре. Вратата на банята беше полуотворена. Чуваше как вътре някой се облекчава. На кухненската маса имаше лаптоп, на чийто екран се виждаше снимка на мозайката от неговите разкопки. Той се взря тревожно в нея. Нищо чудно, че Бог го бе довел тук.

Нокс пусна водата на тоалетната. Питърсън бързо се мушна в спалнята и остави вратата полуоткрехната, за да вижда какво става. След малко Нокс излезе и си обърса ръцете в панталоните. Отиде в кухнята и седна с гръб към Питърсън. Кликна с мишката и отвори интернет браузър.

Питърсън беше здравеняк по рождение и се стараеше да поддържа формата си. Презираше хората, които пилееха Божиите дарове. Като млад тренираше борба. Харесваше му да надделява със сила и техника, допадаха му взаимното уважение на участниците в близкия бой, сладката болка на напрегнатите мускули, няколкото сантиметра, които деляха лицата, начинът, по който другият се превръщаше в целия ти свят в трескавите минути на схватката. Най-много от всичко обаче му харесваше прекрасният миг на надмощието, онова почти недоловимо издишане, с което противникът осъзнаваше и след това приемаше поражението си. Знаеше, че има всички качества за задачата, която му предстоеше. Но въпреки това беше нервен. Дяволът беше мощен враг, не биваше да го подценява. Рядко беше подушвал такова силно сатанинско присъствие, каквото подушва- ше сега в Нокс. Дори всичко да мине гладко, рискуваше поне в един миг да се изложи на показ. Затова трябваше да се погрижи да не бъде разпознат.

На най-горната полица в гардероба намери мотоциклетна каска. Идеално. Сложи я на главата си и затегна каишката под брадичката си. Дъхът му прокънтя уплашено в затвореното пространство. Нокс беше насочил цялото си внимание към лаптопа. Питърсън бавно отвори вратата и се промъкна тихо зад него.

II

-      Тази погребална зала наистина ли е построена за човека, известен ни като Мойсей? - попита риторично Стафърд, докато Лили снимаше. - Според мен, да.

Гейл стоеше тихо отвън, докато той говореше, Стафърд нямаше как да я види. Не понасяше да го разсейват, нищо не понасяше.

-      Тук не е намерена и следа от тялото на Ехнатон - продължи той. - Нито следа от нечий друг труп. Замислете се. Каква прекрасна гробница, а никой да не бъде погребан в нея.

Гейл сви устни. Тук всъщност бяха намерени човешки останки, така поне твърдяха докладите, макар нищо от тях да не бе достатъчно запазено за анализ. Със сигурност бяха открити частици от саркофага, направен за Ехнатон, както и многобройни шабти, миниатюрните фигурки, които да му слугуват в отвъдното, за да може духът му да си почива. Дори Стафърд да беше прав, че евреите са тръгнали от Амарна, беше ѝ трудно да приеме, че Ехнатон е Мойсей. Египетското общество е било силно йерархично. Всички са се подчинявали на фараоните, дори на фараоните еретици. Докато е бил жив, Ехнатон е държал цялата власт и не е имало нужда да напуска Амарна. От друга страна, лесно би се съгласила, че той не е бил погребан в тази гробница. Затова щял да стане прекалено лесна плячка на отмъстителните врагове. Така че сигурно са взели трупа със себе си, преместили са го в истинската Долина на царете до Луксор или някъде наблизо.

-      Какво всъщност се е случило с Ехнатон? - продължаваше Стафърд. - Къде се е озовал? Какво е станало с последователите му, почитащи Атон? Каня ви на приказно пътешествие, през което ще чуете за първи път истинската история за Мойсей и раждането на еврейската нация. Тръгнете с мен по следите на преселението.

Настъпи тишина, в която Лили направи панорама на погребалната зала и засне избледнелите стенописи по гипсовата мазилка. Свали камерата и подаде слушалките на Стафърд, да прегледа записа.

-      Предпочитам първия дубъл - изсумтя той.

-      Казах ти, че е хубав.

-      Тогава да се качваме обратно горе. И да направим кадъра със залеза.

-      Кадър със залеза ли?

-      От отсрещния хълм - кимна Стафърд. - Ще заснемем панорамата от входа на гробницата до местната Долина на царете. Така епизодът ще е напълно завършен. Нали помниш, че започнахме с изгряващото над Амарна слънце.

-      И искаш да го завършим със залеза?

-      Точно така - кимна Стафърд и тръгна нагоре по стълбите. - Символично е.

-      Много.

Той ѝ се усмихна кисело.

-      Вие и вашето академично образование - промърмори. - Всички сте еднакви. Бихте си продали душата, за да сте като мен. - Излязоха на дневна светлина. Той прекоси пътя и закрачи към далечния край на долината, без да поглежда назад. Търсеше откъде да се изкачи.

-      Хей! Ти! Спри!

Гейл се обърна. Капитан Халид Осман тичаше войнствено към Стафърд, на лицето му бе изписан гняв и като че ли страх. Стафърд се направи, че не го чува, и тръгна нагоре, но капитанът го сграбчи за крака и го дръпна силно надолу. Стафърд се стовари върху камъните и си ожули дланите. Изправи се и обърна невярващ поглед към Гейл.

-      Видяхте ли това? - попита той. — Този човек ми посегна.

-      Приключвайте тук - нареди Халид. - И се махайте.

-      Да се махаме? Ще се махна, когато съм готов и когато аз реша.

-      Веднага се махайте.

-      Нямате право. Имаме разрешение. - Той се обърна към Лили, която тъкмо излизаше от гробницата. - Покажи му документите.

Лили погледна въпросително към Гейл, но тя само сви озадачено рамене. Извади няколко листа, хванати с кламер.

-      Ето! - извика Стафърд, като ги сграбчи от ръцете ѝ и ги тикна в лицето на Халид. - Видяхте ли?

Египтянинът отблъсна ръката му. Листовете паднаха на земята като ранена птица.

-      Махайте се - повтори.

-      Не мога да повярвам - промърмори Стафърд. - Направо не мога да повярвам.

Лили вдигна документите и ги запрелисгва, за да намери разрешителното за снимките във фараонската гробница. Усмихна се широко и дружелюбно, когато го откри.

-      Наистина имаме разрешение - каза тя и го подаде пак на полицая.

Лицето на Халид потъмня. Той дръпна листа от ръката ѝ и го накъса на парченца, които хвърли презрително във въздуха.

-      Махайте се - процеди заплашително и сложи многозначително длан върху кобура си. - Всички. Веднага.

Сърцето на Гейл биеше силно.

-      Да го послушаме - промълви тя и хвана Стафърд за ръката. Той се намръщи, но се остави да бъде заведен до джипа. Смелостта му се беше изпарила. Гейл си сложи предпазния колан и пое по шосето покрай местната Долина на царете, след това през Амарна към ферибота. Халид и пикапът се отразяваха застрашително в огледалото ѝ за обратно виждане.

III

Нокс бе разтърсен от непозволена, но силна тръпка, когато изписа адреса на археологическия дневник на Гейл. Посещаваше сайта от време на време, беше любопитен с какво се занимава тя. Странно, но това го успокояваше. А тази сутрин, след всичко, което преживя, копнееше за това спокойствие повече отвсякога.

Беше качила нова снимка. Гейл пред стаята си с двама от египетските служители на Фатима, щастливо усмихнати под яркото слънце, очевидно в добро настроение и с хубави приятелски чувства помежду си. Кликна, за да я увеличи. Отвори нов прозорец, докато чакаше, и пак влезе в електронната си поша.

„И ти ми липсваш.“

Това изречение го заинтригува. Той пръв го бе написал. И беше самата истина. Само дето се изненада от себе си, че го формулира така. Откакто започнаха да работят заедно, той много внимаваше личните му чувства да не пречат на професионалните им отношения. Все пак бащата на Гейл беше негов учител. Смъртта му накара Нокс да се чувства отговорен за нея, все едно беше заместник-родител.

Но в начина, по който се спускаше косата ѝ, когато извръщаше глава, и по който го докосваше с върха на пръстите си по рамото, когато го водеше по улицата, нямаше нищо от отношенията между баща и дъщеря.

Фотографията най-накрая се отвори. Докато се взираше в нея, видя отражение в монитора - мъж с мотоциклетна каска се промъкваше зад него. Извърна се рязко, но беше прекалено късно. Мъжът го сграбчи и като в усмирителна риза притисна здраво ръцете му отстрани на тялото. Нокс се опитваше безуспешно да се защити с колене и лакти. Но мъжът беше много по-силен от него. Извлече го през отворената стъклена врата на балкона, повдигна го и го хвърли през парапета. Викът му проехтя, докато падаше надолу.

22.

I

Нокс разпери ръце, когато мъжът го хвърли от балкона на Огюстен, и инстинктивно сграбчи нападателя си за китката. Стискаше го на живот и смърт, траекторията му обърна посоката си навътре към сградата и той се удари с всички сили в бетонната основа на балкона. От болката му призля, силите напуснаха мускулите му, а въздухът - диафрагмата му, но продължаваше да се люлее на ръката на непознатия като кука на подемен кран. Хватката му се разхлаби и той полетя надолу. Приземи се на перилото на долния балкон. Лявото му коляно се огъна, той загуби равновесие и отново започна да пада, като се опитваше отчаяно да се хване за нещо. Сграбчваше металните тръби на парапетите и кожата му се остъргваше по грапавите им ръждиви повърхности. Китката му се удари в бетонната основа на следващия балкон, но той успя да се залюлее навътре. Блъсна се в перилото и падна на терасата отдолу. Едвам си поемаше дъх, цялото тяло го болеше, но беше все още жив.

Изправи се на крака, надвеси се над парапета и потърси с поглед каската горе. Визьорът беше вдигнат, зърна част от лицето и в ума му се появи някакъв спомен. Но мъжът изчезна, преди Нокс да го разпознае.

Огледа се. Между терасата и апартамента беше спусната метална щора. Опита се да пъхне пръсти под нея и да я вдигне, но не успя. Започна да я удря и да вдига шум, за да привлече вниманието. Никой не се появи. Отново се надвеси през парапета. Паркингът отдолу беше пуст. Канеше се да извика за помощ, но размисли. Ако някой го забележеше, щеше да повика полиция. А точно в момента не му се говореше с органите на реда, не и докато го смятаха за отговорен за смъртта на Омар. Трябваше да стои в този капан, докато непознатият с мотоциклетната каска кроеше планове как да го убие.

II

Никой в болницата не искаше да му каже нищо, затова Огюстен се отправи към Върховния съвет по антиките. Там гъмжеше от слухове, хората се бяха побъркали от мъка. Омар очевидно беше от хората, които получаваха признание чак когато вече ги няма. Мансур, заместникът на Омар, седеше в разхвърляния си кабинет.

-      Ужасна работа - каза той и поклати глава. Изглеждаше тъжен и разтревожен. - Не мога да повярвам, че Нокс има нещо общо с това.

-      Няма.

-      Един полицай смята, че е виновен.

-      Полицай! - подхвърли саркастично Огюстен. - Той пък какво ли разбира?

Мансур присви изпитателно очи.

-      Да не си чул нещо?

- Не.

-      Знаеш, че можеш да ми имаш доверие.

-      Знам - съгласи се Огюстен. Премести купчина доклади от един стол и седна. - Какво да ти кажа? Дори не знам какво се е случило. В болницата нищо не ми казаха.

-      Трябва да говориш с полицая - предложи Мансур.

-      Той е още тук някъде. Обещах му да отида до Борг ел-Араб с него.

-      Борг ел-Араб? - намръщи се Огюстен. - Там ли са катастрофирали?

- Да.

-      И какво, по дяволите, са търсили там?

-      Очевидно са посетили някакви разкопки за студенти.

-      Разкопки? В Борг?

Мансур кимна.

-      Никой тук не знае нищо за тях. Сигурно са взели разрешение от Кайро. - Отиде до шкафа и премести комплект за аерофотография, за да стигне до чекмеджето.

-      Аерофотография!- Огюстен беше впечатлен. - Откъде, по дяволите, имаш бюджет за такова нещо?

-      Руди ми даде апаратурата назаем - обясни Мансур. - Така му е по-лесно, отколкото да я връща в Германия и да я носи обратно тук всеки сезон. - Подаде на Огюстен лист хартия с подгънат ъгъл. Текстът беше толкова блед, че трябваше да го занесе до прозореца, за да го прочете. Мортимър Грифин. Преподобният Ърнест Питърсън. Тексаско общество за библейска археология. Адрес в Борг ел-Араб. Нищо друго. Нокс сигурно е направил снимките там.

-      Искам да отида да разгледам - промълви Огюстен.

-      Може и да се уреди - каза Мансур. - Видя в какво състояние са хората ми. Трябва да остана при тях. Да кажа ли на полицая, че ти ще го придружиш вместо мен?

-      Да - кимна Огюстен. - Добра идея.

III

Питърсън бързо се прибра от балкона, гневен, че Нокс отново се измъкна от справедливото наказание. Днес Дяволът се бе потрудил извънредно. Видя отворения лаптоп на кухненската маса и се сети, че трябва незабавно да изтрие всички снимки от разкопките.

Имаше два отворени прозореца, в единия се виждаше снимка на брюнетка с двама египтяни в кафтани, а в другия - мейл от някоя си Гейл Бонар, вероятно жената от фотографията. Прочете съобщението набързо и разбра, че у нея има копия от снимките на Нокс. Седна и ѝ написа отговор.

„Скъпа Гейл, благодаря ти. Страхотни са.

И още нещо. Изтрий копията и оригиналите. Сега не мога да ти обясня защо. Ще ти се обадя по-кьсно. Но моля те, направи го. Изтрий всичко колкото се може по-бързо!

Дори преди да ми се обадиш. Много е важно. Не мога да ти кажа дори колко.

С цялата ми обич, Даниел".

Временно решение, но трябва да свърши работа. Изпрати отговора и изтри нейното съобщение от пощата на Нокс, а заедно с това и всичките прикачени файлове. Не разбираше много от компютри, но беше чувал истории за развратници, залавяни по изображения, възстановявани от харддисковете им дори след като са били изтрити. Не можеше да си позволи да рискува, затова измъкна всички жици от лаптопа, взе го под мишница и бързо излезе от жилището.

23.

I

Капитан Халид Осман стоеше на източния бряг на Нил и гледаше как фериботът отнася джипа и телевизионния екип.

-      Никак не ми харесва това, господине - каза Насър. - Допускаме прекалено близо чужди хора. Трябва да отцепим района. Винаги можем да вдигнем блокадата, след като нещата поутихнат.

Халид вече бе стигнал до същото заключение. Никак не беше безопасно, след като намериха трупа на момичето. Той се обърна към Насър.

-      С Фейзал имате всичко необходимо, нали?

-      Вече е на място, господине - потвърди Насър. - Само ни дайте два часа, никой няма да разбере.

Фериботът стигна до отсрещния бряг. Джипът се бе превърнал в малка точка, която пое към главното шосе и изчезна сред дърветата.

-      Много добре - каза Халид. - Ще го направим тази вечер.

II

Нокс все още се опитваше да отвори металната щора на терасата, когато чу трясък от входа на блока. Погледна надолу и видя нападателя си, все още с каската на Огюстен, да отнася лаптопа му към синя кола, която беше прекалено далече, за да разчете регистрационния ѝ номер. Мъжът се качи и чак тогава свали каската. Нокс не успя да види лицето му, преди да потегли.

Отново насочи вниманието си към металната щора. Не можеше да я отвори, каквото и да опитваше. Изглежда, че щеше да остане тук, докато обитателите на апартамента не се приберат. Кой знае как щяха да реагират. Почти сигурно бе, че ще се обадят в полицията. Наведе се през парапета. На долния балкон щорите бяха вдигнати и стъклената врата беше широко отворена. Извика. Не последва отговор. Извика по-силно. Пак нищо. Замисли се. Нямаше да е лесно да се спусне там, но беше уверен, че ще успее да го направи, без да се нарани, а и беше по-добре да опита, вместо да бездейства.

Прекрачи през парапета, обърна се с лице към сградата и стъпи от външната страна. Вятърът вече не му изглеждаше толкова лек, когато между него и бетона долу нямаше нищо. Приклекна, хвана се за вертикалните тръби на парапета с две ръце, пое дълбоко дъх и се спусна. Коремът и гърдите му остъргаха твърдата бетонна плоча. Брадичката му се заби в нея и мускулите на ръцете му поеха цялата тежест. Опита се да се нагласи и да си почине малко, но ръцете му се изплъзнаха и той рязко се свлече надолу и увисна, стиснал отчаяно вертикалните тръби в основата им.

Точно тогава на балкона излезе дебела жена с посребрена коса. Видя Нокс да виси там, хвърли коша с прането и започна да пищи.

III

Гейл усети как гневът се надига у Стафърд, забеляза го, че стиска здраво юмруците си в скута. Инстинктивно се отдръпна от него, сякаш той беше бомба, която всеки миг щеше да избухне. Детонацията обаче започна много по-тихо, отколкото бе очаквала.

-      Поздравления - процеди той, обърнат към Лили.

-      Моля?

-      Благодаря, че се погрижи за програмата ми. Поздравления.

-      Не мисля, че...

-      И какво, по дяволите, да правя сега? Ти ми кажи!

-      Не може да е чак толкова зле... - започна Гейл.

-      Да съм ти искал мнението?

- Не.

-      Тогава си затваряй устата. - Сетне пак се извърна назад към Лили. - Е, чакам предложения.

-      Ще продължим към Асют - каза Лили. - Ще се обадя от хотела. Ще уредим всичко. Ще се върнем утре и...

-      Утре снимаме - изкрещя Стафърд с почервеняло от гняв лице. - И след това трябва да се качваме на шибания самолет. Имам задължения, нали не си забравила? Очакват ме в Америка. Искаш да отменя участията си в сутрешните блокове, защото не си си свършила работата?

-      Взех разрешение - опита се да се защити Лили. - Всичко изглеждаше наред.

-      Но не уреди нещата на място, нали? Първо правило на задграничните командировки. Всичко се урежда на място.

-      Поисках да дойда предварително. Но ти отказа да ми платиш билета.

-      Значи аз съм виновен, така ли? Господи! Не мога да повярвам!

-      Не исках да кажа това.

-      От теб се очаква да намериш начин да уредиш тези неща. Това ти е работата. Това са ти шибаните задължения. Затова съм те наел.

-      Защо не снимате залеза от тук, от западния бряг? - предложи Гейл. - Ще си направите кадъра.

-      Но на него няма да е Амарна. Нито Долината на царете. Освен ако не искаш да мамя зрителите си. Това ли ми предлагаш?

-      Не ми говори по този начин.

-      Не ми говори по този начин — повтори той подигравателно. - Ти за коя се мислиш, по дяволите?

-      Аз съм шофьорът на тази кола - отвърна Гейл. - И ако не искаш да ходиш пеша...

-      Това е истинско бедствие - промърмори Стафърд. - Шибано бедствие. - И отново се обърна към Лили.

-      Не мога да повярвам, че съм те назначил на работа. Какво съм си въобразявал?

-      Достатъчно - прекъсна го Гейл.

-      Ще разкажа на всички за теб. Ще се погрижа никога повече да не работиш в телевизията.

-      Престанете! - Гейл отби встрани, извади ключа от таблото, слезе и се отдалечи. Озърна се и видя Лили да идва след нея и да бърше мокрите си очи с длан.

-      Как го търпиш? - попита Гейл.

-      Такава ми е професията.

-      И струва ли си?

-      Да - отвърна Лили. - А твоята?

Гейл въздъхна. Права беше. И тя се беше примирявала с доста неща на времето.

-      С какво мога да помогна? - попита.

-      Не можеш ли да се обадиш на някого? Например на Фатима?

-      Тя е в болница.

-      Сигурно има на кого друг. Моля те.

Погледът на Гейл се плъзна покрай Лили и се спря на Стафърд, който се беше облегнал на джипа и ги изгаряше с очи. Знаеше, че агресивните грубияни постъпват точно така. Превръщат живота на всички около себе си в ад, докато не постигнат каквото искат. Крайно неприятно ѝ беше да му помага да се измъква от бъркотията, в която сам се беше накиснал.

-      Разрешението за снимките още ли е у теб? Той скъса само онова за фараонската гробница, нали?

-      Да. Защо?

-      Мисля, че можем да опитаме нещо.

-      Какво?

-      Доста е рисковано - изтъкна Гейл и вече започваше да съжалява, че го предложи.

-      Моля те, Гейл. Умолявам те. Той може да съсипе кариерата ми. Наистина е способен. И ще го направи от чиста отмъстителност. Нали го видя какъв е?

Гейл въздъхна.

-      Добре. Работата е там, че фериботи има през няколко километра по Нил. Всеки град си има собствен. Има един малко по на юг оттук. Ползвала съм го, когато този беше затворен за ремонт. Полицията не го пази.

-      Друг ферибот? - Лили се обърна, преди Гейл да успее да я спре. - Оказва се, че има друг ферибот на юг оттук - съобщи тя на Стафърд.

-      На мен какво ми пука?

-      Имате разрешително да снимате южните гробници - каза с въздишка Гейл. - В тях са погребани много от придворните на Ехнатон.

-      Знам какво представляват южните гробници, благодаря. Също така знам, че не искам да снимам там.

-      Те са отдалечени и се намират в южния край на Амарна.

- Е, и?

-      Ако се върнем обратно през Нил с другия ферибот, ще стигнем до тях, без да ни забележат. Дори да ни спрат, ще покажем разрешителното ви за снимки.

- Да не би да си малоумна? Не искам да снимам шибаните южни гробници. Искам да снимам шибаната фараонска гробница.

-      Да - кимна Гейл, - но след като стигнем до тях, имаме теоретична възможност през хълмовете да се доберем до фараонската гробница. Тя не е далече.

-      Теоретична възможност? - подхвърли саркастично Стафърд. - И каква полза, като никой от нас не знае пътя?

Гейл отново се поколеба. Знаеше, че не бива да позволява враждебността ѝ към този човек да я кара да взима прибързани решения. Но въпреки това го направи.

-      Аз знам пътя - каза тя.

24.

I

Жената спря да пищи и избяга навътре в апартамента си. Облекчението на Нокс не трая дълго. Тя се появи отново с кухненски нож в ръка и започна да го ръга силно в глезените. Той се опита да се набере нагоре, но се беше хванал неудобно. Нямаше друг избор, освен да се залюлее навън, след това обратно навътре и да скочи върху разпиляното ѝ пране. Подпря се с ръце на земята при приземяването. Тя го наръга в гърба и острието скъса ризата му. Нокс се извърна и вдигна помирително ръце, но това не я успокои. Той се изправи на крака, мина през апартамента ѝ и излезе навън.

Глезените го боляха, не можеше да върви пеша по стълбите. Повика асансьора. Жената зад него се обаждаше на полицията и крещеше истерично да пратят веднага някого. Въжетата на асансьора скърцаха. Жената се показа в коридора и започна отново да му вика и да призовава съседите да я спасят. Вратите на апартаментите от горния и долния етаж се отвориха и хората надникнаха през парапета на стълбището. Асансьорът пристигна. Нокс влезе в него и натисна бутона за партера. Излезе с куцане през входа, глезенът му пулсираше от болка, а лявото коляно зловещо прищракваше. Когато стигна на главното шосе, махна на минаващия автобус, без да се интересува закъде пътува, нито че бе претъпкан догоре. Жена с шал с флорални мотиви и слънчеви очила го погледна въпросително, когато автобусът се размина с полицейска кола с надута сирена. Нокс сведе очи, чувстваше се глупаво, струваше му се, че всички го зяпат.

Слезе при парка „Шалалат“ и се повлече към Латинското гробище. Когато стигна, бутна тежката дървена порта. Възрастен служител се бе облегнал на метлата си. Освен него нямаше жива душа. Много от гробниците бяха надстроени и приличаха на малки мраморни храмове. Нокс намери една отдалечена надгробна постройка и легна вътре, облегнал гръб на стената. Затвори очи и се опита да си проясни мислите. Даде на изстрадалото си тяло малко време да си отпочине и да се съвземе.

II

Музеят на античността в Малави се състоеше от три неугледни дълги зали с високи тавани и ниско спуснати лампи. Служителката вдигна вежди, когато Нагиб сложи фигурката от торбичката на мъртвото момиче върху една от витрините.

-      Може ли? - попита тя.

-      Затова съм я донесъл - каза Нагиб. Наблюдаваше я как я взима и я върти в ръцете си. - Е? - попита той.

-      Какво искате да знаете?

-      Какво е? Има ли стойност?

-      Това е типична за Амарна статуетка на Ехнатон от розов варовик. Колкото до стойността ѝ ... - Тя поклати глава със съжаление. - Боя се, че не е много висока.

-      Не е висока ли?

-      Фалшификат. Един от хилядите.

-      Но изглежда стара.

-      И наистина е стара. Много фалшификати са изработени преди шейсет или седемдесет години. Тогава е имало голям пазар за антики от Амарна. Но въпреки това са фалшификати.

-      Откъде сте толкова сигурна?

-      Защото всички оригинали са открити още преди десетилетия.

Влязоха деца, които говореха високо и се гонеха, доволни, че са избягали от затвора на класната стая. Нагиб изчака засрамените им учители да ги изведат и чак тогава зададе следващия си въпрос.

-      Значи има оригинали?

-      Да, в музеите.

-      И винаги можете да отличите оригинала от фалшификата, така ли? Имам предвид - само като ги видите.

-      Не - призна си тя.

-      Значи е вероятно нещо да се е изгубило? Да е било заровено в пясъка или в някоя неоткрита гробница?

-      Много ще ви е трудно да убедите купувачите в това.

-      Нямам купувач - тросна се Нагиб. - Но имам труп на момиче, което може би е убито заради тази фигурка. Затова ми кажете колко би струвала, ако е оригинална?

Служителката сведе очи към фигурката с малко повече респект.

-      Трудно е да се каже. Оригинални артефакти от Амарна не се предлагат често за продажба.

-      Моля ви. Горе-долу. В американски долари. Сто? Хиляда? Десет хиляди?

-      О, повече, много повече

-      Повече ли? - Нагиб преглътна.

-      Това не е просто пластика - поясни жената. - Това е история. Историята на Амарна. Има хора, които са готови да платят каквото им поискат за подобен предмет. Но първо трябва да докажете, че е оригинал.

-      И как става това? Има ли някакви тестове?

-      Разбира се. Хроматография, спектрография. Но резултатите не са категорични. Един експерт ще ви каже едно, друг - точно обратното. Единствената ви надежда е да установите произхода.

-      Произхода ли?

-      Намерете тази ваша неоткрита гробница. Тогава ще ви повярвам.

Нагиб изсумтя.

-      И къде да я търся?

-      Със сигурност в Амарна. На ваше място бих проверила долината, водеща към Арабската пустиня. Там са намерени много древни находки. Нали разбирате, заради бурите. Дъждовните капки се забиват в скалите като милиони малки длета. Възможно е така да се отвори входът към стара гробница и съдържанието ѝ да се изсипе в долината, а след това да бъде отнесено в пустинята.

Нагиб онемя.

-      Наводнения - промълви той.

-      Точно така - усмихна се служителката. - Наводнения.

III

Огюстен изчака в кабинета, докато Мансур убеждаваше полицая, че приятелят му ще го замести в пътуването до Борг ел-Араб. Убиваше си времето, като търсеше в интернет информация за Тексаското общество за библейска археология. То имаше собствен сайт, на който бяха качени групови снимки и описания на разкопките в Александрия и Кефалония. Съобщаваше се, че са свързани с УХМ, но нямаше допълнителна информация, нито линкове. Имаше обаче профил на Грифин, който беше изненадващо и впечатляващо квалифициран за служител на такава малка организация.

Пусна в търсачката името на преподобния Ърнест Питърсън и получи огромен брой резултати. Очевидно беше противоречива личност - презираха го и се страхуваха от него заради религиозната му догматичност, но в същото време му се възхищаваха заради хосписа, болницата, приюта за бездомни и центъра за лечение на наркомании, основани и финансирани от неговата църква. В добавка спонсорираше и частен християнски колеж, Университета „Христова мисия“ (очевидно това стоеше зад съкращението УХМ в сайта на Тексаското общество за библейска археология), който имаше факултети по теология, научна креативност, право, политическа администрация и археология.

Паството на Питърсън си имаше също собствен сайт. Когато Огюстен кликна върху линка, екранът стана тъмносин и се появи текст: „Не лягай с мъж като с жена, това е мръсотия.“381 След това изчезна и на негово място се появи нов: „Изразът на лицето им свидетелствува против тях, и за греха си те разказват открито, както содомци, не крият: горко на душата им! защото сами на себе си навличат зло.“392 На екрана изникна снимка на църква, от двете страни на която имаше колони с линкове към други страници. Лявата беше озаглавена „Какво казва Бог за...“ и отдолу бяха изброени теми като хомосексуалността, феминизма, прелюбодейството, аборта и идолопоклонничеството. Имаше и цитати от Второзаконието, Левит, Числа и други книги от Стария завет.

В дясната колона имаше заглавия като „Ракът на либерализма“ и „Грехът на Содом“. Огюстен кликна върху връзката „Намеренията на развратниците“. Появи се малко вградено видео, на което Питърсън говореше срещу камерата. Включи звука и потокът от гняв и омраза, който се изсипа върху него, го накара да се отдръпне назад. Кликна върху друг линк, озаглавен „Лицето на Христос“. Отново говореше Питърсън, но този път със съвсем различен тон - успокоителен и направо съвършен. „Питате как стигнах до Бог - казваше той. - Нека ви разкажа как. Бях окаян грешник. Крадец, пияница, безчестен и жесток, добре известен на полицията, макар че бях още младеж. Отидох при Бог, защото един ден, най-ужасният в живота ми, в безкрайната си милост Той ми прати сина си, който да ме отведе при Него. Пред мен се появи видение на сина Му. И ще ви кажа, няма човек, който да погледне Христос в лицето и да не повярва. Бог ми възложи следната мисия на тази земя: да покажа лицето на Христос на целия свят. Приемете тази мисия като своя и заедно ще...“

Вратата зад него се отвори. Той се обърна и видя един полицай.

-      Д-р Огюстен?

- Да.

-      Аз съм детектив инспектор Фарук. Колегата ви д-р Мансур ми каза, че сте така любезен да ме придружите до Борг ел-Араб.

- Да.

-      Чудесно. Готов ли сте?

Огюстен кимна. Потръпна, докато затваряше интернет страницата, после стана.

-      Да вървим - каза гой.

IV

Питърсън се върна до разкопките възможно най-бързо. Спря само, за да изхвърли лаптопа и мобилния телефон на Нокс в обраслите с тръстика води на езерото Мареотис. Със задоволство ги наблюдаваше как цопват във водата и после потъват.

Клеър излезе да го посрещне. Беше непохватна млада жена, с едри лакти и колене, но и с много силен характер. Би минал и без нея, но медицинските ѝ познания и отличният ѝ арабски му бяха много полезни.

-      Добре ли са онези хора? - попита тя. Ръцете ѝ бяха скръстени пред гърдите.

-      Кои хора?

-      Нейтън ми разказа за снощи. Беше в окаяно състояние.

-      Добре са - увери я Питърсън. - В Божиите ръце са.

-      Какво значи това?

-      Че всички сме в Божиите ръце, сестро Клеър. Или може би си на друго мнение?

-      Разбира се, че не, преподобни. Но все пак бих искала...

-      По-късно, сестро Клеър. По-късно. Сега имам спешна работа с брат Грифин. Знаеш ли къде е?

-      На гробището. Но аз...

-      Тогава ме извини - каза той и се отдалечи.

Грифин сигурно бе чул колата, защото го посрещна на половината път от гробището.

-      Какво, по дяволите, се е случило снощи? - попита той.

-      Ще ти кажа, като му дойде времето - отвърна Питърсън. - Първо, изпълни ли всичко, което ти поръчах?

Грифин кимна.

-      Искаш ли да видиш?

-      Разбира се, братко Грифин.

Отидоха до празния склад, след това до шахтата. За своя изненада Питърсън се затрудни да познае къде е бил отворът, дори когато застана точно до него.

-      Предполагам, че това е достатъчно - отбеляза той. Сега най-голямата му тревога беше някой да не проговори. Най-вече Грифин и Клеър. Обърна поглед към административната постройка. - Ако дойдат от полицията или от Върховния съвет по антиките, не искам Клеър да е тук. Закарай я до хотела. И я дръж далеч.

-      Но какво да ѝ кажа?

-      Че трябва да говориш с хората от хотела за нещо и ти трябва преводач.

-      Но те говорят английски.

-      Тогава измисли нещо друго - сопна му се Питърсън. Погледа след отдалечаващия се Грифин, след това се отправи към гробището. Властите рано или късно щяха да ги посетят. Студентите му трябваше да знаят какво да им кажат.

V

Капитан Халид Осман изпитваше необичайна за него тревога, докато Насър го караше заедно с останалите по шосето покрай местната Долина на царете. Не обичаше да ходи до гробницата по светло, но Фейзал заяви, че му трябва дневна светлина. Няма нищо страшно, каза си той. Туристите не ходеха там толкова късно. Амарна беше прекалено голяма, за да се разгледа за половин ден, а пък на местните бе обяснил достатъчно ясно, че не ги иска тук.

Паркираха зад постройката, в която се намираше генераторът. Абдула се върна малко по шосето и застана на пост, за всеки случай. Фейзал, Насър и капитанът смениха униформите си със стари ризи и панталони. Чакаше ги мръсна работа. Би оставил Фейзал и Насър да я свършат, но им нямаше доверие, затова държеше да ги надзирава. Пък и имаше нужда да погледне още веднъж.

Сложи си пак кобура. Чувстваше се гол без своя „Валтер“, неговата радост и гордост, неофициален сувенир от дните му в армията, беше си го взел заедно с един автомат „Калашников“ и кутия гранати, с които ловеше риба. Хубави муниции, а не египетските боклуци, с които хората му трябваше да се примиряват.

Преминаха отводнителния канал и тръгнаха внимателно през камъните.

-      Проклети ботуши! - промърмори Фейзал, който винаги ставаше неспокоен, когато наближаваха мястото, на което намериха момичето.

Най-лесният начин да стигнат до входа на гробницата беше да изкачат склона и да вървят по билото до една тясна тераса. Фейзал ги водеше. Беше пъргав като коза. Стигна до входа и дръпна платното, което не се виждаше на повече от няколко крачки. Халид го последва вътре и по главата му се посипа прах и мръсотия.

-      Колко време ти трябва? - попита той.

-      Зависи, шефе - отвърна Фейзал.

-      От какво?

-      Колко помощ ще получа.

Халид се поколеба. Нещо в това място сякаш предизвикваше неподчинение.

-      Един последен поглед - обяви той и извади фенерчето си. - Никога не се знае.

-      Разбира се - потвърди Фейзал. - Никога не се знае.

Халид тръгна през прохода към погребалната зала, все още беше ядосан. За какъв се мислеше Фейзал? Но прогони тази мисъл от ума си, имаше по-големи грижи. Провалиха се тук. При първото посещение намериха три парчета от статуя, изображение на скарабей и сребърен амулет. Наистина му се стори, че това е началото на нещо велико. Но после находките намаляха, бяха далеч от това, на което се надяваха, а и никой не им вярваше, че са оригинални. Не успя да изкара достатъчно пари, за да даде и на хората си. Нищожна печалба от толкова много труд. Цели участъци от тавана се бяха срутили през вековете и всичко бе засипано с пясък и парчета камъни. Не можеха да ги изхвърлят през отвора, защото щяха да ги забележат, затова само местеха боклука от една част в друга. И вършеха всичко през нощта, единственото им свободно време. Умората ги налягаше все повече, ставаха все по-раз- дразнителни, но не се отказваха. Надеждата можеше да бъде много жестока.

Пред погребалната зала имаше яма, също като във фараонската гробница. Векове наред там се бе изсипвал толкова пясък, че отначало дори не я забелязаха. Но си беше там, простираше се по цялата дължина на прохода. И беше дълбока! След като провериха всичко останало, съсредоточиха вниманието си върху нея. Изнасяха кош след кош, копаеха все по-надълбоко, накрая трябваше да пуснат вътре въжена стълба, за да слизат до дъното. Единият оставаше долу и пълнеше кошовете, а другите ги изтегляха с въжета горе и ги пресяваха.

Той слезе по въжената стълба, за да огледа за последно. Под лъча на фенерчето се виждаха само боклуците, които бяха оставили: празни бутилки от вода, обвивки от храна, част от свещ, справочник. Дисциплината беше първата жертва. Бе слязъл шест метра надолу, а още не бе стигнал до дъното. Шест метра! Поклати глава пред абсурдната логика на древните хора. Толкова усилия! И то все безсмислени.

На кого му трябваше яма, шест метра дълбока?

25.

I

Нокс се унесе в спасителен сън в Латинското гробище. Събудиха го стъпки по плочите отвън. За миг се уплаши, че ще го открият, но стъпките отминаха, без да променят скоростта си. Изчака всичко да утихне, физиономията му се изкриви, докато се изправяше на крака, защото се беше схванал. Излезе от гробището, купи си фонокарта от един супермаркет и намери усамотена телефонна кабина, от която звънна на Огюстен.

-      Cedric, mon cher ami!401 - каза Огюстен в мига, в който позна гласа на Нокс.

Нокс веднага се включи в играта и премина на френски.

-      Да няма някой при теб?

-      Блюстител на реда. Говори малко английски, но мисля, че с френския сме в безопасност. Изчакай секунда. - Нокс чу приглушена реч, ръката на Огюстен беше върху микрофона. След това отново му се обади.

-      Всичко е наред - каза той. - Току-що нарекох майка му дебела свиня. Не трепна.

Нокс се засмя.

-      Каква работа имаш с полицая?

-      Отиваме в Борг. - И му разказа набързо какво бе научил за Тексаското общество за библейска археология, връзките им с УХМ и разкопките в Кефалония. Нокс пък го информира за тайнствения си нападател, който бе избягал с лаптопа му.

-      Мамка му! - възкликна Огюстен. - Току-що си го бях купил. Но ти си добре, нали?

-      Нищо ми няма. Но трябва да се скрия някъде. Мислех си при Костас. Да го поразпитам за това онова. Но не мога да си спомня адреса му.

-      „Шария Мухарам Бей“ № 55. Трети етаж. И му кажи да ми върне книгата на Лукреций. Копелето я държи от месеци.

-      Ще му кажа - обеща Нокс.

II

Прекрасно време за посещение на пустинята. Късното следобедно слънце рисуваше контрастни багри по скалите, които по-рано през деня изглеждаха напълно едноцветни. Западният хоризонт грееше във всички нюанси на жълтото и червеното. Гейл мина покрай южния край на скалите на Амарна, след това зави на север към източната част на Долината на царете. Посочи в далечината през пясъците.

-      Пътят през пустинята е пет километра в тази посока.

-      И стига чак до Асют, така ли? - попита Лили.

-      Да. - Фериботите не се движеха по тъмно. Трябваше да поемат на юг покрай Нил. Тя зави към долината. Тук нямаше асфалтирано шосе, само чакълен път. Гейл караше внимателно, а Стафърд седеше до нея, демонстративно скръстил ръце, и въздишаше през няколко секунди. Най-накрая стигнаха до непроходим сипей.

-      Мислех, че знаеш пътя - изломоти той.

-      Оттук се стига пеша. Върви се само напред. На два километра е.

-      Два километра!

-      По-добре да тръгваме веднага - намеси се Лили. - Или не искаш вече този кадър? - Стафърд я стрелна с отровен поглед, но след това слезе от колата и тръгна надолу. - Точно така - промърмори Лили. - Не ми помагай, мога и сама да нося апаратурата.

-      Ама че задник! - ядоса се Гейл. - Как го търпиш?

-      Само още два дни - отвърна ѝ Лили и също слезе от джипа. Изгледа въпросително Гейл, която не помръдваше от седалката. - Няма ли да дойдеш с нас?

-      Най-добре е за всеки случай да остана при колата.

-      Я стига! Да не би тук да гъмжи от автокрадци? - И наклони умолително глава. - Моля те, няма да го изтърпя, ако съм сама.

-      Добре - съгласи се Гейл и насила се усмихна. Слезе от джипа и го заключи.

III

Огюстен скучаеше по време на пътя до Борг. Фарук не беше от най-разговорливите хора на земята. Зададе му няколко груби въпроса за Нокс и Омар, от които той успя да се измъкне лесно, след това потъна в почти пълно мълчание. Извади си цигарите, предложи и на полицая.

-      Благодаря - каза дрезгаво Фарук и си взе.

Огюстен запали и връчи запалката на египтянина, след това свали прозореца от своята страна и подаде ръка навън. Срещу тях се движеше бял пикап, слънцето се отразяваше в прашното му предно стъкло и чак когато се разминаха, Огюстен успя да види шофьора и неговата спътничка, млада жена с дълга светла коса, с която за миг си срещнаха погледите.

След километър направиха рязък десен завой, след известно време завиха наляво по тухлен мост над напоителния канал и спряха, за да говорят с охранителя. Бяха изпуснали Грифин за малко. Сигурно той е бил шофьорът на пикапа, в който се возеше блондинката. Охранителят ги изпрати да почакат в административната постройка. Питърсън пристигна само след минута.

-      Детектив инспектор Фарук - поде той. - Какво неочаквано посещение. Какво можем да направим за вас?

-      Искам да уточним един-два детайла. Познавате ли д-р Огюстен Паскал?

-      Чувал съм за него - отвърна Питърсън.

-      Той предложи да ме придружи, за да ми обяснява археологическата терминология.

-      Колко любезно от негова страна.

Фарук кимна и извади мобилния си телефон.

-      Бихте ли ме извинили, господа. Трябва да се обадя.

Погледите на Огюстен и Питърсън се срещнаха, когато детективът се отдалечи. Гледаха се преценяващо и никой не отклоняваше очи. Фарук се върна при тях чак след минута и изглеждаше доста доволен от себе си.

-      Вече можем да започваме.

-      Какво по-точно? - попита Питърсън.

-      Искам да говоря с хората ви. Да разбера какво са видели.

-      Разбира се - съгласи се Питърсън. - Последвайте ме.

-      Благодаря - кимна Фарук. Всички тръгнаха през пресечената местност. - Снощи ми казахте, че Нокс и Тауфик са идвали при вас вчера следобед, нали така?

- Да.

-      Обясниха ли защо?

-      Може би трябва да питате Нокс.

-      Ще го питам — обеща Фарук. - Веднага щом го намерим.

-      Изпуснахте ли го? - намръщи се Питърсън. - Как е възможно? Та той беше почти в безсъзнание.

-      Не е ваша работа - сопна му се Фарук. - Тук съм да чуя и вашата гледна точка.

-      Видял някакъв древен предмет в Александрия. Капак на делва, доколкото си спомням. Казахме му, че край езерото Мареотис са се произвеждали делви, така че няма причина да се съмнява, че е тукашен.

-      И след това той си тръгна, така ли?

-      Да. Забравихме за него, докато не се появи нарушителят. Дори и тогава не се сетихме. Нямахме представа, че са те. Решихме, че е някакъв дребен крадец.

-      Разбрах, че на разкопките има студенти - каза тихо Огюстен. - Намирате ли ценни неща?

-      Не са с непреходна стойност, съвсем не. Но местните не го знаят. Така че винаги съществува опасност да прескочат тук и да замърсят находките. Смятам, че ме разбирате, д-р Паскал.

-      И вие ги прогонвате.

-      Казах ви снощи какво се случи, детектив. Нищо не се е променило оттогава. - Стигнаха до гробището. Прашните млади археолози разравяха два гроба.

-      Нали искахте да говорите с екипа ми - каза той и разпери ръце. - Ами ето го.

26.

I

Краката на Гейл изгоряха, докато вървяха през долината и се катереха по хълма до фараонската гробница. Всички единодушно мълчаха, защото знаеха, че ще им е много трудно да обяснят присъствието си по тези места, ако някой ги види. Но входът към фараонската гробница беше категорично затворен, а пътят към него - пуст. Гейл се усмихна широко на Лили, по лицето ѝ се изписа облекчение.

-      Точно навреме - каза Стафърд и кимна към слънцето, което се бе спуснало ниско над хоризонта на запад.

-      Тогава най-добре да започвате - предложи Гейл.

-      Ако се махнеш от погледа ми.

Тя се обърна и се отдалечи, не искаше да каже нещо неподходящо. Но не беше лесно да се махне от това място. Отляво имаше огромна цепнатина, сякаш някой от египетските богове бе забил брадвата си в земята. А отдясно бе ръбът на канарата и главозамайваща пропаст, на чието дъно се намираше долината. Но поне така щеше да се скрие от погледа на Стафърд, затова внимателно се примъкна и за своя изненада видя на няколко метра отдолу тераса, върху която ясно личеше отпечатък от човешки крак.

Приближи се още малко към ръба и видя, че има пътека. Лили и Стафърд още се подготвяха за снимките.Трябваха им няколко минути. Тръгна с треперещи колене, любопитството ѝ се оказа по-силно от страха ѝ от височини, затова се стегна и продължи.

II

Костас винаги отваряше вратата след дълго звънене, като обвиняваше или отслабващия си слух, или краката си, които вече не го държаха. Смяташе, че една от привилегиите на възрастта му е да кара хората да чакат. Но най-накрая отвори. Приглади буйната си бяла коса, извади от джоба на сакото си очилата със стъкла във формата на полукръг, сложи ги и погледна над тях.

-      Драги Нокс! - възкликна той. - Каква приятна изненада. - След това премигна и отстъпи половин крачка назад. - Господи! Да не си бил на война?

-      Толкова ли зле изглеждам? - направи гримаса Нокс. - Нали мога да ползвам банята ти?

-      Разбира се. Разбира се. Влизай. - Костас повлече крака през разхвърляния си коридор, като използваше бастуна си като слепец, за да намира пътя през прашните купчини академични книги и кашони с екзотични артефакти. Апартаментът му изглеждаше по-скоро като вехтошарски магазин, отколкото като дом. Стените също бяха отрупани с астрологични карти, странни окултни плакати, собствените му акварели с изображения на билки и други лечебни растения, снимки в рамки на тайнствени фронтони и пожълтели вестникарски изрезки, в които пишеха за него.

Нокс се погледна в огледалото над мивката. Наистина представляваше живописна гледка: съсирена кръв по темето и челото, изпито лице и прашна коса, която изглеждаше като посивяла. Насапуниса се и се изми доколкото беше възможно. Редицата от гръцки букви в горната част на огледалото го накара да се усмихне. NIONANOMHMATAMHMONANOIN. Един от най-старите познати палиндроми: „Отмий греховете, не само мръсотията по лицето“. Кърпата, с която се избърза, стана грозно кафява. Нокс излезе от банята.

-      Е? - попита Костас нетърпеливо. - Какво те води при мен в това състояние?

Нокс се поколеба. Не беше толкова лесно да му обясни.

-      Не вярвам да имаш интернет - поде той.

-      За съжаление имам - каза Костас и поведе Нокс към библиотеката, където приглушената светлина от лампите осветяваше изхабените кожени подвързии на безброй стари книги. Отвори капака на писалището и отдолу се показа тънък лаптоп. - Днес нищо не можеш да направиш без тези машинки.

Нокс влезе в интернет и отвори електронната си поща. Но за негово учудване съобщението от Гейл беше изчезнало. Онзи проклет мъж с мотоциклетната каска сигурно е изтрил снимките. Затвори браузера.

-      Май ще трябва да ти разкажа - започна той. - Но моля те, не обръщай внимание, ако ти звучи несвързано. Ударих си главата.

-      Забелязах.

-      По всичко личи, че снощи съм се натъкнал на някакви древни находки край Борг. Там правят разкопки някакви библейски археолози и май теренът има връзка с терапевтите. Снимах. Има статуя на Харпократ. Шест отрязани мумифицирани уши. Мозайка с фигура в центъра на звезда със седем лъча, която напомни на Огюстен за Бафомет на някакъв французин, чието име не мога да си спомня.

-      Елифас Леви - кимна Костас. - Знам го.

-      Имаше и стенопис на Дионисий. И още един на Приап. Горе-долу това е.

-      Какъв очарователен списък - отбеляза самодоволно Костас и очите му се насълзиха от вълнение. - Нали знаеш, че терапевтите са живели край Борг?

- Да.

-      А сега за Харпократ. Римляните са го почитали като бога на мълчанието, защото египтяните са го изобразявали с пръст пред устните. Но всъщност това не е знак за мълчание.

-      Не - съгласи се Нокс. Това беше един от египетските знаци за младост, също като къдравия кичур на челото на принца.

-      Всъщност името му идва от преобразуване на Хар-па-харед. Детето Хор. Хор е бог с глава на сокол, който се слива с бог Ра и става Ра-Хоракти^411, който всяка сутрин изгрява на изток.

-      Аз съм египтолог - напомни му Нокс.

-      Разбира се, момчето ми. Разбира се, че си. Затова трябва да знаеш и за връзката между него и Бафомет.

-      Каква връзка?

-      Религията на Алистър Кроули - Телема. Кроули започва оттам, където свършва Елифас Леви. Не се съмнявам, че знаеш и това. Според него Бафомет е Харпократ, но ако трябва да сме честни, това се дължи най-вече на невероятното му невежество. От друга страна, сега като се замисля, Харпократ наистина е свързан с една доста очарователна група гностици от Александрия.

-      Каква група?

-      Най-напред ще ти дам чаша чай - каза Костас и се облиза. - Да. Чай и кейк.

III

Халид се изкачи по въжената стълба и реши да отиде за последно до погребалната зала. Преминаването през ямата не беше приятно преживяване. Единственият достъп беше по импровизиран мост от две дървени греди само няколко сантиметра по-дълги от диаметъра на рова, които се огъваха заплашително, когато някой стъпеше върху тях.

Отначало това нямаше значение, защото ямата беше все още пълна с пясък и камъни и щеше да падне само от два метра. Но сега дори с фенерче трудно виждаха дъното. Понякога сънуваше кошмари как пропада в огромната всепоглъщаща тъмна дупка. Въпреки това не искаше първи да предложи да донесат по-дълги греди. И другите не го правеха.

Мина успешно по моста и влезе в погребалната зала. Огромни купчини камъчета и пясък закриваха стените. Те бяха измазани, но не и изрисувани, вероятно защото гробницата не е била...

Той замръзна на място. Чу глас. Мъжки глас. Идваше отгоре. Заслуша се. Тишина. Отпусна се и се усмихна на глупостта си, сърцето му забави ритъма си. Тези древни гробници! Играеха си с въображението, караха те да се чувстваш...

Отново чу същия глас. Този път не се заблуждаваше. При това го позна. Проклетият телевизионер. Сигурно се е върнал! Погледна ужасено нагоре, разтревожен колко близо е звукът. Може наистина да е близо. На хълма над тях имаше цепнатина. Първия път, когато дойде, нагази до глезените във вода от пороите. Скалата се бе пропукала. Върна се обратно по гредите и през прохода излезе до отвора. Фейзал и Насър също бяха чули гласа.

Бяха угасили светлините и приклекнали. Залязващото слънце обагряше в оранжево платнището на входа.

-      Хората от телевизията - прошепна Фейзал.

Халид кимна.

-      Ще снимат и ще си тръгнат.

-      Ами ако забележат следите ни?

От другата страна на платнището се чу тътрене на обувки по скалите. Халид изстина. Фейзал започна да трака със зъби от страх, стисна челюстта си с две ръце, за да спре. Мигаше често като в транс. Халид внимателно откопча кобура си и извади валтера. Взе на мушка входа на гробницата. Като на лента пред очите му бързо преминаха домът му, детството, майка му, която се хвалеше с него, снимките му в униформа на стената ѝ. Чу се шум по скалната тераса. Учуден възглас, а след това някой отметна платнището и силуетът на онази жена - Гейл - се очерта на фона на залеза.

Какви бързи обрати предлага животът, помисли си мрачно Халид, докато двамата се взираха един в друг. Колко внезапно настъпват катастрофите. Чувстваше се странно спокоен, също както по време на онова дежурство на пропускателния пункт в Синай, когато махна на камиона, натоварен с дървени трупи, да спре. Тъкмо се канеше да прибере бакшиша, и видя изпод брезента насочено дуло. Помнеше какво почувства тогава - силен прилив на адреналин. Сякаш наблюдаваше цялата случка като по телевизията, а не участваше в нея. Сетивата му се изостриха и това му хареса, мозъкът му обработваше нахлулата информация и мисълта му беше като бръснач. Чу как нечий дъх заседна в гърлото, улови погледа на шофьора в огледалото за обратно виждане, усети как камионът леко се раздвижи, когато някой посегна към оръжието си. Имаше достатъчно време да се овладее, сякаш всички се движеха на забавен каданс, а само той - с нормална скорост.

Но този път Гейл реагира първа. Завъртя се на пети и започна да вика предупредително към спътниците си.

27.

I

Нокс занесе подноса в библиотеката и го сложи на ниската масичка. Не беше в настроение за чай, но очевидно на Костас му се пиеше, затова потисна болката и тремора си. Поне тук беше в безопасност. Наля и на двамата ароматен чай от сребърния чайник и отряза две парчета сочна шоколадова торта.

-      Разказваше ми за Харпократ и гностиците - подсети го Нокс и му подаде чинията.

-      Да - кимна Костас. Отхапа от сладкиша и отпи от чая. — Съществувала е група гностици, които са се наричали харпократианци. Или пък са ги наричали така, няма как да знаем със сигурност. Споменават се само един или два пъти в източниците. Имало е и друга по-известна група гностици, които са се наричали карпократианци. Неин основател е мъж от Александрия на име Карпократ. Твърде вероятно е да става въпрос за едни и същи хора.

-      Грешка при изписването?

-      Разбира се, че е възможно. Но източниците са писани от хора, които са знаели разликата между двете. Винаги съм подозирал, че карпократианците са били известни с това, че освен Христос са почитали и Харпократ. И че за тях имената им са били взаимозаменяеми.

-      Вьзможно ли е подобно нещо?

-      О, да - потвърди енергично Костас. - Нека отбележим, че гностиците не са били християни в съвременния смисъл на тази дума. Това би означавало да имат общ светоглед, а на практика всяка секта е имала собствени виждания, които са представлявали еклектична смесица от египетски, еврейски, гръцки и други традиции. Но пионерите на гностицизма като Валентин, Василид и Карпократ са имали доста общи схващания. На първо място те не вярвали, че Христос е Божи син. Те дори не вярвали, че еврейският бог е върховното божество във вселената, смятали го просто за един демиург, зло второразрядно божество, което се мисли за вседържец. Как иначе да си обяснят всички злини на света?

-      Тогава кое е било върховното божество?

-      А! Ето това е въпросът! - Очите на стареца сълзяха обилно, кожата му почервеня. Като много други самотници и Костас ставаше превъзбуден, когато имаше компания. - Гностиците твърдели, че е невъзможно да бъде описано, дори не е възможно да се мисли за него, освен може би в математически понятия, и то само от изключително просветени хора. Един твърде Айнщайнов бог, ако искаш. Тогава се появява Христос. Гностиците смятали него, както и Платон и Аристотел, за много надарени, но съвсем обикновени хора, които носят достатъчно силна божествена искра, за да надникнат в истината. Но аз се отклоних от темата за приликите между Харпократ и Христос.

-      Какви са те?

-      О, скъпи ми Даниел! Откъде да започна? Може би от храма в Луксор. Изображенията на рождението. Новороденият фараон е показан като Харпократ. В това, разбира се, няма нищо изненадващо. Фараоните са били физическото въплъщение на Хор, а като деца са били „детето Хор“, или Харпократ. Но специално тази картина има много любопитни детайли. Смъртна жена е оплодена от светия дух, докато е все още девица. Благовещение с главно действащо лице Тот, египетския еквивалент на архангел Гавраил. Звезда, водеща трима мъдреци от изток, които носят дарове.

-      Ти се шегуваш.

-      Бях сигурен, че ще ти хареса - усмихна се Костас. - Всъщност, тримата мъдреци изникват непрекъснато в историите за рождението, особено в слънчевите култове. Това, разбира се, е астрономическа алегория, както много от религиозните постановки. Трите звезди от Пояса на Орион сочат към Сириус, ключа към древния египетски соларен календар и предсказването на ежегодните наводнения. Често се появяват златото, тамянът и смирната. Това, както знаеш, са първите неща, които Бог дава на човека, за да утеши Адам и Ева след изгонването им от Едем. Ако не ме лъже паметта - седемдесет рода злато.

-      Рода ли? - намръщи се Нокс. Род беше мярка за дължина^421, а не за тегло.

-      Според „Книга за живота на Адам и Ева“ - кимна Костас. - Или беше в „Пещерата на съкровищата“?432 - Той въздъхна тъжно. - Паметта ми отслабва.

-      Не мисля, че е от „Пещерата на съкровищата“ - каза Нокс, който бе пропилял безброй прекрасни летни следобеди в самотни усилия да усвои древносирийски, като изучаваше точно този текст. В него се разказваше за пещера, в която се предполага, че са погребани Адам, Аврам, Ной, Мойсей и другите еврейски първоотци. - Нещо друго?

-      Има, разбира се, поразителни прилики между майката на Хор - Изида, и майката на Христос - Мария. Смята се, че Харпократ е роден в планина, а йероглифът за нея е същият като за корито. Древните египтяни чествали рождението му, като носели корито по улиците. По-лесно е, отколкото да носиш планина.

-      Аха.

Костас кимна.

-      Евангелието на Матея твърди, че светото семейство избягало в Египет, когато Исус бил дете, за да се спаси от избиването на младенците. Според Едуард Мъченик^443 те стигнали на юг чак до Хермополис, града на Тот. Което затваря кръга, защото Хермополис е от другата страна на Нил точно срещу града, основан от фараона, за когото споменах, че е изобразен в Луксор.

-      Имаш предвид Амарна? - попита Нокс. - И фараонът е Ехнатон?

-      Точно така - потвърди Костас и си позволи да се засмее тихичко. - Само си помисли! Разказите в Новия завет за рождението на Христос всъщност пресъздават раждането на египетски фараон еретик. Факт, който църквата не би популяризирала, и си има причини за това. - Вдигна чашата си. - Би ли ми налял още малко чай?

II

-      Върни се! - извика Халид и забърза след жената, като за малко да изгуби равновесие. - Върни се! - извика отново. Но Гейл не се върна. Горе нещо цветно се раздвижи. Заваляха камъни и прах. Халид видя Лили, която вдигаше камерата. Призля му. Не биваше да им позволи да се измъкнат и да се свържат с останалия свят. Тичаше панически по пътеката, препъваше се в камъните, отчаяна се вкопчваше с една ръка в наличните подпори, а с другата се опитваше да извади своя валтер. Фейзал го следваше, но бяха изгубили безценни секунди и бяха позволили на Гейл да спечели преднина.

Стигна върха и я видя да бяга презглава след придружителите си. Стафърд тичаше най-отпред, а след него Лили непохватно се поклащаше с камерата на рамо. Халид напрегна мускули и скъси малко дистанцията, но не достатъчно. Те хукнаха надолу по склона към долината, след това през сипея към пустинята. Халид изостана, накрая съвсем спря.

-      Почакайте! - изхриптя задъхано, подпрял длани на коленете си. Получи мускулен спазъм. Те забавиха крачка и се обърнаха, може би за да си поемат дъх.

-      Да поговорим - предложи той, като вдигна ръце и се усмихна. Опитваше се да ги убеди, че не е заплаха за тях. - Можем да се разберем. - Но и сам усещаше фалша в гласа си.

Те отново се разбързаха. Халид се намръщи, извади пистолета и стреля веднъж във въздуха. Това ги накара да побягнат още по-бързо. Насър и Фейзал го настигнаха. Дишаха тежко. Затичаха пак с натежали от умора крака. Джипът се появи в далечината. Лили се обърна да види преследвачите и веднага се спъна в един камък. Изпусна камерата, която падна върху скалите и се разби на парчета. Стафърд стигна до джипа. Опита се да отвори вратата, но беше заключена.

-      Ключовете! - извика той на Гейл, която помагаше на Лили да се изправи на крака. - Хвърли ми проклетите ключове.

Халид с мъка си поемаше дъх. Ризата му се бе измъкнала от панталоните и в дъното на подсъзнанието си се гневеше, че е размъкнат. Стреля още веднъж, но жените не спряха. Напрегна сетните си сили в гонитбата. Гейл извади ключовете и натисна дистанционното. Стоповете на джипа светнаха в оранжево. Стафърд отвори шофьорската врата и се качи. Щяха да се измъкнат. Халид спря, прицели се и пусна три куршума. Чу се метален звън. Шофьорският прозорец се пръсна на парчета и се свлече. Двете жени замръзнаха, сякаш мислеха Халид за някакъв виртуозен снайперист, който може да ги повали, когато си пожелае. Вдигнаха ръце и се обърнаха с лице към него.

Той тръгна към тях с вдигната ръка, дишаше тежко, но се опитваше да го скрие от тях, искаше да изглежда като човек, който се владее. По челото му избиха капки пот и се търкулнаха надолу по бузите му. Фейзал и Насър се приближиха зад него, но той не сваляше очи от чужденците, от приведените им рамене, от потните им лица и разрошени коси, от изпълнените с ужас и отчаяна надежда очи. Намръщи се и изгони всяко човешко съчувствие от сърцето си. Това не бяха хора. Това бяха проблеми. Проблеми, които трябваше да разреши. Които трябваше да премахне. Вече беше на няколко крачки от тях и се чудеше кого да застреля първи.

Тази с ключовете за колата. Гейл.

Точно вдигаше оръжието, за да я убие, когато се чу звън на мобилен телефон.

III

Нокс наля още чай на Костас и на себе си. Разбърка своя и се загледа как захарта се разтваря във водовъртежа в чашата.

-      Ами терапевтите? - попита. - Те свързани ли са по някакъв начин с карпократианците?

Костас направи физиономия.

-      Чувал съм да се твърди, че Карпократ е бил последовател на учението на един герой на Талмуда - Йешуа бен Пандира. Невероятна фигура. Може би си чувал за него, защото някои го бъркат с Христос, но най-вероятно е бил водач на есеите.

-      Което го свързва с терапевтите.

- До голяма степен - кимна Костас. - Пък и техните доктрини доста се препокриват, макар всички да признават, че има една значителна разлика. Терапевтите са прочути със своята непорочност, докато карпократианците се славели със своята разпуснатост и оргиите си. Но почти всичко, което знаем за карпократианците, е писано от враговете им, така че е възможно да става въпрос за злобна пропаганда. И ако я пренебрегнем, двете групи изглеждат доста еднакви.

-      В какъв смисъл?

-      Във всякакъв. Дълги инициации. Кръщение с вода. Отхвърляне на материализма. На Карпократ се приписва мисълта: „Собствеността е кражба“. И двете общности ненавиждат робството. Вярват в някакъв вид живот след смъртта и в прераждането. Отдават необичайно за онова време уважение към жените и им предоставят власт. Една от най-известните последователки на Карпократ, Марселина, дори се издига доста в Рим. И в двете философии има много елинистични елементи, имат доста общо с питагорейството. И в двете има следи от соларен култ. Изучават ангелите и демоните. Вярват в магиите и ги практикуват. Ценят числата и символите. И са еднакво жестоко преследвани. Може би затова и двете общности живеят извън Александрия. Освен това карпократианците се появяват около 120 г. сл. Хр., горе-долу по времето, когато изгубваме дирите на терапевтите.

-      Да не би да намекваш, че терапевтите са се превърнали в карпократианци?

-      Не е невъзможно, предполагам. Но всъщност искам да кажа, че по някакъв начин двете общности са се припокрили. Не забравяй, че по онова време целият този регион е кипял от религиозна и философска енергия - всички са споделяли идеи, спорели са. Религиите още не се били наложили като в съвремието. Места, които са били свещени за едни, са били свещени и задруги. Много ранни църкви са построени върху стари езически храмове. Дори Ватиканът. Така че вероятно известно време всички са съжителствали или пък карпократианците са завладели античния свят, след като терапевтите са се пръснали.

Нокс кимна. Звучеше достоверно, макар достоверност и истина да не бяха едно и също нещо.

-      Какво друго знаем за карпократианците?

-      Както вече казах, общността е основана в Александрия, но е процъфтявала другаде. Вече споменах Рим. И освен това смятам, че са имали храм и в... - Той се изправи и отиде до полиците с книги, измъкна един том, прелисти го и го върна, като поклати глава.

-      Хайде, Костас. Просто ми кажи...

-      Търпение, млади човече. Търпение. - Взе една тежка църковна енциклопедия и я занесе до масата в ъгъла. Наплюнчи палеца и показалеца си и започна да прелиства тънките страници, докато намери каквото търсеше. - Да - каза. - Имали са храм на един от гръцките острови.

Нокс се намръщи, когато си спомни последния си разговор по телефона с Огюстен.

-      Да не би на Кефалония?

Костас се усмихна загадъчно.

-      Откъде, по дяволите, би могъл да знаеш това?

-      Какво друго пише там?

Старецът наплюнчи пак пръстите си и прелисти страниците.

-      Ха! Да видим какво ще кажеш за това!

-      За кое?

-      О, да. О, това ще ти хареса.

-      Хайде, Костас. Просто ми кажи.

-      Нали знаеш, че християнските общности са се разпознавали по тайни знаци като рибата и кръста? Карпократианците също са имали таен символ.

-      Какъв?

-      Не се казва - отвърна Костас. - Само че са го татуирали върху телата си.

- И?

Очите на Костас блеснаха.

-      Татуирали са го на задната страна на възглавничката на дясното ухо - каза той.

28.

I

Мобилният телефон не спираше да звъни.

-      Изключи проклетото нещо - заповяда Халид. И повтори с по-силен глас, в който се прокрадна паника. - Изключи го. - Стафърд бавно посегна към джоба си, извади мобилния си телефон и му спря звука. Но вече беше прекалено късно. Белята бе станала. По-точно звъненето бе подсказало на Халид, че има сериозен проблем. Мобилните телефони приемаха и излъчваха сигнали, дори когато не се използваха. Достатъчно беше да са включени, а телефонът на Стафърд със сигурност беше.

Ако сега изчезне, за полицията ще е съвсем лесно да проследи движението му. Ще дойдат право тук. И той и хората му автоматично ще се превърнат в основни заподозрени. Ще ги бият с пръчки, ще ги измъчват с вода. И някой ще се пречупи. Най-вероятно Фейзал. Понякога направо му приличаше на жена. Изстрелът доведе Абдула, който досега бе стоял на пост.

-      Какво става? - попита той задъхано.

-      На какво ти прилича? - намръщи се Халид и изгледа чужденците. Гробницата му се бе сторила подарък от Аллах. Но сега разбираше истинското ѝ значение. Сатанински капан. Ако ги хванат, чакаха ги пет години затвор. Минимум пет. По-вероятно десет или дори повече. А Халид беше виждал египетските затвори отвътре. Бяха претъпкани и мръсни, пълни с болести и насилие. Не беше слабак, но вероятността да попадне там го плашеше.

-      Защо просто не ги убием? - попита Насър, който винаги беше практичен. - Ще ги хвърлим в пустинята както направихме с момичето.

-      Да бе - сопна му се Халид. - И видя какво стана, нали?

-      Този път имаме повече време. Цялата нощ е пред нас.

-      Цялата нощ? - озъби му се Халид. - Нали си представяш какво ще стане, ако тези хора не се появят там, където ги очакват? - Насочи оръжието си към Лили. - Къде ви чакат?

-      В Асют - отвърна тя. Лицето ѝ беше мъртвешки бледо. - В хотел „Клеопатра“.

Той се обърна към Насър.

-      Ако не се появят, от хотела ще се обадят в полицията. Хотелиерите най-много се страхуват да не би да се случи нещо лошо на чужденци, особено на хора от телевизията. Това ще подплаши инвеститорите и ще намали притока на безценните долари на чужденците. Повярвай ми, още сутринта ще тръгнат да ги търсят толкова усърдно, колкото дори не можеш да си представиш! И първото място, на което ще дойдат, е тук. След това ще проследят следите от автомобилните гуми в пясъка чак до скривалището ти.

-      Тогава да ги хвърлим в Нил. - И Насър направи вълнообразно движение с пръсти, с което искаше да покаже как колата им потъва в реката.

Халид поклати глава.

-      Незабелязано? Дори по някакво чудо да ни се размине в момента, няма начин полицията да не претърси реката или някой рибар да не закачи джипа с мрежата си. А и това не е толкова важно. Проклетите им мобилни телефони ще ги отведат право при нас.

-      О - въздъхна мрачно Насър. - Тогава какво ще правим?

-      Опитвам се да измисля - скара му се Халид. - Млъкнете малко. - Клекна, защото не искаше хората му да видят колко е объркан. Можеше да им прехвърли цялата вина. Да го представи като изнудване, което е излязло от контрол. Започва престрелка и тримата чужденци и хората му загиват. Но това беше отчаяно решение. Дори полуграмотен следовател щеше да види, че е съшито с бели конци. Може би е най-добре да се договорят. Но въпреки че сега чужденците бяха много уплашени и биха се съгласили на всичко, това веднага щеше да се промени, като ги пуснат.

-      Ще обвиним терористите - предложи тихо Абду- ла. - Те винаги убиват чужденци.

-      Отлична идея - каза подигравателно Халид и се възползва от повода да излее гнева си. - Кажи ми обаче кои точно терористи? - И махна с ръка към пустата долина. - Покажи ми ги тези твои терористи и веднага ще ги обвиним.

-      Само предлагам.

-      Около Амарна няма никакви терористи. Не го ли знаеш? Всичките са в Асют и... - Той млъкна, в главата му се оформяше идея. Абдула беше напълно прав. В Египет само терористи биха се осмелили да застрелят чужденци по този начин. Властите инстинктивно ще повярват в тази версия. Дори най-малкият намек за тероризъм превръщаше иначе интелигентни хора в пълни идиоти. Всички знаеха, че тези тримата трябва да пътуват тази вечер за Асют. Там напоследък имаше доста размирици. Бе гледал новините по телевизията. Бунтове. Демонстрации. Крайните ислямисти на оръжие срещу Запада, след като двама от техните братя бяха обвинени, че са убили и изнасилили две коптски момичета. Просветна му.

-      Да? - насърчи го Насър, който по лицето му позна, че е получил вдъхновение. - Какво?

-      Момент - каза Халид. Обмисляше идеята, последствията и какво им бе необходимо за всяка стъпка. Беше налудничава, да, но и ситуацията беше необикновена и изискваше налудничави решения.

-      Моля те, шефе - настоя Насър. - Кажи ни.

Халид кимна два пъти и пое дълбоко дъх.

-      Добре - изрече той. - Ето какво ще направим.

II

Кожената тапицерия силно изскърца, когато Нокс се облегна в креслото. Имаше нужда да осмисли новата информация. Питърсън и екипът му бяха отрязали шестте мумифицирани уши, за да проверят с ултравиолетова светлина дали по тях има татуировки. Това, заедно с предишните разкопки на Тексаското общество в Кефалония, със сигурност означаваше, че бяха дошли тук да търсят следи от карпократианците. Единственият въпрос беше: защо?

След като Нокс го попита, Костас се замисли.

-      Тези твои тексаски археолози са силно религиозни, нали?

- Да.

-      Тогава според мен има една възможност. На карпократианците им се носела славата, че... - В този момент на вратата се позвъни. Костас млъкна, въздъхна и стана. - Извинявай.

-      Разбира се. - Нокс отиде до масата, на която лежеше отворената енциклопедия. Прегледа статията за карпократианците, но нищо не привлече вниманието му. Разгледа полиците, измъкна тънка книжка за Филон и прелисти пожълтелите страници. Вехтата кожена подвързия остави по пръстите и дланите му петна като от засъхнала кръв.

Вратата на библиотеката се отвори. Нокс вдигна поглед и видя Костас - пребледнял и разтреперан.

-      Какво има? - намръщи се Нокс. Но зърна след него да влизат двама полицаи и замръзна. А си мислеше, че тук е на сигурно място. Позволи си да се отпусне. Някак си го бяха открили. За един безумен миг се почуди дали да не избяга, но нямаше къде да отиде. Видя как по-ниският от двамата полицаи леко се усмихваше, сякаш чакаше точно това, за да го използва като извинение и да му скочи. Затова реши да се успокои и кротко да тръгне с тях. Да види дали ще може да разбере какво се случва и как са го намерили.

III

Огюстен и Фарук не научиха нищо от студентите на Питърсън, късо подстригани религиозни идиоти, които разказваха едно и също.

-      Как се казвате? - попита Фарук последния пристигнал.

-      Грийн, господине. Майкъл Грийн. - Хвърли поглед към Питърсън, който стоеше до рамото на детектива, сякаш търсеше потвърждение, че си знае името.

-      И вие ли видяхте нарушителя?

-      Да, господине.

-      Разкажете ми.

-      Ами, беше тъмно, нали разбирате. Не знам дали бих могъл...

Мобилният телефон на Фарук започна да звъни. Той въздъхна и вдигна вежда към Огюстен.

-      Трябва да вдигна - извини се той. - Искате ли вие да го разпитате?

-      Разбира се - съгласи се Огюстен, като се помъчи да потисне прозявката си. - Продължете.

-      Както ви казах, не знам дали бих могъл да добавя нещо към това, което другите вече ви обясниха.

-      Опитайте се. Какво правеше нарушителят?

-      Моля?

-      Прав ли стоеше, коленичеше, пълзеше? Към вас ли тръгна? Или бягаше? С какво беше облечен? Колко беше висок? Какъв цвят бе косата му? Разбра ли, че сте го забелязали?

-      А, това... — Бузите на Майкъл леко почервеняха. Той пак хвърли поглед към Питърсън. - Трудно ми е да си спомня точно - започна колебливо. - Всичко стана толкова бързо.

-      Сигурно имате някакви спомени.

Питърсън пристъпи напред.

-      Смятате ли, че е правилно да притискате свидетелите за информация, която не могат да ви дадат?

-      Искам да съм сигурен, че не е забравил нещо.

-      Забравил ли си нещо, Майкъл? - попита Питърсън.

-      Не, господине.

-      Ето, д-р Паскал. Не е забравил нищо.

-      Добри новини - обяви Фарук, след като свърши да говори по телефона и се върна при тях. - Моите хора са намерили Нокс.

Сърцето на Огюстен за миг спря.

-      Какво?

-      Знаете ли какво мразя най-много на този свят, д-р Паскал? - попита детективът. - Да ме мислят за глупак. Всички тези хора във Върховния съвет тази сутрин. Знаете ли какво ми казаха? Че ако искам да намеря Нокс, трябва да говоря с вас. Огюстен Паскал. Паскал ще знае, така ми казаха. Той е най-добрият приятел на Нокс. Но когато ви попитах, не ми казахте нищо за тази ваша велика дружба. Нито дума. За идиот ли ме смятате? Така ли е?

-      О, Боже! Говорите френски.

Фарук прати с едно дясно кроше Огюстен на земята.

-      А това е задето нарекохте майка ми свиня - каза той.

29.

I

Камерата все още лежеше там, където Лили я беше изпуснала. Обективът и дисплеят бяха здрави, но батериите бяха изскочили от гнездото и не влизаха обратно, както и Халид да ги въртеше и натискаше. Подаде я на Фейзал, него го биваше с тези неща.

-      Оправи я - нареди му той строго.

Но Фейзал само я погледна и поклати глава.

-      Ще ми трябват специални инструменти - заяви той. Претърси джобовете на чантата на камерата и намери кабел. - Това може да свърши работа - каза. - Да опитаме с някой от контактите във фараонската гробница.

Халид кимна. Идеята беше добра, макар че щеше да се наложи да покрият стенописите, иначе щяха да се издадат.

-      Насър - повика той подчинения си. - Иди да вземеш одеялата и чаршафите от другата гробница. Абдула, ти пусни генератора. - Отиде при чужденците.

-      Моля, вещите ви. Телефони, портфейли, часовници, ключовете за колата, бижута. Всичко. Оставете ги на камъка. - Плесна ги няколко пъти, за да им вземе страха. Събра всичко и го сложи в чантата на камерата. - Станете - заповяда.

-      Какво ще правите с нас? - започна да мрънка Стафърд.

-      Мърдай!

Генераторът заработи точно когато стигнаха до фараонската гробница, лампите на пода замъждукаха, а после блеснаха ярко. Заведоха чужденците в погребалната зала. Фейзал включи камерата в контакта и я изпробва. Светна лампичката, която показваше, че работи. Време беше в нещо да им провърви. Пристигна Абдула, а след него и Насър, който носеше цял наръч покривки. Високо в далечния десен ъгъл на помещението имаше грубо издълбана ниша. Провесиха покривката от нея и покриха стенописа. Постлаха друга покривка на земята.

Халид остана доволен, потърси в джобовете си нещо за писане и седна да съчинява посланието.

II

Полицаят затвори Нокс в тъмна и тясна килия с двама други задържани: висок и слаб младеж с рядка брада в светлокафяв кафтан, който премяташе мънистата на броеницата си и не спираше да си мърмори под носа, и мъж на около четирийсет години с нездрав тен и измачкан бял костюм, който ту лежеше неспокойно на скамейката отсреща, ту сядаше и си търкаше бузите с ръце като наркоман в абстиненция.

Влажните каменни стени бяха надраскани с графити. Нокс ги прочете, докато чакаше. И се замисли. Само Огюстен знаеше, че отива при Костас. А снимките, които държеше в онази папка, му даваха мотив. Но беше най-близкият му приятел и Нокс не познаваше по-лоялен човек от него. Нямаше начин да го е предал нарочно. Трябваше да има друго обяснение.

Мина цял час, преди вратата да се отвори със скърцане и полицаят да му даде знак. Преведоха го през стаята за почивка, където полицаите, свободни от дежурства, гледаха футбол на мъждукащ телевизор, качен високо на стената. По тесен коридор стигнаха до стаята за разпити, където го накараха да седне до гола дъбова маса. След минута влезе дебел полицай с бележник в едната ръка и кутия сок в другата.

-      Какво става? - попита Нокс.

Мъжът седна, сякаш не бе чул нищо, и записа името на Нокс, след това си погледна часовника. Имаше учудващо елегантен почерк.

-      Казвам се Фарук - представи се той. Нокс леко изсумтя, защото името означаваше човек, който не може да различи истината от лъжата. Фарук рязко вдигна глава. - Значи говорите арабски? - попита.

-      Справям се. — Чак тогава се досети как са го намерили. - А вие говорите френски, нали?

Фарук се ухили самодоволно.

-      Справям се - призна. - Отдавна ли живеете в Египет?

-      От десет години.

-      Може ли да видя документите ви?

-      Не са у мен.

-      Щом живеете от десет години тук, трябва да сте се научили да си носите документите навсякъде.

-      Ако искате, ще отида да си ги взема.

Фарук почука с писалката по бележника си, чудеше се как да подходи.

-      Кажете ми, господин Нокс - започна той. - Снощи сте претърпели сериозна катастрофа. Били сте в безсъзнание. Откарали са ви в болницата, на пръв поглед разумно място за човек, претърпял тежък инцидент. А тази сутрин сте избягали. Защо?

-      Нямам застраховка. Лечението струва цяло състояние.

-      Снощи един човек почина, господин Нокс. Да не мислите, че ми е до смях?

- He.

-      Тогава отново ще ви попитам: защо избягахте?

Нокс се поколеба. Истината щеше да прозвучи невероятно, но може би си струваше да опита.

-      В стаята ми влезе мъж - каза той - и се опита да ме убие.

-      Докато пред вратата ви е седял един от моите хора?

-      Сложи възглавница върху лицето ми.

-      И вие очаквате да ви повярвам? За глупак ли ме мислите?

-      Защо иначе ще бягам?

Фарук продължи да почуква с писалката.

-      Опишете ми този човек.

-      Беше тъмно. Имах сътресение.

-      Защо не извикахте за помощ?

-      Опитах. Ала от устата ми не излезе нито звук. Но преобърнах стойката на системата. Само това успях да направя. Полицаят влезе, повика сестра... - Направи безпомощен жест към шията си. - Попитайте вашия човек, щом не ми вярвате.

Фарук впи изпитателния си поглед в лицето му, опитваше се да го сплаши, да го накара да се пречупи, но Нокс не помръдваше и не свеждаше очи.

-      Изчакайте тук - каза накрая Фарук и стана. - Ще се върна след минута.

III

Страхът разяждаше като язва вътрешностите на Гейл, докато гледаше как Халид и хората му си вършеха работата. Халид имаше очи на убиец. Щеше да убие всички, без да трепне, ако телефонът на Стафърд не беше звъннал. Гейл знаеше, че животът ѝ зависи от волята на Халид.

Насър и Абдула отрязаха ленти от памучен чаршаф и ги увиха около лицата си, като оставиха само цепки за очите и ноздрите. Изглеждаха ужасяващо анонимни. Фейзал взе нов диск и го пъхна в камерата на Лили. Халид приключи с писането и се приближи.

-      На колене - нареди той. Всички се подчиниха и коленичиха на покривката. Той подаде листа на Гейл.

-      Чети - заповяда ѝ.

Тя погледна арабските букви и вдигна разтревожена очи.

-      Не разбирам.

Халид насочи своя валтер към носа ѝ.

-      Чети.

-      Не го правете - обади се Стафърд.

Халид така силно го цапардоса по бузата с пистолета, че той извика и падна настрани. Опипа лицето си и дланта му се изцапа с кръв. От шока очите му се насълзиха. Халид насочи оръжието към него, но гледаше Гейл.

-      Ще четеш - заповяда повторно.

-      Добре - съгласи се тя. Съзнанието ѝ бе замъглено от страх. Той отстъпи зад Фейзал и скръсти ръце като продуцент на някакъв евтин филм, а Насър и Абдула с покритите лица застанаха зад пленниците, вдигнали оръжия пред гърдите си.

Стафърд успя да се изправи на колене, бузата му продължаваше да кърви. Халид потупа Фейзал по рамото. Лампичката на камерата светна. После кимна на Гейл да започва да чете. Това беше нейният шанс да се свърже с външния свят. Можеше и да няма друг. Тя изправи гръб, кръстоса крака и изпъна рамене. Премести листа в лявата си ръка и вдигна демонстративно дясната.

-      Ние сме пленници на Асютското ислямско братство - започна. - Нашите похитители се държат добре с нас. Обещават да продължат да се отнасят така, ако никой не прави опити да ни открие. Уверяват ни, че ще ни освободят живи и здрави, когато братята им, които бяха несправедливо обвинени в убийствата на двете момичета, бъдат пуснати, без да им се повдига обвинение. Ако това не стане до четиринайсет дни, Асютското ислямско братство не носи отговорност за последствията. Бог е велик.

Лампичката на камерата угасна. Халид прегледа записа и кимна доволно. Фейзал извади диска и му го подаде. Той го хвана за ръба, като внимаваше да не остави отпечатъци от пръсти, и го прибра в чантата си. Сърцето на Гейл заби бързо от страх. Тя добре разбираше, че ако Халид все още иска да ги убие, сега бе моментът.

IV

-      Е? - попита Ясмин, когато посрещна Нагиб на прага. - Как мина денят ти?

Нагиб разбираше какво всъщност питаше жена му. Искаше да знае дали е открил убиеца и дали дъщеря им е в безопасност.

-      Не беше зле - отвърна той.

Тя целуна Хусния по косата.

-      Иди да си играеш, скъпа - подкани момичето. - С баща ти трябва да си поговорим.

Хусния си взе куклата и изчезна през вратата, но нещо в погледа ѝ накара Нагиб да я заподозре, че се кани да подслушва.

-      Е? - попита Ясмин.

-      Няма връзка между момичето, което намерих, и другите две в Асют - заяви Нагиб. - Сигурен съм.

-      И как така?

-      Дори не мисля, че това момиче е било убито. Според мен е нещастен случай. Смятам, че е просто бедно дете, което е търсило древни предмети в бурята. Вероятно нещо е паднало върху нея и тя е изгубила съзнание, а след това се е удавила. Или пък се е качила на високо и е паднала.

-      И след това е отишла сама до пустинята и сама се е заровила в пясъците, увита в брезент?

-      Не - призна Нагиб.

-      Тогава какво?

Той поклати глава.

-      Все още не знам. Очевидно нещо не е наред. Но това не означава, че е свързано с Асют. И че е убийство.

-      Но ти ще разбереш какво е, нали? Искам да съм сигурна.

-      Гамал е прав, скъпа. Имаме по-неотложни случаи.

-      Става въпрос за младо момиче - настоя тя. - Радвам се, че наоколо не се разхождат убийци и че Хусния е в безопасност. Наистина се радвам. Но става въпрос за младо момиче, и то от твоя район, ти си отговорен за нея. Длъжен си да разбереш какво е станало.

Нагиб въздъхна.

-      Сутринта ще говоря с доброволците - обеща той. - Може би те ще знаят нещо повече.

V

-      Е? - попита Нокс, когато Фарук се върна. - Какво каза вашият човек? Каза ли ви, че стойката на системата се прекатури?

- Да речем, че наистина се е прекатурила - призна Фарук с неохота. - И какво от това? Може да е случайно.

- Да бе!

-      Много добре. Вие сте я преобърнали заради мистериозния нападател, когото никой друг не е видял и който иска да ви убие, но пък никога преди не сте го виждали и не можете да го разпознаете.

Нокс се поколеба.

-      Мисля, че е мъж на име Питърсън.

-      Преподобният Ърнест Питърсън? - намръщи се Фарук. - Човекът, който ви спаси живота?

-      Моля?

-      Чухте ме добре. Той ви е намерил след катастрофата и е рискувал живота си, за да ви извади от джипа, преди димът да ви задуши. След това ви е откарал до болницата. Този ли човек се опита да ви убие?

Нокс онемя.

-      Не знаех - смотолеви. Поклати объркано глава, потресен от последния обрат.

-      От болницата сте взели такси. Закъде?

-      За където и да е.

-      За където и да е?

-      Може ли нещо за пиене? - помоли Нокс. - Вода, ако обичате. Каквото и да е.

-      След като ми кажете закъде тръгнахте.

-      За Латинското гробище.

-      Отидохте направо там?

-      Казахте, че ще ми дадете чаша вода.

Фарук се изправи, отвори вратата и извика нещо в коридора.

-      Отидохте направо там от болницата? - повтори въпроса и се облегна назад.

- Да.

-      Странно. Защото по-рано моите колеги получиха обаждане. От жена, която твърди, че някой е проникнал в апартамента ѝ.

- Е, и?

-      Въпросният нападател застрашил живота ѝ. И знаете ли кое е най-смешното? Че описанието му съвпада с вашето. И знаете ли кой живее точно над нея? Вашият приятел Огюстен Паскал. Да. Същият, на когото се обадихте по-рано.

-      Затова ли ме арестувахте? За да си говорим за Паскал?

Фарук изтръска цигара от пакета си, стисна филтъра с устни и го откъсна.

-      Искате ли? - предложи той.

-      Не, благодаря.

Фарук запали цигара и изкара дима през ноздрите си.

-      Напълно сте прав - усмихна се. - Не съм ви довел тук, за да си говорим за господин Паскал. А за да ви повдигна обвинение за убийството на Омар Тауфик.

30.

I

Докато бяха стояли във фараонската гробница, навън се бе стъмнило. Гейл вървеше през долината и камъните по пътя й приличаха на кости. Тръгнаха нагоре по склона. Фейзал водеше. Приличаше на призрак с чаршафа върху раменете. Вървеше уверено по пътеката в скалата, намираше места, на които да стъпи и които Гейл никога не би видяла в тъмнината, ако той не ги осветяваше с фенерчето си. Фейзал ѝ се усмихна, когато стигнаха върха, очакваше тя да му отвърне със същото, да покаже, че му прощава. Тогава си спомни как го бе почерпила по-рано с шоколад и така го изгледа, че той наведе засрамено очи.

Фейзал дръпна завесата и ѝ кимна да мине през отвора в скалата, който беше тесен като цепнатина в дърво, причинена от светкавица. Освети с фенерчето си широкото ниско помещение - две редици от разкошни колони с варовикови релефи, празнините между тях бяха запълнени с купища изронени камъни и пръст. Всички се събраха вътре. Халид ги поведе през прохода към една шахта. От метален кол, забит в скалата, висеше въжена стълба.

-      Слизай - нареди той на Гейл.

-      Какво ще правите с нас?

-      Просто слизай.

Тя провеси краката си в празното пространство, обърна се с лице към стената и стисна въжето. Лактите ѝ се остъргаха в твърдата скала. Опипа със стъпало скалата, търсеше къде да стъпи. Фейзал насочи светлината, за да ѝ е по-лесно да слиза, и тя видя гладката варовикова стена на ямата и покритото с боклуци дъно. Под трепкащия лъч зърна залепена с восък свещ и кутия кибрит, на която половината клечки липсваха. Взе и двете. Стафърд слизаше след нея, а след него - Лили. Въжената стълба се изниза нагоре като подплашена змия и те останаха в капана на ямата. Горе похитителите поговориха приглушено известно време, чуха се затихващи стъпки и настъпи тишина.

- Хей! - извика Стафърд. - Има ли някой? - Отвърна му само ехото. - Дали си тръгнаха? - попита той.

Гейл запали клечка кибрит, поднесе я към фитила на свещта и приближи пламъчето към стените. Бяха прекалено гладки и високи, не можеха да се изкачат по тях, дори и да имаха инструменти и репери.

-      Какво ще правят с нас? - попита Лили. - Казаха ли нещо?

- Не.

-      Сигурно са споменали нещо.

-      Не мисля, че и те знаят - отвърна Гейл. - Според мен действат в движение.

-      Какво искаш да кажеш?

Тя пое дълбоко дъх. Пламъчето на свещта затрептя, все едно бяха на бдение за някой умрял.

-      Всичко е страхотна бъркотия. Натъкнали са се случайно на това място. Трябвало е да докладват, но са решили първо да го огледат. Извършили са много сериозно престъпление. Ако ги хванат, ще лежат с години в затвора.

-      Тогава защо са рискували?

-      Защото са бедни. Печелят около триста щатски долара на година. Представи си какво е да живееш с тази сума. Да искаш да се ожениш, да създадеш семейство. И си представи, че се натъкваш на древна находка, която струва хиляди долари. Един-единствен предмет. Какво би направил?

-      Сякаш ги съжаляваш - възмути се Стафърд.

-      Ще ни пуснат, нали? - попита Лили. - Трябва да ни пуснат.

Гейл не отговори веднага, но мълчанието ѝ беше красноречиво.

-      Полицията ще ни търси - каза тя.

-      Но ще ни търси в Асют!

-      Ще ни търсят навсякъде - увери ги Гейл. - Египтяните поне разполагат с хора. Просто трябва да запазим спокойствие. - Свещта започна да пука, вече догаряше. Не можеха да си позволят да я хабят повече. Тя обви длани около пламъка, духна го и мракът ги обгърне.

II

-      Убийство? - учуди се Нокс. - Какво искате да кажете?

-      Точно това, което казвам - отвърна Фарук. - Смятам, че нарочно сте умъртвили Омар Тауфик и сте се опитали да го представите за катастрофа.

-      Сигурно сте се побъркали.

-      Отговорете ми, господин Нокс, откога притежавате този джип?

-      Какво?

-      Просто ми отговорете на въпроса.

-      Не знам. От десет години.

-      Кажете ми, на предната дясна седалка имаше ли предпазен колан?

-      О, Боже! - промълви Нокс. Наведе се напред и се взря във Фарук. - Така ли е загинал?

-      А на шофьорската седалка имаше предпазен колан. Знаете го, най-малкото защото сте били закопчан с него, когато са ви намерили. Ще се съгласите с мен, че при това положение, ако шофьорът нарочно катастрофира в канавка, има големи шансове той да се спаси с леки наранявания, а спътникът му да бъде сериозно потрошен и дори убит.

Нокс поклати глава.

-      Трябва да си луд, за да направиш такова нещо.

-      Не луд. Само силно мотивиран.

-      И какъв мотив бих могъл да имам?

-      Вие ще ми кажете.

-      Това е лудост - протестира Нокс. - Омар ми беше приятел. Кълна се, че не съм го убил.

- Доколкото си спомням, сте изгубили паметта си - каза Фарук. - Как тогава сте толкова сигурен?

-      Защото никога не бих извършил подобно нещо. Питайте когото искате.

-      Вече питаме.

-      Добре тогава - каза Нокс. Но имаше лошо предчувствие. Кой знае на какво са способни полицаите под стрес. И по-важното - кой знае какво ще кажат разпитваните.

-      Чух, че сте голяма знаменитост в археологическите среди - осведоми го Фарук. - Но не можете да получите достатъчно медийно внимание.

-      Веднъж го получих. Което не значи, че ми хареса.

-      Просмуква се под кожата - ухили се Фарук. - Съживява те. А след това си отива и те оставя празен.

-      Говорете за себе си.

-      Знаете ли какво се е случило според мен? - продължи Фарук. - Мисля, че вчера сте намерили нещо. И сте го намерили на разкопките на Питърсън. Затова сте се върнали по тъмно. Освен това смятам, че с господин Тауфик сте се скарали какво да правите по-нататък. Колегите му казват, че е бил много праволинеен. Настоявал е да минете по официалния път и да докладвате на началника му в Кайро. Но вие не сте могъл да понесете това, нали? Всички твърдят, че имате стари вражди с генералния секретар и че двамата не можете да се търпите. Мисълта, че той ще получи цялата слава и цялото внимание, което вие заслужавате... Няма как да понесете това, нали? Затова сте решили да запушите устата на Омар.

-      Това са пълни глупости.

Фарук кимна, сякаш на себе си.

-      Знаете ли какво ми се наложи да направя тази сутрин, господин Нокс? Да се срещна със семейството на господин Тауфик и да им съобщя за смъртта му. Това е най-лошата част от работата ми и съм сигурен, че ще ме разберете. Знаете ли нещо за семейството му?

Нокс поклати глава.

-      Никога не говори за тях.

-      Не бих казал, че съм учуден. Уважаван учен като него.

-      Какво намеквате?

-      Баща му е много влиятелен човек, господин Нокс -      каза дрезгаво Фарук. - Братята му също.

На Нокс му призля.

-      Да не би да казвате...

-      Боя се, че да. И са много сърдити. Искат обяснения. Трябваше да им съобщя, че вие сте били на волана. И че на предната ви дясна седалка не е имало колан.

-      О, Боже!

-      Те смятат, че вие сте виновен за смъртта му, господин Нокс. А те са опасни хора, уверявам ви. Не са от тези, които биха оставили смъртта на техния син и брат да се размине просто ей така, без да предприемат съответните стъпки.

-      И искат главата ми?

-      Попитахте ме защо ви арестувах - продължи Фарук. - Да, исках да говоря с вас, но освен това се страхувах и за вашата безопасност. Това е моят град, господин Нокс. Няма да позволя в него да убиват хора. Дори и чужденци. Дори и убийци. Но признавам, че за нищо на света не бих искал да съм на ваше място.

-      Не съм го направил - каза тихо Нокс.

-      Най-добре да си върнете паметта възможно най-бързо - посъветва го Фарук и се изправи. - Ще се видим отново утре сутринта. На ваше място щях добре да си помисля през предстоящата нощ.

III

Халид караше внимателно джипа „Дискавъри“ през равнината, успокои се чак когато излезе в откритата пустиня. Луната грееше ниско над хоризонта и лъчите ѝ караха пясъците да блестят като зацапана ламарина. През счупения ляв преден прозорец нахлуваше студеният нощен въздух и вледеняваше пръстите му. Караше на запалени фарове. Имаше далеч по-голям риск да се блъсне в някой камък, скрит като неизбухнала мина в пясъците, отколкото да бъде забелязан. Въпреки че ситуацията бе излязла от контрола му, се чувстваше странно спокоен. Но късметът беше на негова страна. Стигна до пустинята без инциденти и пое на юг към Асют. Тогава започна да се разминава с хора. Селянин на магаре. Пикап. След това трафикът се сгъсти и го обви в анонимност. Мина по моста и влезе в града. Насър го чакаше на западния бряг, яхнал мотоциклета си. Беше стигнал много по-бързо, въпреки че трябваше да премине през Нил. Махна на Халид и го последва. Караха на запад и търсеха подходящо място. Намериха изоставена фабрика с прилежащ двор. Идеално. Пръсна вещите, които бе взел от пленниците, между предните и задните седалки и заля всичко с горивото от резервната туба на джипа. Огънят лумна толкова силно, че го изгори. Качи се на мотоциклета зад Насър и двамата поеха обратно към града.

Скоро щяха да намерят джипа, но все още не можеше да прати диска. Терористите имаха нужда от време - да вземат заложниците, да ги заведат на сигурно място и да направят записа. Поне три часа. След това обратно в Амарна. Намериха пейка до Нил, където той седна да обмисли положението.

Млада двойка мина покрай тях в тъмното. Чуваше разнежените им гласове, но не долавяше какво си говорят. И това му напомни как чу в гробницата Стафърд да казва нещо. Внезапно изстина. Ами ако се чува и в двете посоки? Полицията със сигурност ще търси и в Амарна. Ами ако пленниците започнат да викат за помощ, докато разследващите са наблизо? Имаше намерение да ги остави живи, за да смекчи наказанието си, ако ги заловят, но сега осъзнаваше, че не можеше да си позволи този риск. Извади мобилния си телефон и се обади на Абдула.

-      Всичко наред ли е? - попита той.

-      Да, шефе - отвърна Абдула. - Искаш ли вече да затваряме мястото?

-      Първо трябва да свършиш нещо. Трябва да им запушиш устите.

-      Какво?

-      Чу ме.

Абдула се поколеба, после каза:

-      Мислех, че ще ги...

-      Трябва да им запушим устите - сопна му се Халид. - Това е заповед. Ясно ли е?

-      Да, шефе.

-      Добре. Тогава се погрижи за това, преди да се прибереш.

IV

По телевизора в стаята за почивка вече предаваха втори мач, който достигаше кулминацията си. Двамата съкилийници на Нокс бяха запалянковци и се редуваха да стоят до вратата и да надничат към екрана. Премигваха, радваха се и разговаряха с надзирателя отпред.

Омар беше мъртъв. Най-накрая започваше да го осъзнава. С Нокс бяха приятели отскоро, но бързо се сближиха. Така става със сродните души. Той беше толкова учтив и стеснителен млад мъж, не беше за вярване, че е от семейство на египетски гангстери, а може би точно заради това бе станал такъв и се бе отдал на археологията. Опитваше се да се дистанцира от корените си. Макар че като се замислеше сега, произходът му може би имаше нещо общо с последното му повишение.

Най-лошото бе, че Фарук беше прав: той бе виновен за смъртта на Омар. От години караше джипа си с развален предпазен колан, знаеше, че може да се случи нещо такова, но не предприе нищо. Подобни повреди някак си изглеждат незначителни в Египет. Докато не доведат до трагични последствия.

Надигна се вълна от радост. Някой бе вкарал гол.

Зарови лице в дланите си и се отдаде на мъката по своя приятел. Опитваше се да си възвърне паметта. Дължеше го на Омар, трябваше да си спомни точно какво се бе случило, докъде стигаше неговата вина. Но минутите се точеха бавно като капки от меласа и нищо не проблясваше в ума му.

V

Фейзал последва с тежки стъпки Абдула по прохода в гробницата. Държеше автомата си пред гърдите, сякаш за да се пази от демони. Беше тих човек, чакаше да изтекат трите задължителни години служба и да се прибере у дома. Вярваше в усиления труд и в Аллах, искаше да е добър с хората, да се ожени за свястна жена и да има много, много, много деца. Чичо му го увери, че във войската ще стане мъж. Кой да предположи, че ще се сблъска с това? Но Халид му даде заповед, а никой не се противопоставяше на Халид. Поне не втори път.

Стигнаха до ръба на шахтата и спряха.

-      Кой е? - извика Гейл. - Какво става? - Гласът ѝ звучеше отбранително, сърцето му се скъса, като си спомни как го почерпи с шоколад тази сутрин и как заедно се смяха на някаква шега. Как можа всичко така да се обърка, и то толкова бързо?

-      Ще ти светя с фенера - промълви Абдула. - Ти го направи.

-      Защо аз да го правя?

-      Ще ни пуснете ли? - извика момичето. - Моля ви. Умолявам ви.

-      Как така защо? - скара му се Абдула. - Аз ще ти светя с фенера. А ти... знаеш какво да направиш.

-      А защо аз да не ти светя и ти да го направиш? - озъби се Фейзал. Надникна над ръба, сякаш там щеше да види нещо, което да му помогне да реши проблема. Гейл запали лист от книга, която бяха забравили долу. Внезапно лумналият огън освети лицето ѝ в мрака. Гледаше ги умолително.

-      Ще ми се да имахме една от гранатите на капитана - промърмори Абдула. - Щеше да е много по-лесно.

-      Имаш предвид за нас?

Другата жена долу горко се разплака. Фейзал се опита да не обръща внимание на стоновете и виенето ѝ.

-      Ще го направим заедно - реши накрая Абдула. - След това ще проверим с фенера. Съгласен ли си?

-      Това не ми харесва - отвърна Фейзал.

-      Да не мислиш, че на мен ми харесва? - намръщи се Абдула. - Но иди да го обясниш на Халид.

Фейзал въздъхна тежко. Откакто се помнеше колеше животни в семейната ферма. И тези долу бяха като животни на заколение.

-      Добре - кимна той и вдигна оръжието. Отдолу се чуха писъци.

-      На три - каза Абдула.

-      На три - съгласи се Фейзал.

-      Едно - започна Абдула, - две...

31.

I

Огюстен се прибра уморен и уплашен. Фарук се държа толкова презрително с него, след като го просна с юмручен удар, че настроението му съвсем се скапа. Поиска да посети Нокс в полицейския участък. Фарук му се изсмя в лицето. По принцип беше темпераментен човек, но не и тази вечер. Не си спомняше да се е чувствал толкова потиснат.

Една откачена жена се показа през парапета и започна да му крещи, че гостите му били изнасилвани. Нямаше сили дори да ѝ отговори.

Напълни една чаша до половината с лед, отвори бутилка малцово уиски, взе чашата и бутилката, отиде в спалнята и ги сложи на нощното си шкафче. Отвори гардероба и повдигна купчината тениски. Папката беше пипана. Нямаше съмнение. Не се изненада. Нокс не спомена нищо по телефона. Разбира се, че ще си премълчи, той беше мъж, мъжете не обсъждат такива неща. Но Огюстен долови леко колебание в гласа му. Тогава го отдаде на неприятностите му. Чак по-късно се досети, че Нокс е търсил чиста риза и така е видял папката. Съдбата обикновено се намесваше, за да раздаде наказанията, които всеки заслужава.

Извади снимките и ги разстла върху леглото. Първата му беше любима, не само защото лично Гейл му я беше дала. На нея бяха тримата в пустинята в късен следобед, бяха се прегърнали и се усмихваха щастливо. Зад тях се виждаха златисточервеникави дюни, дълги сенки и пръснати бледоморави и оранжеви облаци в ясното синьо небе. Снима ги един посивял бедуин, на когото се натъкнаха, докато се лутаха в нищото. Човекът имаше най-тъжната камила, която бяха виждали. Огюстен, Гейл, Нокс. Нещо се случи с него този ден. Когато Гейл му даде снимката, му се стори невъзможно да се раздели с нея. Прибави и други нейни снимки, сама и с Нокс.

Изпразни чашата, без да се усети. Наля си още.

Защо да си с една жена, когато можеш да имаш десетки? Винаги се бе подигравал с верността. Всеки мъж би живял като него, ако имаше тази възможност. Моногамията беше за загубеняците. Може би просто остаряваше, но вечерите, прекарани с Нокс и Гейл, го караха да осъзнае празнотата на този живот. Ставаше му все по-трудно да сваля жени. Беше загубил куража си или може би страстта си. У него се появи нов копнеж. Не можеше да разбере какъв, но знаеше, че го има и че става все по-силен и мъчителен и не може да бъде задоволен с обичайните завоевания. Една сутрин преди два месеца се събуди пълен с енергия, скочи от леглото и излющи тапета, все едно беше гигантски струпей. Обади се на майсторите още същия ден и апартаментът му беше преобразен.

Инстинкт за гнездене! Боже мили! Как се стигна до това?

Въпреки че не беше точно любов. Точно тук Нокс нямаше да го разбере. Наистина харесваше Гейл, но не копнееше за нея и не замисляше стратегии да я спечели. Не го пробождаше в сърцето, когато тя хвърляше на Нокс един от онези погледи. Защото не Гейл се беше просмукала под кожата му. А двамата заедно, онова, което се случваше между тях, без те дори да знаят.

Един от неочакваните странични ефекти на археологията беше непрекъснатото сравнение с живота на другите. Древните александрийци са живели средно по трийсет и пет години, а той вече ги бе надхвърлил. В същото време бяха постигнали толкова много. А той - толкова малко.

Животът му не струваше. Беше започнал да си купува уиски на кашони.

Легна на леглото и пъхна ръцете си под главата. Загледа се в прясно боядисания таван, даваше си сметка, че го чака дълга нощ.

II

-      Не мога да го направя - промълви Фейзал и се отдръпна от ръба на ямата. - Не мога. И няма да го направя.

-      Добре - смръщи се Абдула. - Тогава аз ще го направя. Но не искам после да ме сочиш с пръст, ако всичко отиде по дяволите.

-      Не - каза Фейзал. - Никой от нас няма да го прави. Това е грях. Просто не е правилно. Знаеш, че е така.

-      И смяташ да кажеш на капитан Халид, че сме го направили? - изсумтя Абдула.

Фейзал направи гримаса. Абдула имаше право. Този човек само веднъж го беше бил, но след това лежа цяла седмица в болница. Не искаше това да се повтаря.

-      Каква точно беше заповедта му? - попита той.

-      Вече ти казах. Да им запушим устите.

-      Да им запушим устите! - повтори натъртено Фейзал. - Защо се е изразил така, как мислиш? За да може, когато ни разкрият, да обвини нас, че не сме разбрали правилно заповедта му. Нас ще ни обесят, а той ще се отърве с перване през пръстите.

-      Смяташ ли, че е способен на такова нещо?

-      Разбира се! - изтъкна Фейзал. - Ти вярваш ли, че всичко, което намерихме тук, не струва и пукната пара, както той ни казва? Глупости. Прибира го само за себе си. Винаги той е най-важният.

Абдула изсумтя. Всички подозираха това.

-      Тогава какво предлагаш?

-      Ще направим точно каквото ни е наредил. Ще им запушим устите.

-      Не те разбирам.

-      Ще сложим двете греди от двете страни на шахтата. Ще опънем отгоре чаршафи и одеяла и ще ги затиснем с камъни. Те ще приглушат звука, особено след като затворим и входа.

-      Не знам. — Абдула потръпна. - Ако той разбере...

-      И как ще разбере? Аз няма да му кажа. А ти?

-      Дори и така да е.

-      Значи по-скоро би ги убил, така ли?

Абдула погледна надолу, обмисли възможностите и направи гримаса.

-      Добре - кимна накрая. - Да го направим.

III

Цялото тяло на Нокс го болеше, но той се опитваше да заспи. Костите му бяха като изгнили. В килията беше студено, съкилийниците му хъркаха, койката беше твърда. Телевизорът в стаята за почивка още работеше и звукът беше надут докрай. На египтяните не им пречеше, сякаш бяха родени с копче за заглушаване на шума в черепите си. С това Нокс и досега не бе успял да свикне.

Унесе се чак в малките часове, не беше точно сън, а някакво състояние на транс, което приличаше на сън. Не знаеше колко време е дремал така, когато чу познат глас. Гласът на Гейл. Отначало си помисли, че сънува, и се усмихна. Но после осъзна, че не е сън. Позна я по произнасянето на думите и тона. Разтърси го тръпка. Стана и се втурна към вратата на килията. През прозорчето видя на екрана кошмарния символ на съвременния тероризъм. Гейл и още двама души седяха на земята, а двама маскирани с оръжия пред гърдите стояха изправени зад тях.

-      Гейл! - промълви той. Не вярваше на очите си. Започна да удря с юмруци по вратата. - Гейл!

-      Тихо бе! - изръмжа единият от съкилийниците му.

-      Гейл! - крещеше той. - Гейл!

-      Казах ти да млъкваш!

-      Гейл!

Чу се трясък на врата и приближаващи стъпки. През прозорчето надникна сънен полицай. Изгледа зверски Нокс и ритна вратата. Нокс дори не го забеляза, защото продължаваше да опъва врат към телевизора. Това със сигурност беше Гейл. Отново извика името ѝ, чувстваше се напълно безпомощен и объркан. Полицаят отключи, отвори вратата на килията и започна заплашително да почуква с палката по бедрото си. Но Нокс се шмугна покрай него и изтича в стаята за почивка. Взираше се вцепенен в екрана и слушаше думите ѝ.

Полицаят го сграбчи за рамото.

-      Прибирай се в килията - каза той предупредително. - Или ще се наложи да...

-      Тя ми е приятелка - озъби му се Нокс. - Остави ме да гледам.

Полицаят отстъпи. Нокс отново впи очи в телевизора. Записът свърши. Кадърът се промени. Строго облечени мъж и жена в новинарско студио. Никой не бил чувал за Асютското ислямско братство, но властите били убедени, че кризата ще се разреши по мирен начин. В малък вграден екран отново пуснаха кадрите със заложниците. Нокс гледаше като вцепенен как Гейл се нагласи и вдигна дясната си ръка. Побиха го тръпки, макар че не знаеше защо.

Зад него се тресна врата. Огледа се. Приближаваха двама полицаи с изкривени и заплашителни лица.

-      Приятелю - опита се да обясни той, като посочи екрана. - Отвлечена е. Моля те, трябва да...

Първият удар се стовари в бедрото му. Изобщо не го очакваше и нямаше време да се стегне. Болката в крака беше ужасна и той падна на едно коляно. Вторият удар попадна в тила. Пред очите му изскочиха звездички и лицето му се удари в пода. Внезапно в мозъка му проблесна спомен: караше джипа си, Омар седеше до него и двамата се смееха на някаква шега. Остър мирис на дизел. След това някой го сграбчи за косата и започна да шепти в ухото му, но ушите му така пищяха, че не различаваше думите. Пуснаха главата му и бузата му се удари в студения камък. Повлякоха го за краката през твърдия под обратно към килията.

IV

Нагиб влезе, прозявайки се, в кухнята. Устата му беше суха, очите лепнеха. Нямаше търпение да изпие първата си чаша чай. Жена му дори не го погледна, беше толкова погълната от телевизора.

-      Какво става? - попита той.

-      Отвлекли са някакви западняци в Асют снощи. Хора от телевизията. Казват, че вчера снимали в Амарна. Видя ли ги?

- Не.

-      Очевидно това е жената, която помогна за откриването на гробницата на Александър. Помниш ли пресконференцията с генералния секретар и онзи другия мъж?

-      За когото ти каза, че е хубав?

Ясмин се изчерви.

-      Казах само, че изглежда добре.

-      И какво говорят?

-      Че колата им е намерена обгоряла извън Асют и че платили на някакъв полусляп нещастен човечец да занесе записа в телевизията. Похитителите искат арестуваните за изнасилванията и убийствата на момичетата да бъдат освободени.

Нагиб се намръщи.

-      Терористи искат освобождаването на убийци и изнасилвани?

-      Твърдят, че били невинни.

-      Дори и така да е.

-      Горката жена! - каза Ясмин. - Как ли се държи?

Нагиб постави длан върху рамото на жена си. Бяха пуснали записа във вграден екран и той видя притеснението на заложниците, кървящата рана на бузата на мъжа, странните сенки, които осветлението хвърляше по лицата им. Коментаторите се редуваха да осъждат позора, който този акт е навлякъл на нацията, и да дискутират стъпките, които трябва да предприеме държавата. Оказа се, че и на него му е трудно да се откъсне от екрана, въпреки че трябваше да тръгва за работа, да разчисти набързо бумащината и да си освободи време да се види с доброволците. Но за разлика от жена си не залепна за телевизора от съчувствие. Друго беше. Полицейските инстинкти му нашепваха нещо. Просто не можеше да долови какво.

32.

I

Устата на Нокс беше разранена и залепнала. Обърса я с опакото на дланта. Ръката му се изцапа с кръв. Седна на твърдата койка и му призля от нахлулата в главата кръв. Трябваха му няколко секунди, за да се адаптира. Но това бе нищо в сравнение със спомена, който се появи след това.

Гейл, коленичила, ужасена, заложница на терористи.

Наведе се напред, защото се уплаши, че ще повърне, но успя да се сдържи. Изправи се на крака и тръгна, олюлявайки се, към вратата. Надникна през прозорчето. Телевизорът все още предаваше новините, макар че някой най-накрая бе намалил звука. Видя я пак. Четеше декларацията. Думите ѝ вече се бяха запечатали в ума му. Асютското ислямско братство. Държат се добре с нас. Освен ако няма опити да ни открият. Ще бъдем освободени живи и здрави, когато пуснат мъжете. Ако не бъдат пуснати до четиринайсет дни...

Изражението на лицето ѝ. Треперещите ѝ ръце. Тя се опитваше да потисне ужаса, страхуваше се от нещо неизбежно, а не от това, което щеше да се случи след четиринайсет дни. Нокс нямаше деца, но разбра какво изпитват родителите в такива ситуации - отчаяно искат да помогнат, но са напълно безсилни. Ужасно чувство. Непоносимо. Но нямаше друг избор, трябваше да стиска зъби.

-      Някой от заложниците ти е приятел, така ли?

Нокс премигна и се огледа. Говореше му мъжът с измачкания костюм.

-      Моля?

-      Някой от заложниците ти е приятел?

- Да.

- Кой?

-      Момичето.

-      Червенокосото или тъмнокосото?

-      Тъмнокосото. - В ума му внезапно проблесна друг спомен. Как говори с двама мъже, единия със свещенически дрехи, а другия едър като този.

-      Изглежда приятна.

-      Наистина е такава.

-      Гадже ли ти е?

Нокс поклати глава.

-      Работим заедно.

-      Да бе - усмихна се мъжът. - И аз така реагирам, когато колегите ми загазят. Полудявам и започвам да се бия с полицаите.

-      Освен това ми е приятелка.

Мъжът кимна.

-      Както и да е. Исках само да ти кажа, че съжалявам, задето мои сънародници са ѝ причинили това. Ако мога с нещо да помогна...

-      Благодаря. - Нокс отново се обърна към екрана. Този запис като че ли му казваше нещо.

-      Не съм добър човек. Нямаше да съм тук, ако бях. Но не мога да разбера как хората вършат такива неща в името на Аллах и смятат, че той би одобрил.

-      Моля те - каза Нокс. Искаше от него само да млъкне. Отново се съсредоточи върху екрана. Пак пуснаха записа. Гейл, коленичила на земята, след това застава в поза лотос и вдига дясната си ръка демонстративно. Беше виждал някъде тази поза наскоро. Но къде? Заби нокти в дланта си, докато се опитваше да си спомни. И тогава го осени. Мозайката. Фигурата в центъра на звездата със седем лъча.

Да. Настръхна.

Гейл му пращаше послание.

II

Телефонът звънеше. И нямаше намерение да спре, по дяволите. Огюстен се мъчеше да не му обръща внимание, но той пак започна да звъни. Белята бе сторена. Вече беше буден.Устата му беше суха и залепнала. В черепа му сякаш работеше строителна бригада. Добро утро, тогава. Обърна се на една страна и скри очите си от косите слънчеви лъчи. Погледна часовника на нощното шкафче и изсумтя. Махмурлуците му ставаха все по-тежки. Надигна се, в него нещо се плискаше и бълбукаше. Не за първи път взе твърдо решение да промени навиците си. Но може би никога досега не бе изпитвал паника. Като прекалил с наркотиците тийнейджър, който си дава сметка колко далеч е отишъл.

Завлече се до тоалетната и се облекчи, след като избълва безкраен поток от тьмножълта слуз. Около порцелановото гърне се бяха събрали мравки, които в редичка се изнизваха по пода, нагоре по стената и след това изчезваха през полуотворения прозорец. Господи! Сигурно имаше диабет. Това беше единият от симптомите, нали? Сладка урина. Сигурно затова страдаше от хронична умора. Или пък малките копеленца изведнъж са се превърнали в пияници. Бяха навсякъде. Телефонът отново започна да звъни и го спаси от тежките мисли.

-      Да? - каза той, като вдигна слушалката.

-      Видя ли? - попита Мансур.

-      Какво?

-      Гейл. По новините.

Гърдите му се стегнаха, докато пускаше телевизора. Знаеше, че е нещо лошо, но чак за това не беше подготвен. Свлече се на фотьойла като ударен от мълния. После чу Мансур да крещи името му.

-      Огюстен? Още ли си там?

- Да.

-      Опитвам се да се свържа с Нокс. Не е в хотела си. Не си вдига мобилния телефон.

-      Знам къде е.

-      Някой трябва да му каже. Най-добре да е приятел.

-      Остави на мен.

-      Благодаря. И ми се обади, след като говориш с него. Да видим какво аз мога да направя, - И затвори. Огюстен остави слушалката на мястото ѝ. Все още беше като окаменял и му се гадеше, но поне вече имаше цел. Наплиска лицето и тялото си с вода, облече си чисти дрехи и затича надолу по стълбите към мотоциклета си.

III

-      Ще умрем тук - хлипаше Лили. - Нали?

-      Ще ни намерят - заяви Гейл.

-      Никой няма да ни намери.

-      Напротив.

-      Откъде си толкова сигурна?

Гейл се поколеба. Все още не им беше споменала нищо за Нокс и за посланието, което се опита да му изпрати. Беше толкова несигурно, че не беше честно да ги товари с излишни очаквания. Но Лили беше на ръба на нервния срив, имаше нужда от надежда.

-      Имам един приятел - каза тя.

-      О, имаш приятел! - иронизира я Лили. - И ще бъдем спасени, защото ти имаш приятел!

-      Да - потвърди Гейл.

Нейното спокойствие като че ли утеши Лили, но тя нямаше намерение да се задоволи с толкова малко, особено като знаеше, че може да получи още.

-      И как точно ще ни помогне този твой приятел? - попита тя. - Да не е екстрасенс?

-      Казах му къде сме.

-      Какво? - обади се Стафърд от тъмното.

-      Когато ни снимаха, му показах, че сме в Амарна, а не в Асют.

- Как?

-      Сложно е.

Стафърд изсумтя, почти го досмеша.

-      Да не би да бързаш за някъде?

-      Има едно изображение на Ехнатон, което и двамата познаваме - въздъхна Гейл. - Начинът, по който е седнал, е много характерен.

-      Значи затова си смени позата, когато четеше посланието?

- Да.

-      Не си спомням Ехнатон да е изобразяван така.

-      Не? - предизвика го Гейл.

Настъпи мълчание. Гейл можеше да си представи каменното изражение на Стафърд.

-      Наистина ли си мислиш, че приятелят ти ще отгатне къде се намираме по това? - попита той. - От начина, по който си седнала?

-      Да, така мисля.

Лили я докосна по ръката.

-      Как се казва този твой приятел?

Гейл въздъхна дълбоко. Беше ѝ странно да произнесе името му на глас. Сякаш поемаше ангажимент.

-      Даниел Нокс - каза тя.

-      И смяташ, че ще го послушат? Защото няма полза да се досети, ако не може да убеди властите. Значи знаят кой е?

-      О, да - увери ги Гейл, доволна, че в този миг може да бъде напълно убедена поне в едно нещо. - Много добре знаят кой е.

33.

I

Металната врата на стаята за разпити изскърца и през нея на заднишком влезе Фарук с поднос, върху който имаше две чаши кафе, листове и касетофон. Остави всичко на масата.

-      Чух, че доста сте досаждали - подхвърли той.

-      Моя приятелка е отвлечена - каза Нокс. - И ми изпрати послание.

-      Да, да - потвърди иронично Фарук. - Прочутото ви послание. Колегите говорят за него цяла сутрин.

-      Трябва да кажете на разследващите. Може да се окаже важно.

-      Кое по-точно? Че според вас ви праща послание, но не знаете какво е то? И каква полза от него тогава?

-      Пуснете ме и ще разбера какво значи.

-      Как ли пък не. Да пусна всички убийци в такъв случай. И те могат да помогнат в търсенето.

-      Умолявам ви. Поне кажете на хората, които разследват отвличането...

-      Господин Нокс, успокойте се. Един от моите колеги вече се свърза с Асют, уверявам ви. Ще звъннат, ако искат да знаят нещо повече. Още не са го направили. Съмнявам се, че изобщо ще го направят. Но ако стане, ще ви съобщя. Давам ви думата си. А сега може ли да се съсредоточим върху това, за което сме събрали?

-      Кое по-точно?

Фарук вдигна очи с досада.

-      Снощи ви предупредих, че имам намерение да ви повдигна обвинение за убийството на Омар Тауфик. Или забравихте?

- Не.

-      Добре тогава. Паметта ви възвърна ли се? Готов ли сте да ми кажете какво точно се случи? Защо насочихте колата към канавката?

-      Не съм я насочил.

-      Напротив, насочили сте я. И аз искам да знам защо. - Наведе се съвсем леко, в очите му се четеше нещо подобно на лакомия. - Има нещо на разкопките на Питърсън, нали?

Нокс се поколеба. При други обстоятелства би се съпротивлявал на непохватните опити на Фарук да го накара сам да се натопи. Но Гейл беше в опасност и имаше нужда от помощ. А ключът към посланието ѝ беше в мозайката на Питърсън.

-      Да - потвърди той. - Има.

-      Знаех си! - възкликна победоносно Фарук и стисна юмрук. - Знаех си! Какво е?

-      Подземна мрежа. Зали, коридори, катакомби.

-      И затова ли блъснахте Омар в канавката?

-      Не съм блъснал Омар в канавката.

-      Разбира се! - отвърна подигравателно Фарук. Взе писалката си. - Добре, кажете ми как да ги намеря. Повярвайте, ще е по-добре да ни съдействате.

-      Ще направя нещо повече от това - заяви Нокс. - Заведете ме там и ще ви покажа.

II

В полицейския участък не успяха да зарадват много Огюстен. На Нокс не му бяха позволени свиждания. Дори и след като предложи бакшиш. Бил на разпит. Казаха му да се върне след час. Излезе на стълбите пред участъка. Не го свърташе, имаше нужда да направи нещо, каквото и да е, за да помогне. Небето беше ясносинъо, слънцето още беше ниско и не топлеше много. Потърка си бузите, разтри слепоочията, но в главата му още беше боза. Понякога насред разговор започваше леко да заваля без особена причина. Тогава спираше да говори и само сумтеше и кимаше. Хората го смятаха за грубиян.

Вероятно Костас ще знае нещо повече. Все пак арестуваха Нокс в неговия апартамент. Качи се на мотоциклета си и пое през натоварения сутрешен трафик. Паркира в една тясна уличка и затича по стълбите нагоре. Възрастният грък направи физиономия, като го видя как изглежда, и помириса уискито в дъха му.

-      Снощен съм - призна Огюстен, докато влизаше.

-      Щом казваш.

-      Чу ли за Нокс?

Костас кимна.

-      Арестуваха го тук, както знаеш - каза той. Ръцете му трепереха, а очите му сълзяха. - Беше ужасно. Вярно ли е това, което казват за Омар?

-      Вярно е, че е мъртъв. Но не е вярно, че Нокс е виновен за смъртта му. Слушай, нямам много време. Трябва да знам за какво си говорихте с Нокс.

-      За най-различни неща. Терапевтите, карпократианците.

-      Карпократианците ли? - В главата на Огюстен започна да се оформя мисъл. - И какво за тях?

-      Ами например, че са се познавали по татуировки на възглавничката на дясното ухо.

- А!

-      Точно така. И Нокс така реагира. Попита ме защо библейските археолози може да се интересуват от тях. Точно тогава дойдоха полицаите. Но мисля, че открих отговора.

- Е?

-      Карпократианците са били атеисти. Те не само че се възхищавали от философията на хора като Платон, Аристотел и Питагор, ами и украсявали храмовете си с техни портрети и бюстове.

-      И какво от това? - намръщи се Огюстен. - Защо библейски археолози ще се интересуват от бюстове на Платон и Питагор?

-      О, не - засмя се Костас. - Не ме разбра. Не от бюстовете. А от рисунките. И не на Платон и Питагор.

-      А на кого?

-      Според нашите древни източници карпократианците са притежавали единствения портрет на нашия Господ и Спасител Исус Христос.

III

-      Разкажи ни за него - помоли Лили.

-      За кого? - попита Гейл.

-      За твоя приятел Даниел Нокс. Нали така се казваше? Този, който ще ни спаси.

-      А, за него ли? - повтори колебливо Гейл.

-      Да - потвърди Лили делово. - За него.

Гейл прибра косата си от челото и я задържа така.

-      Работя с него, това е. Но има дарба да кара нещата да се случват.

-      Дарба - повтори Стафърд. - Е, добре.

-      Мога да го обясня. Но ако някой ни намери, той ще е.

-      Ви двамата да не би?... - не довърши въпроса си Лили.

-      Не. - Тя усети колко плиткоумно звучи, затова добави: — Сложно е, стари истории.

-      Моля те, Гейл.

Тя въздъхна.

-      Баща ми беше много важен за мен, когато бях малка. Означаваше всичко за мен. Исках само да заслужа одобрението му. Станах египтолог, защото и той беше такъв, и това означаваше, че ще мога да ходя заедно с него на разкопки. Така се озовах в Амарна още като студентка. След това той започна нови разкопки в Малави от другата страна на реката. Аз трябваше да му бъда асистент. Но разкопките се отложиха в последния момент и щяха да започнат чак когато аз вече трябваше да съм на училище, затова не можех да отида с него. Тогава разбрах, че е взел Даниел Нокс на мое място. - Тя пое дълбоко дъх. - Работата е там, че баща ми беше... да кажем, че предпочиташе мъжете пред жените.

-      Аха.

-      Аз си съставих погрешно впечатление за всичко това. Помислих си, че ме е заменил, защото си е паднал по Нокс. Или по-скоро, че Нокс си е пробил път по втория начин. Но не беше така. На всичкото отгоре Нокс не е такъв. Баща ми непрекъснато се опитваше да ми обясни, но аз все му обръщах гръб. Не исках и да чуя. Много е лесно да се гневиш. Чувстваш се праведник. Но мина време, аз пораснах и се осъзнах. Баща ми започна много да ми липсва. Точно бях готова да преглътна гордостта си и да оправя отношенията ни, когато получих писмото. Нещастен случай в планината.

-      О, Гейл - промълви съчувствено Лили. - Толкова съжалявам.

-      Не би трябвало да съм много разстроена. Той вече отдавна не беше част от живота ми. Но не стана така. Бях съсипана. Правех обичайните глупости. Спях с когото ми попадне. После пък с никого. Пиех. Взимах наркотици. Отне ми години да се съвзема. И гневът ми беше едно от нещата, които ми помогнаха да оцелея. Не гневът срещу баща ми, а срещу Нокс. Смятах, че постът асистент на баща ми по право е запазен за мен. Че аз е трябвало да бъда с него в планината, когато се е случило най-лошото. Че щях да го спася. Оттук логично заключавах, че Нокс го е убил. Той беше мишената на моя гняв, иначе трябваше да обвинявам себе си. Господи, колко го мразех. - Тя поклати тъжно глава, сякаш не ѝ се вярваше какви силни страсти са я раздирали. - Ама наистина го мразех.

-      Очевидно вече не го мразиш - отбеляза Лили. - Какво се случи?

Въпросът свари Гейл неподготвена. Замисли се върху него известно време. И когато осъзна какъв е отговорът, се засмя на глас.

-      Запознах се с него - каза тя.

34.

I

Фарук стискаше здраво Нокс за рамото, докато го превеждаше през участъка, по-скоро за да покаже на останалите кой е шефът, а не толкова от страх, че ще избяга. Качиха се заедно на задната седалка на полицейската кола, а Хосни седна зад волана. Нокс се загледа през прозореца. Александрия остана зад тях, караха на запад, след това на юг покрай езерото Мареотис. Надяваше се пътуването да освежи паметта му, но нищо такова не се случи. Той ставаше все по-неспокоен. С Фарук шега не биваше. Като че ли усещаше какво си мисли седящият до него Нокс. Скръсти ръце на гърдите си, загледа се през другия прозорец и се приготви да обвини археолога, ако тази разходка се окажеше загуба на време.

Завиха и минаха над напоителния канал. Двама униформени охранители играеха на табла. Нокс внезапно получи усещане за дежа вю и потръпна. Охранителят попита за имената им и какво правят тук, обади се по телефона и им махна да преминат. Колата продължи да се друса по неравния път, след това премина над малко възвишение и накрая паркира пред административната сграда до един бял пикап.

Фарук сграбчи Нокс за яката, сякаш беше бясно куче, и го изкара от колата.

-      Е? - попита той.

На възвишението се появиха няколко млади археолози и започнаха да се подхилкват на начина, по който Фарук се държеше с Нокс. Но след това се зададе мъж със свещенически дрехи и усмивките изчезнаха от лицата им, сякаш веселието беше грях. Питърсън. Трябва да е той. Нокс си мислеше, че е видял добре нападателя си, но пак не беше сигурен.

Свещеникът се приближи и огледа Нокс от главата до петите с презрение. Но по нищо не му личеше да е притеснен.

-      Детектив - каза той. - Пак вие.

-      Да - съгласи се Фарук. - Пак аз.

-      Какво ви води обратно тук?

Фарук хвърли поглед към Нокс.

-      Помните ли господин Даниел Нокс?

-      Аз му спасих живота. Мислите ли, че мога да забравя такова нещо?

-      Той каза, че сте открили някои неща тук. Античен подземен комплекс.

-      Това е нелепо. Щях да знам, ако е така.

-      Да - потвърди Фарук, - щяхте.

-      Този човек уби Омар Тауфик - заяви Питърсън и го изгледа с омраза. - Ще каже всичко, за да отхвърли обвиненията.

-      Трябва да е лесно да потвърдим или отхвърлим твърденията му. Освен ако вие нямате проблем с това.

-      Само дотолкова, доколкото ще изгубите времето на всички ни, детектив.

-      Добре. - Фарук се обърна към Нокс. - Е?

Нокс се бе надявал, че като дойде тук, ще успее да си спомни, но паметта му продължаваше да е дразнещо празна. Огледа се с надеждата да получи прозрение. Кулите на електроцентралата. Няколко индустриални сгради. Двама мъже, които поставяха водопроводни тръби с изкопна машина. Застанали в полукръг археолози, които държаха чуковете и длетата си като оръжия.Те му напомняха за истината: тук някъде имаше подземен античен комплекс. Тези хора влизаха и излизаха незабелязано. Може би работеха само нощем, но... Очите му се стрелнаха към административната сграда и платнения ѝ навес. Възможно ли е там да е скрито нещо? На снимките му ясно се виждаше, че шахтата е на открито, освен ако не са преместили бараката вчера...А те не бяха, което беше ясно от следите от гуми по паркинга и утъпканите пътеки в...

Пътеките. Да!

Ден след ден са минавали по едни и същи места и със сигурност са утъпкали пътеки. Огледа се. Пътеките водеха във всички посоки.

-      Е? - попита Фарук със скръстени ръце. Търпението му се изчерпваше.

Отново в главата му проблесна спомен. Той тича по тъмно, сърцето му бие лудо, блъска се в телена ограда. Имаше такава в далечината вляво от него, очертаваше терена на електроцентралата, а покрай нея се виеше тънка пътека. Ако не е това, няма какво друго да е. Той кимна и каза:

-      Нататък.

II

Огюстен слизаше като замаян по стълбите пред блока на Костас. Портрет на Исус Христос. Значи това в проповедите на Питърсън не беше само метафора. Той наистина търсеше лицето на Христос. Яхна мотора си, свали го от стойката и се канеше да се върне в полицейския участък, но тогава си спомни защо карпократианците му прозвучаха познато. Паркира пак и тръгна ядосано обратно.

-      Тайното евангелие на Марк! - извика той, когато Костас отвори вратата. - Защо не ми каза за Тайното евангелие на Марк!

-      Защото няма такова — отвърна Костас.

-      Какви ги говориш? Откъде тогава съм чул за него, щом не съществува?

-      Чувал си и за еднорози, нали?

-      Не е същото.

-      Абсолютно същото е - каза Костас. - Тайното евангелие е фантазия, измислица на алчни и злобни хора. Никога не е съществувало. И няма нищо общо.

-      Не си сигурен.

-      Посветил съм живота си на истината - заяви гневно Костас. - Фалшификатите са като рак. Когато говорим за тях, дори само за да ги отхвърлим, ги легитимираме, а те точно това искат.

-      Дори и така да е - прекъсна го Огюстен. - Трябваше да ми кажеш. Приятелят ни е в беда. Трябва да знам всичко.

Костас остана намръщен още няколко секунди, но след това въздъхна и се примири.

-      Добре тогава - каза той и поведе Огюстен обратно към библиотеката. - Какво знаеш?

-      Не много - сви рамене Огюстен. - Някаква американка дойде тук преди две години, за да прави проучвания за книга за евангелистите. Мисля, че се казваше Мария.

-      О, да - кимна Костас. - Помня я. Вие двамата не бяхте ли?...

-      Излязохме няколко пъти - кимна Огюстен. - Тя ми каза, че Марк всъщност е написал две евангелия. Едното за необразованите маси, а другото за посветения кръг. Второто било Тайното евангелие и в него имало мистични и противоречиви учения. Било свързано с карпократианците. Но само това си спомням.

Костас въздъхна.

-      Първо, такова евангелие никога не е съществувало.

-      Щом казваш.

-      Да. Казвам. Чувал си за него, защото през 50-те години на XX век американски учен на име Мортън Смит е правил проучвания в манастира Map Саба. Той твърди, че е намерил писмо, написано на празните последни страници на книга от XVII век с писмата на св. Игнатий. Това не е учудващо. Било обичайна практика да се пишат писма на тези страници, като се имат предвид недостигът и цената на хартията. Само дето това писмо е било неизвестно дотогава, приписвало се на Климент Александрийски, и съдържанието му било толкова експлозивно, че се превърна във важна находка, с която Мортън Смит се прочу и направи кариера. Нещо повече, по някакво забележително съвпадение тази находка доказваше някаква негова незначителна хипотеза, за която нямаше почти никакви други доказателства.

-      Колко удобно.

-      Написа две книги - кимна Костас. - Една за широката публика и друга за експертите.

-      Като самото евангелие на Марк.

-      Точно така - съгласи се Костас. - Една от малките му фалшификаторски шегички.

Старецът се намръщи.

-      За академичните историци има огромна разлика между подправен и фалшифициран факт. Фалшификатите дискредитират така наречените експерти като доверчиви глупаци и авторът им обикновено сам ги разобличава, след като се позабавлява. Но замисълът на подправения факт е да мами вечно и да носи пари на тези, които са го създали. Първото е пакост и изключително дразнещо, но поне не къса завинаги връзката с реалността. Докато второто е непростимо. И създава известни проблеми за фалшификаторите. Ами ако фалшификатът бъде изобличен от някой друг, преди това направи авторът му, и той бъде обявен за човек, който подправя историята? Ще бъде съсипан, дори вероятно преследван от закона. Затова фалшификаторите често взимат мерки предварително. Например, споделят с доверено трето лице какво се канят да направят и го инструктират да разкрие истината на определен ден. Или пък оставят издайнически знаци в работата си. Например някакъв анахронизъм, като римските войници с ръчни часовници във филмите. Все пак не толкова очевидно. Но схващаш за какво става въпрос.

Огюстен кимна.

-      И ти намекваш, че ако някой иска да подправи историята, но се бои, че ще го хванат, може да сложи един-два такива знака, за да може да махне с ръка и да се посмее над всичко като над провален фалшификат, ако подправянето не успее?

-      Точно така. И тъкмо това направи Мортън Смит. Той използва метафората за солта например, която има смисъл само ако става въпрос за съвременна сол, а не за кристалната сол от времето на Климент. А и „Мортън“ е най-известната в света марка сол.

-      Много подло.

-      Да, но той не искаше да го хванат. Целта му беше само да си осигури алиби, в случай че някой се усъмни.

-      И хванаха ли го?

Костас сви рамене.

-      Повечето учени веднага отхвърлиха писмото като подправен документ, но бяха прекалено любезни или прекалено миролюбиви, за да посочат с пръст Мотън Смит. Заявиха, че най-вероятно документът е подправен през XVII или XVIII век, макар че защо по онова време някой ще подправи документ и просто ще си го сложи на полицата... Както и да е, дори и това вече е отречено. Писмото беше анализирано с модерни технологии. Почерк, лексика, фразеология. Нищо не издържа проверката. Единственият възможен извод е, че подправянето е извършено в наши дни, и то от Мортън Смит.

Горчивият опит подсказваше на Огюстен, че всеки път, когато някакъв научен спор изглеждаше разрешен, се появяваше ново доказателство, което го разпалваше отново. Но не се издаде, имаше нужда Костас да продължи да говори.

-      Много добре - вметна той. - Значи писмото е долна измама. И какво точно пише в него?

35.

I

Нокс рядко се бе чувствал толкова изолиран, както сега, когато крачеше по пътеката. Физически усещаше колективната отрицателна енергия на Фарук, Питърсън и всички млади археолози. Но продължаваше уверено въпреки това, оглеждаше каменистата земя, докато вървеше с надеждата да открие нещо, каквото и да е. Но докато стигна до оградата, не постигна никакъв успех.

-      Тук е - заяви Нокс. - Някъде тук е.

Фарук го изгледа унищожително.

-      Някъде тук!?

Той кимна на юг.

-      Малко по-нататък.

-      Достатъчно.

-      Истината ви казвам. Имам снимки.

-      Снимки? - Фарук изглеждаше заинтригуван. - Защо не казахте досега?

-      Изчезнаха - призна Нокс.

-      Разбира се, че са изчезнали - подигра му се Фарук. - Че как иначе?

-      Огюстен ги видя.

-      И аз трябва да му повярвам, така ли?

-      Кълна се. Приятелката ми Гейл ми ги изпрати.

-      Тази, която току-що отвлякоха? Колко удобно!

-      Но те още са в нейния компютър - отбеляза Нокс. - А той не е отвлечен. Обадете се в Хермополис. Накарайте ги да проверят.

-      Имам по-добра идея - каза иронично Фарук. - Ще ви кача на влака, за да ми ги донесете сам.

-      Послушайте ме. Тя има...

Ударът се стовари върху скулата му. От устата му пръсна слюнка и той политна към оградата.

-      Да слушам ли!? - извика Фарук и сграбчи Нокс за косата. Повлече го грубо обратно към колата, като непрекъснато го размяташе и се стараеше да му причини болка.

-      Това ли е всичко, господин полицай? - извика Питърсън зад тях. - Или да ви очаквам утре пак? Мога да приготвя чай, ако ми кажете по кое време ще идвате.

Лицето на Фарук пламна, но той не се обърна. Хвърли Нокс в колата излишно грубо.

-      Да не се опитвате да ме правите на глупак? - просъска, докато Хосни подкарваше автомобила. - Така ли е?

-      Казвам ви истината. Има нещо гнило тук.

-      Няма нищо! - изрева Фарук. - Нищо! Ясно ли е?

Отдалечиха се от разкопките по неравния път. Колата бръмчеше с потиснат гняв през селските пътища към шосето покрай езерото Мареотис. Нокс потъна в депресия. Бъдещето му изглеждаше непоправимо мрачно. Създаде си смъртен враг в лицето на Фарук. След половин час отново ще го заключат в килията. Беше безпомощен да направи нещо за Гейл. И никой не знаеше кога пак ще бъде на свобода.

По шосето пред тях се чу глух удар и скърцане на гуми по асфалта. Клаксоните гръмнаха и трафикът се забави.

-      Сега пък какво? - изръмжа Фарук, когато Хосни натисна спирачките.

-      Някакъв идиот, шофьор на камион.

Движението в насрещното платно едвам се точеше. До ниската мантинела бе спрял черен мотоциклет. Двигателят му бръмчеше като насекомо, а на седалките му имаше двама мъже с кожени якета и каски. Пътникът потупа шофьора по рамото и посочи към арестувания Нокс на задната седалка на полицейската кола. Свали ципа на якето си и бръкна под него.

Нокс внезапно си спомни как Фарук го предупреди предната вечер за семейството на Омар, каза, че го обвиняват за смъртта на своя близък, и очерта какви са намеренията и възможностите им. Прекрасно място за засада. Без да се замисли, той отвори вратата, докато колата още беше в движение. Скочи, претърколи се по асфалта и се блъсна в мантинелата. Усети, че е замаян, докато се опитваше да се изправи на крака.

Моторът в насрещното платно се скри сред другите превозни средства и се отдалечи бързо. Фалшива тревога. Хосни натисна спирачките. Фарук изскочи от колата с изваден пистолет и потъмняло от гняв лице. Нокс вдигна ръце, но детективът не сваляше оръжието. Прицели се и се приготви да стреля. Нокс се обърна и затича по средата на шосето, като маневрираше покрай прииждащите коли и ги използваше като щит. След това се втурна перпендикулярно на пътя между двама подплашени рибари, които си прибраха въдиците и побягнаха. Ивица остри бели камъни се спускаше в езерото и просветваше под слънчевите лъчи, което го правеше да изглежда измамно плитко. Отзад прогърмя изстрел. Нокс пое дълбоко дъх и се гмурна в тъмните води.

II

Костас дръпна дебел том от полицата, наплюнчи палеца и показалеца си и провери индекса, след това отгърна на страницата с факсимилето на оригиналното писмо, написано на ръка на гръцки.

-      Това е подправен документ, не забравяй - предупреди той Огюстен. - Непростимо престъпление, което би трябвало да прослави един човек и да го направи богат за сметка на истината.

-      Не ми казвай нищо повече.

-      Добре. - Сложи си очилата за четене, присви очи срещу факсимилето, докато преведе текста, и след това зачете на глас пред Огюстен:

„До Теодор.

Препоръки за усмиряване на карпократианците. В едно предсказание се споменава, че те ще се отклонят от тясната пътека на Божиите заповеди и ще пропаднат в бездната на разврата. Хвалят се, че знаят тайните на Сатаната, но не осъзнават, че се обричат на забвение. Твърдят, че са свободни, но истината е, че са роби на своите желания. Трябва да им се противопоставим с всички сили. Дори да кажат нещо вярно, не се съгласявайте с тях. Защото не всичко вярно е истина и човешката истина не трябва да стои над истината за вярата."

Костас вдигна поглед от книгата.

-      Климент по-нататък признава за съществуването на „тайни“ писания. И казва:

„Марк написа второ евангелие за съвършените. Той не издаде тайните и свещеното учение на Бога, а просто добави нови истории към вече написаните и даде указания как хората да влязат в най-скритото светилище на истината."

Огюстен се усмихна.

-      Най-скритото светилище на истината!

-      Очевидно карпократианците са излъгали някой нещастен презвитер да им даде копие от това предполагаемо тайно евангелие. Климент по-нататък цитира някои от най-любопитните части - което е доста аб- сурдно, като се замислиш - и тук вече идва противоречието. Но като начало ти трябва малко предистория. Запознат ли си с един откъс от глава 11 от евангелието на Марк, между стихове 11 и 12?

-      Да ти приличам на специалист по Библията?

-      Там се казва: „И той отиде във Витания... Когато излязоха от Витания.“451 Разбираш ли къде е проблемът?

-      Нищо не се случва.

-      Освен това има необяснимо превключване от „той“ на „те“. Учените отдавна спорят дали някой престарал се църковен цензор не е изрязал проблематичен епизод. Ето защо Мортън Смит се хваща за това. Чуй неговата версия.

„Те пристигнаха във Витания. Посрещна ги жена, чийто брат бе умрял. Тя се просна пред Исус и каза: „Сине на Давид, имай милост към мен". Но неговите ученици..."

-      Какво каза? - прекъсна го Огюстен. - Да не би „Сине на Давид, имай милост към мен“?

Костас се намръщи, учуден от внезапния му ентусиазъм.

-      Да. Защо?

Огюстен поклати глава. Същия надпис бе видял на снимките на Гейл.

-      Извинявай - каза той. - Продължи, моля.

Костас кимна и зачете отново:

„Но неговите ученици я пречистиха. И Исус се съгласи ла отиде с нея до гроба на младия мъж. Протегна ръце и го вдигна. Младият мъж, като го видя, веднага го заобича и помоли да тръгне с него. И те отидоха в къщата на младия мъж, който беше богат. И след шест дни Исус обучи младежа, а той бе дошъл при него в онази нощ само с ленено платно върху голото си тяло.

И те останаха заедно, а Исус му предаде тайнството на Божието царство. И тогава отиде от другата страна на Йордан.“

-      Мили Боже! - промълви Огюстен. Ленено платно, голи тела, пренощуване. Стандартното гръцко посвещаване в мистериите, но най-лошият кошмар на християнския фундаменталист хомофоб.

-      Сам виждаш защо се е породила тази версия - каза Костас. - Но както казах и преди, тя не е нищо друго, освен злонамерена фалшификация. Вероятно и с нищо няма да помогне онова ваше древно селище.

-      Може би не - съгласи се Огюстен. Но дали Питърсън го беше осъзнал.

36.

I

Фарук изтича между колите и прескочи оградата на шосето навреме, за да види тъмната сянка на Нокс под повърхността, точно преди да го изгуби сред слънчевите зайчета в полупрозрачната буйна вода. Проследи движението му по намаляващата следа от въздушни мехурчета. Прицели се и зачака Нокс да покаже глава.

-      Какво, по дяволите, беше това? — попита Хосни, когато се изравни с него.

-      На какво ти прилича?

-      Нещо го подплаши - каза Хосни.

-      Нищо не го е подплашило - сопна му се Фарук. - Опита се да избяга.

-      Мисля, че го стреснаха онези двамата мотористи. Изкараха му акъла. - Той погледна заинтригувано Фарук. - Да не си му извъртял някой от гангстерските си номера, а?

-      Млъквай.

-      Направил си го! - засмя се Хосни. - Казал си му, че Омар има връзки! Нищо чудно, че горкото копеле побягна!

Фарук си изкара гнева на колегата.

-      Ще го кажа само веднъж. Ако това се разчуе, прости се с топките си. Ясно ли е?

-      Да, шефе - каза Хосни, като дойде на себе си.

-      Добре. - Движението и в двете платна беше спряло. Фарук усещаше погледите върху себе си, чуваше шепота и кикотенето. Лицето му пламна. Няма да му се размине! Усети непреодолима нужда да си го изкара на някого, който и да е. Пръстът на спусъка го сърбеше, но Нокс все още беше под водата. Този човек имаше дробове на кит.

-      Виж! - извика Хосни и посочи през езерото. - Ето го!

II

Първата работа на капитан Халид Осман на сутринта беше да се обади на екипа, разследващ отвличането, в Асют. Разговаря с началника, съобщи му, че е видял репортажа по телевизията и че Стафърд и екипът му са снимали в Амарна предния ден. Човекът му се стори дълбоко незаинтересован, очевидно беше съсредоточил разследването си в Асют. Но обеща да изпрати хора да разгледат и да разпитат местните. И ето ги, пристигнаха.

-      Ужасна работа - посрещна ги той и поздрави всички подред, като клатеше тъжно глава. - Наистина ужасна. Кажете с какво можем да ви помогнем. Стига да е по силите ни, само ни дайте знак.

-      Много мило от ваша страна.

-      Никак даже. От такива неща ми се повръща.

-      Трябва да видим къде са ходили. Да поговорим с хората, които може да са ги срещнали.

-      Разбира се - каза Халид. - Можете да използвате тази стая за разпити. И аз лично ще ви разведа из Амарна. Ще следваме точно техния маршрут. - Погледна към небето. Надвиснали облаци, студен вятър. Наближаваше една от редките, но силни бури по тези места. Махна на Насър да се приближи. - Не пускай никого, докато не приключат. Никого. Ясно ли е? Не можем да позволим на иманярите да замърсят терена. Нали така, господа полицаи?

-      Разбира се - кимна единият.

Халид се качи на задната седалка на първата кола и даде указания в каква посока да карат.

-      Някакъв напредък?

Шофьорът поклати глава.

-      Не много. Сега са се снишили. - И се изсмя тъжно. - Нямат представа какво гнездо на оси разбутаха.

-      Толкова ли е зле? - попита Халид, когато първите капки дъжд покапаха по капака.

-      Никога не съм виждал подобно нещо. Асют е наводнен от униформи. Ходим от врата на врата. Вече прибрахме няколко подозрителни типове в ареста. Те ни казват имена. Знаете как е. Повярвайте ми, ще върнем заложниците живи и здрави до седмица.

Халид кимна с ентусиазъм.

-      Радвам се да го чуя - каза той.

III

Нокс все още дишаше тежко, когато чу изстрела и видя вляво да се вдигат пръски вода. Гръдният кош го болеше, бе го ожулил при подводното плуване. Очите му пареха от мръсната вода и не видя почти нищо, когато се огледа.

Северният бряг на езерото Мареотис бе само на неколкостотин метра, обрасъл с тръстика, в която можеш да се скриеш. Не виждаше южния бряг, но си спомняше, че езерото е два километра широко.

Чу нов изстрел и отново във въздуха се вдигнаха пръски. Повече не можеше да чака и се потопи. Езерото беше плитко, на места от дъното до повърхността имаше само метър. Вътре се търкаляха строителни материали, остатъци от кейовете, строени през вековете. Нокс взе някакъв камък и го притисна към гърдите си. Използваше го като баласт, който да го държи под водата, докато пак се покаже, за да си поеме дъх.

Фарук със сигурност го чакаше да излезе на северния бряг. Но там теренът беше толкова пуст, че щяха да го хванат до час. А не беше достатъчно само да се опази от нов арест. Трябваше да намери онази мозайка, да докаже, че е невинен, и да помогне на Гейл. Затова се налагаше да тръгне на юг, а не на север.

Ориентира се по слънчевата светлина, притисна камъка към корема си и пое на югозапад. Движеше краката си енергично и равномерно и на всеки трийсет секунди се показваше над водата, за да си поеме дъх.

37.

I

Огюстен точно се качваше на мотора си, когато мобилният му телефон иззвъня.

-      Д-р Огюстен Паскал? - попита мъжки глас.

-      На телефона - отвърна Огюстен. - Кой се обажда?

-      Казвам се Мохамед. Снощи бях в една килия с ваш приятел. Някой си Даниел Нокс.

-      Той ли ви помоли да ми се обадите?

-      Да. Искаше да ви предам съобщение за вашата приятелка Гейл, тази, която отвлякоха.

-      Какво съобщение?

-      След като я видя по телевизията, той много се разстрои. Предложих да му помогна. Затова тази сутрин, преди да тръгне за Борг ел-Араб с детектив инспектор Фарук, ми даде вашия номер.

-      И какво е съобщението? - попита Огюстен.

-      Щях да се обадя по-рано, но ме пуснаха чак сега. Всички в полицията са полудели и тръгват за...

-      Предайте ми проклетото съобщение! - извика Огюстен.

-      Добре, добре. - Мъжът пое дълбоко дъх, сякаш се опитваше да си спомни дословно какво му е наредено да каже. - Позата, в която е седнала вашата приятелка на видеозаписа, била същата като на мозайката. Абсолютно същата. Господин Даниел каза, че ще се досетите какво означава това.

Огюстен настръхна. Ама разбира се! Как не го бе забелязал сам?

-      Къде е Нокс в момента! - попита той. - Трябва да говоря с него.

-      Точно това се опитвах да ви кажа - отвърна мъжът. - Отиде в Борг ел-Араб с Фарук, надяваше се да намери там мозайката. Но не намерили нищо и той избягал.

-      Какво е направил?

-      Не искам да съм на негово място. За нищо на света. Фарук е гадно копеле. Мрази да се подиграват с него.

-      Разбирам - каза тъжно Огюстен. - Благодаря. - Затвори и поседя така няколко секунди. Чудеше се какво да направи, как да помогне. Първата му мисъл беше да потърси Нокс, но това беше трудна работа -      беше сам, а и полицията претърсваше навсякъде. Доколкото познаваше приятеля си, по-скоро би искал от него да се заеме с мозайката, защото само така можеше да помогне на Гейл. Въпросът беше откъде да започне.

II

Нокс излезе на южния стръмен каменист бряг на езерото Мареотис, беше изтощен и вир-вода. Приведе се, докато се изкачваше, после се скри в сянката на един от многото бедуински гълъбарници, приличащи на огромни, покрити с катран камбани.

Дългото плуване беше изпило всичките му сили, но нямаше време да си почива. Като изпадна в паника и побягна, със сигурност разсея и последните съмнения на Фарук относно вината си. Освен това го унижи. Сигурно вече се е разчуло, че има избягал убиец. Египетските полицаи не носеха оръжие за красота. Стреляха, без да се замислят. Ако се предадеше, щяха да го пребият с палки, а той вече беше достагьчно ранен и без това.

Свали си обувките, ризата и панталоните и ти постави върху нагорещената повърхност на птичата къщичка. От памучните тъкани веднага се издигна пара. Когато изсъхнаха от едната страна, ги обърна от другата.

Някакво шесто чувство го накара да се обърне. На стотина метра от него побелял бедуин се бе облегнал на гегата си и го разглеждаше с любопитство. Нокс сви рамене, притесни се, и то не съвсем без причина. Никой уважаващ себе си бедуин не би говорил доброволно с полицията, но въпреки това бе по-разумно да тръгва.

Дрехите му вече бяха достатъчно сухи, за да ги облече. Двата еднакви комина на електроцентралата приличаха на вдигнати за поздрав пръсти на западния хоризонт. Разкопките на Питърсън бяха зад тях. Той кимна на пастира и се отдалечи с бърза крачка.

III

Лили първа чува шума.

-      Какво беше това? - попита тя.

-      Какво беше това? - повтори Стафърд.

-      Не знам. Прозвуча ми като... почукване.

Всички се заслушаха. Гейл също го чу. Повтаряше се през няколко секунди. Лекото почукване идваше някъде отгоре.

-      Ехо! - извика Лили. - Има ли някой там? - Млъкна и ехото от гласа ѝ замря. Отново чуха същото ритмично почукване.

-      Нещо капе - каза Лили.

-      Да - съгласи се Стафърд.

-      Чуйте - обади се Гейл и преглътна. - Не искам да ви плаша, но ако това са капки, значи е заваляло.

-      Но ние сме в пустинята - възпротиви се Лили.

-      И тук вали - обясни Гейл. - Преди години преживях буря тук. Нямате представа колко силни могат да бъдат бурите по тези места. Ако си спомняте, в платото над нас има цепнатина. Ако водата успее да си пробие път...

-      Ще се оттече тук - довърши мрачно Стафърд.

-      Но това са само капки - каза Лили.

-      Засега - съгласи се Гейл. И точно тогава към първата струйка се добави и втора с малко по-различно темпо на капене. А след минута чуха и първата вадичка.

38.

I

-      Апаратурата за аерофотография още ли е у теб? - попита Огюстен, когато влезе, без да почука, в кабинета на Мансур във Върховния съвет по антиките.

-      В среща съм - протестира Мансур и посочи тримата мъже в строги тъмни костюми на масата. - Не може ли да почака?

-      Ето я! - извика Огюстен, когато забеляза голямата кутия до стената. Отвори я и погледна вътре. GWS „Слоустик“461. Идеално. Тези бяха най-лесни за управление. Провери всички компоненти, горивото, дистанционното, батериите и другите уреди. Всичко си беше на мястото.

-      Не е моя - опита се да го спре Мансур. - На германците е. Това е ценна апаратура. Не мога да ти я дам просто така.

Огюстен вдигна кутията на рамо и кимна на костюмарите.

-      Приятно ми беше да се запознаем - каза той.

-      Да я върнеш! - извика след него Мансур примирено. - Руди ще ме убие, ако ѝ се случи нещо.

-      Ще е при теб още тази вечер - обеща Огюстен. - Имаш думата ми.

-      Така каза и за джипиеса ми.

Вратата зад Огюстен се затвори с трясък.

II

Нокс се движеше със задоволителна скорост, докато стигна до електроцентралата, чиято ограда се простираше далеч и в двете посоки. Разкопките на Питърсън бяха зад нея. Нямаше нито време, нито желание да заобикаля. Телената мрежа беше увиснала с времето и затова бе трудно да се покатери по нея. Отиде до един от циментовите колове, където оградата беше по-опъната, огледа се дали някой не го наблюдава и се повдигна. Телта остави червени следи по пръстите му. Преметна се и се приземи тромаво от другата страна, посрещна земята с длани и колене.

Изчака малко да види дали няма да се включи аларма, след това се изправи и притича приведен през полупразния паркинг пред административната сграда. Когато наближи, една странична врата се отвори и от нея излезе ниска пълна жена, подозрително смръщена. Той се отдалечи и се скри зад паркираните коли. Жената надникна вътре в сградата и извика. Нокс ускори крачка. От сградата излезе дебел охранител. Жената посочи към Нокс. Охранителят му извика да остане на място. Но вместо да се подчини, Нокс побягна към другия край на оградата. Теренът беше коварен. Стъпи на камък, падна и си навехна коляното. Огледа се. Охранителят приближаваше към него, отзад го следваше друг, който викаше подкрепление. Нокс се изправи с мъка и закуцука към оградата. Изкачи се по нея и болката прониза крака му, когато скочи от другата страна.

Първият охранител стигна до оградата зад него. Дишаше тежко и нямаше сили за нищо друго, освен да му размаха пръст. Нокс се отдалечи с куцане, уплаши се, че бъркотията може да привлече вниманието на Питърсън и неговите хора. Коляното му пулсираше, но не смееше да забави крачка. Ако полицията научеше за тази случка, щеше да наводни мястото за минути. Нямаше и секунда за губене.

III

Летателната апаратура с дистанционно управление беше обемиста и неудобна и Огюстен нямаше как да я качи на мотора си, затова махна на такси и сложи кутията на задната седалка. Помоли шофьора да го следва до Борг ел-Араб.

Много пъти преди беше работил с такива апарати. Бяха идеални за заснемане на руини, освен това бяха и много забавни. Лесно се управляваха във въздуха, но пък издигането им беше друга работа, както и заснемането от високо.

Паркира мотоциклета си в малка горичка на около километър от разкопките на Питърсън и махна на таксито да спре до него. Шофьорът беше малко над двайсет години, имаше рядка брада и дружелюбни маниери.

-      Как се казваш? - попита го Огюстен, докато му плащаше.

-      Хани.

-      Е, Хани, искаш ли да изкараш още една десетачка?

-      Разбира се. Какво да направя?

Огюстен извади кутията от задната седалка и я отвори. Когато видя леталното устройство вътре, Хани зяпна и очите му се разшириха.

-      Може ли да го пробвам?

-      Разбира се, веднага щом свърша аз.

Тръгнаха през полето покрай стената, която ги делеше от разкопките на Питърсън. Когато стигнаха до хубава площадка с твърда почва, Огюстен коленичи, отвори кутията и започва да сглобява компонентите.

-      Какво ще правиш с това?

-      Проучване за Върховния съвет по антиките.

-      Да бе!

Огюстен се ухили.

-      Виждал ли си някога снимка на поле от въздуха? Няма да повярваш какви подробности се виждат на нея. - Той прикрепи пластмасовите криле към приличащия на богомолка корпус и затегна винтовете. - Канавки, стени, пътища, поселища. Изведнъж пред очите ти изникват неща, покрай които минаваш всеки ден, без да ги забележиш. - Разказа му, че техниката била открита преди приблизително сто години по случайност. Британската армия изпробвала разузнаване от въздуха над Салисбъри. Балонът се отклонил и прелетял над Стоунхендж, а снимките показали за първи път плетеницата от древни пътеки на това място.

-      Ха! - възкликна Хани.

-      Наистина „Ха!“ - съгласи се Огюстен. - По-добре и не бих се изразил. - Нагласи камерата под ъгъл под корпуса, за да може да прави снимки, без да се налага апаратът да се намира директно над разкопките. Изпробва дистанционното управление, за да увери, че работи. — Добре - каза той доволно. - Да започваме.

IV

Нокс пропълзя зад бараката, в която се намираше кабинетът на Питърсън. Вътре се провеждаше разгорещен разговор, но прозорците бяха затворени и той чуваше само откъслечни думи. Кайро. Полиция. Страхливец.

Белият пикап все още бе паркиран отпред. До него имаше синя тойота, досущ като онази, с която избяга неговият нападател от блока на Огюстен. Преди я нямаше. Възможно ли е някой да я е преместил, след като охранителите са им съобщили, че с Фарук идват насам? А по-важното беше дали е възможно лаптопът на Огюстен да е още вътре?

Той се приведе и отиде до колата. Стъклото беше прашно, яркото слънце се отразяваше в него и Нокс не можеше да види почти нищо вътре. Опита дръжката на вратата. Беше отключена. Провери предните и задните седалки. Нищо. Затвори тихо вратата, отиде отзад и през задното стъкло зърна нещо, наполовина покрито с платнище. Вдигна тихичко задната врата. Не беше лаптопът, както се бе надявал, а малка кутия с моливи, химикалки, бележници и други канцеларски материали. Гласовете от бараката изведнъж се усилиха, двамата мъже продължаваха да си говорят високо, докато се приближаваха към него. Той приклекна и се опита да затвори задната врата, но тя не искаше да щракне, трябваше повече сила.

-      Това е лудост, преподобни - каза единият от мъжете. - Трябва да се махаме, а не да гоним вятъра из цял Египет.

-      Прекалено много се тревожиш, братко Грифин.

Нокс не искаше да рискува и да тресне вратата - веднага щяха да го забележат. Реши да се отдалечи под прикритието на тойотата. Но задната врата започна да се вдига нагоре под напора на хидравликата и го принуди да се върне и да я притисне надолу. Двамата мъже идваха към него. Нямаше начин да не го забележат. Вдигна вратата, колкото да се шмугне вътре, след това я придърпа надолу и я задържа за вътрешната дръжка.

-      Колко пъти да ти казвам? - ядосваше се Грифин.

-      Паскал е близък с тези хора. Няма да остави нещата така, повярвай ми. Ще накара Върховния съвет по антиките да направи разследване. Може би не веднага, но ще се случи, бъди сигурен. И когато се случи, ще намерят шахтата и стълбите. Всичко ще намерят. Ще ни искат обяснение. И какво ще им кажем?

-      Внимавай, братко Грифин. Изпадаш в истерия.

-      Тези студенти са поверени на моите грижи - заяви Грифин. - Аз нося отговорност за тях. И се отнасям сериозно към това.

-      Ти се отнасяш сериозно само към спасяването на собствената си кожа.

-      Мисли каквото искаш. Връщам ги у дома. Имаш ли представа каква е египетската правораздавателна система?

-      Да не казваш, че Божиите дела са престъпни?

-      Казвам само, че Бог помага само на тези, които си помагат сами, а не на суетните, които си мислят, че той ще се намеси винаги когато изпаднат в беда. Смирение, преподобни. Нали все ни проповядваш смирение?

Настъпи мълчание. Изказването му удари в целта.

-      И какво точно предлагаш?

-      Не ме ли слушаше досега? Да хващаме първия полет, няма значение колко ще ни струва. Най-добре е да се връщаме в Щатите, но ако не успеем, и Европа върши работа. А когато историята се разчуе, което неизбежно ще стане, ще отричаме. Ще кажем, че сме действали със знанието и благословията на Върховния съвет по антиките. Нашата дума срещу тяхната дума. А у нас никой няма да повярва на египтяните, което всъщност е и най-важното.

-      Много добре - каза Питърсън. - Погрижи се за студентите си. Остави Божиите дела на мен.

-      Това ме устройва.

Шофьорската врата се отвори. Питърсън се качи, колата се наклони леко от тежестта му, но тласъкът се оказа достатъчно силен, за да накара Нокс да изпусне вратата. Той се опита да я хване, но беше прекалено късно. Хидравликата я вдигна нагоре. Питърсън въздъхна с досада.

-      Затвори я вместо мен, моля те, братко Грифин.

-      Разбира се - отзова се Грифин. И тръгна към задната страна на тойотата, където Нокс бе напълно изложен на показ под златните коси лъчи на следобедното слънце.

39.

I

-      Какво ще правим? - простена Лили, когато вадата се превърна в поток.

-      Да не изпадаме в паника - изтъкна Гейл. Драсна една от останалите им клечки кибрит, запали парчето свещ и се изправи.

Опънатите високо над тях чаршафи и одеяла започваха да провисват под нарастващата тежест на водата. През плата се процеждаха капки, които мокреха краката ѝ. Нямаше как да разберат колко силна е бурята. Както казваха хората — надявай се на най-доброто, готви се за най-лошото. На дъното на ямата имаше камъни и пясък. Водата ще се просмуче в него, но когато го насити, ще започне да се трупа в празното пространство.

-      Трябва да копаем - реши тя.

-      Какво?

Гейл опипа дъното на ямата със стъпалото си.

-      Ще копаем от едната страна и ще трупаме в другата. Така ще направим място на водата да се оттича и ще имаме на какво да стъпим.

Всички мълчаха, докато обмисляха тази идея - жалък опит да се противостои на огромна опасност. Но беше по-добре от нищо.

-      Да го направим - каза Стафърд.

II

Нокс се приготви за неизбежното си разобличаване, докато Грифин се приближаваше към задната част на тойотата, но вместо да погледне надолу, той се взираше в небето. След малко Нокс чу какво бе привлякло вниманието му - двигател като на автоматична резачка за дърва забръмча силно за известно време, а след това заглъхна. Грифин ставаше все по-смръщен. Тресна задната врата, без да поглежда, и отиде до шофьорския прозорец.

-      Чуваш ли това? - попита той.

-      Какво, братко Грифин?

-      Това! - И посочи с пръст към небето. - Това е безпилотна летателна машина с дистанционно управление. Французинът Паскал снима разкопките ни.

-      Сигурен ли си?

-      Колко такива машини си виждал тук, откакто почнахме да копаем?

-      Нито една - призна Питърсън.

-      И мислиш, че е съвпадение появата ѝ точно днес?

Настъпи тишина.

-      Ще го открие ли?

-      Със сигурност - заяви Грифин. - Нима забрави как ние го открихме?

-      Тогава го спри - нареди Питърсън.

-      Какво искаш да кажеш?

-      Каквото казах. Извикай охраната ни. Вземи му камерата, преди да заснеме нещо с нея.

-      Нe можем да го направим!

-      Нямаш избор, братко Грифин. Освен ако не искаш любимите ти студенти да платят за твоето малодушие.

-      Добре - смръщи се Грифин. - Но след това се махаме.

-      И това ще е страхотна загуба - каза Питърсън. Включи на скорост и потегли по изровената повърхност, като взе и Нокс със себе си.

III

Търсенето на Нокс не вървеше добре.

-      Това е нелепо - обади се Хосни. - Той се измъкна. Примири се.

-      Не се е измъкнал - отвърна ядосано Фарук и разпери ръце. Стояха на северния бряг на езерото Мареотис - пуст и открит, с изключение на няколко участъка, обрасли с тръстика, които те вече бяха претърсили.

-      Как е възможно да се измъкне, без да го забележим?

-      Може да се е удавил - промърмори Хосни. - След ден-два ще изплува на повърхността.

Фарук изсумтя. Не вярваше Нокс да постъпи достойно.

-      Тук някъде е - заяви той. Отвори вратата на колата, седна и пусна парното, за да изсуши мокрите си крака. - Знам, че е тук.

-      Стига, шефе. Момчетата са уморени. Да приключваме за днес.

-      Той е убиец. Избягал убиец.

-      Не може искрено да го вярваш, нали?

-      Ако не беше натиснал спирачките, той нямаше да се измъкне.

-      И в предната кола ли трябваше да се забия? - Хосни въздъхна дълбоко и разпери ръце. - Виж, шефе, може още да е тук, но не можеш ли да допуснеш, че е възможно и да се е измъкнал? Да пратя ли момчетата да проверят местата, където може да е отишъл?

-      Като например?

-      Апартаментът на Паскал например. И онзи Костас, у когото го арестувахме вчера. Или в хотела му. Разкопките на Питърсън.

-      Не и Питърсън - възрази гневно Фарук. - Нямам намерение да го гледам как злорадства, че Нокс отново ми се е измъкнал. Нямам намерение да си причинявам това, ясно ли е?

-      Добре. Само ще пратя кола да огледа пътя. Това е всичко. Дори няма да разберат, че ги проверяваме. Останалите могат да се върнат в Александрия. - Той се обърна и се отдалечи, без да дочака позволение.

Фарук вдигна ядосано глава, но не каза нищо. Много добре разбираше как този провал го излагаше. Хосни беше прав. Трябваше бързо да заловят Нокс. Само така можеха да си върнат авторитета. Къде може да е отишъл? Спомни си избухването му на разкопките на Питърсън, твърденията, че онази жена Гейл пази в компютъра си някакви снимки. Обзе го безпокойство. Ако отиде да ги търси, значи е бил искрен. Отърси се от безпокойството, обади се в участъка и помоли да го свържат с Малави. Разговаря с колегата си там, който се казваше Гамал.

-      Искам само да ви предупредя - каза той. - Човек, от когото се интересуваме, може да пътува към вас.

-      И защо се интересувате от него?

-      Търсим го за убийство - каза Фарук.

Гамал затаи дъх.

-      Подробности?

-      Казва се Даниел Нокс. Археолог. Копелето е убило началника на Върховния съвет по антиките тук, мъж на име Омар Тауфик.

-      И защо мислите, че идва към нас?

Фарук се поколеба. Ако омаловажи историята, няма да направят нищо. Трябваше да убеди Гамал, че ситуацията е сериозна.

- Засякохме телефонно обаждане. Сигурно е, че пътува към вас. Търси един компютър. Той принадлежи на друг археолог. Гейл... както там ѝ беше фамилията. Същата, която отвлякоха.

-      Да му се не види - промърмори Гамал. - Само това ни трябваше. Представа си нямате как са се разбунили духовете вече. Как да го разпознаем?

-      На около трийсет години е. Висок. С тъмна коса. Атлетична фигура. Англичанин. Претърпял е катастрофа, личи си по лицето му. - Пое си дъх. - И да знаете, че е хлъзгав. А също така и опасен. Почти ми призна как е убил Тауфик. Хвалеше се. Сигурно вече е въоръжен и никак не се шегува, повярвай ми. Ако сте разумен, първо ще действате, после ще питате, нали ме разбирате.

-      Благодаря за съвета - каза сухо Гамал.

-      Просто си върша работата - отвърна му Фарук.

IV

-      Е, искал си да ни видиш - каза Тарик. - Ето ни.

Нагиб кимна на събраните в стаята мъже. По лицата им бяха изписани най-различни изражения - от безразличие през подозрителност до открита враждебност. Не можеше да ги вини. Това бяха доброволците на Амарна, неформални пазители на реда и гидове, които бяха оставени да действат както намерят за добре, стига да държат нещата под контрол. Длъжността се предаваше от баща на син, носеше авторитет и доходи. Но нещата бяха започнали да се променят. Националното правителство и местните власти се опитваха да ги изтласкат и започнаха да внедряват външни хора като него в тяхната общност. Нищо чудно, че се отнасяха хладно към опитите му да спечели тяхното доверие.

-      Аз съм инспектор Нагиб Хюсейн - поде той. - Нов съм в този район. С някои от вас съм се срещал и преди, но...

-      Знаем кой си.

-      Вчера бях в пустинята. Намерих труп на младо момиче.

-      Синът ми Махмуд я намери - избоботи Тарик. - Докладва ти, както ни е наредено да правим.

-      Да - съгласи се Нагиб. - И съм му много благодарен, повярвай ми. Но не мога да разбера коя е и какво точно ѝ се е случило.

Тарик поклати глава.

-      Не е тукашна. Само това можем да ти кажем.

-      Сигурен ли си?

-      Познаваме си хората.

-      Имате ли представа откъде може да е дошла?

-      Вече не сме така изолирани като преди, както знаеш. Хората идват и си отиват.

-      Но вие ги виждате. Забелязвате ги.

-      Тази не сме я забелязали.

Нагиб се наведе напред.

-      У нея намерихме фигурка. Антика от Амарна.

Мъжете се спогледаха, по лицата им се изписаха изненада и любопитство.

-      Това какво общо има с нас?

-      Дочух, че няма по-опитни в намирането на антики от доброволците. Че можете да намирате находки, които дори археолозите не успяват.

-      Правилно си дочул - кимна Тарик. - И естествено, веднага съобщаваме за тях.

-      Естествено - съгласи се Нагиб, след като смехът утихна. Извади фигурката от джоба си и им я подаде.

-      Може би имате представа откъде се е взела?

Тарик я разгледа, поклати глава и я подаде на седящия до него.

-      Повечето подобни антики са в долината. Там вече не ни пускат.

Нагиб се намръщи.

-      И защо?

-      Питай твоя приятел капитан Халид - вметна сърдито Тарик. - Ако ти каже, ще съм ти благодарен да споделиш с нас. Завзел е източник на добри доходи. - От всички страни се чу одобрително шушукане.

-      Кога се случи това? - попита Нагиб.

Тарик сви рамене, наведе се към мъжа до него и двамата започнаха да си шепнат.

-      Преди шест месеца - каза после той.

-      Сигурен ли си?

-      Да - отвърна Тарик и кимна към проливния дъжд навън. - В деня след последната голяма буря.

V

Огюстен отдавна не бе управлявал летателна машина с дистанционно. Но след като я издигна във въздуха, ръцете му си припомниха какво се прави и той започна да се забавлява. Закара я на няколко пъти над разкопките на Питърсън, а Хани снимаше с дистанционното на камерата, когато му наредеше. Внезапно таксиметровият шофьор вдигна ръка и посочи бял пикап, който идваше към тях. В багажника му се возеха трима едни гардове, взиращи се в небето като влъхвите, които следват Витлеемската звезда.

-      Нали беше официално проучване на Върховния съвет по антиките? - промълви Хани.

-      Най-добре да тръгваш - каза Огюстен.

-      Ами ти?

-      Аз ще се оправя.

-      Не мога да те оставя.

-      Това не е твоя битка.

Хани сви рамене, кимна, остави дистанционното и се изниза.

Огюстен върна безпилотната машина над пътя и подмами пикапа да я следва, след това направи голям кръг, за да даде време на Хани да стигне до таксито си и да потегли. После насочи безпилотния апарат към себе си и повървя малко, без да откъсва очи от него. Чу двигателя на пикапа. Някой извика. Бяха го забелязали. Нямаше време за номера. Заби самолетчето в земята на петдесет метра пред себе си. Корпусът се счупи и пластмасовите криле се отделиха. Огюстен хвърли дистанционното и затича с всички сили към апарата. Огледа се набързо и видя, че тримата мъже се приближават пеша. Опита се да изтръгне камерата, но тя се затегна за корпуса. Взе цялото устройство и се опита да свали камерата в движение. Краката му се оплетоха в опашката и той се просна на земята, но поне тогава успя да отдели камерата. Първият от преследвачите му беше само на няколко крачки зад него. Направи отчаян плонж, за да го хване. Хвърли се и докопа глезена му, така че Огюстен отново падна. Но успя да се изправи на крака. Горичката беше само на двайсетина метра пред него. Стигна до мотора си, яхна го, запали двигателя и погледна назад. Преследвачите му бяха изостанали значително. Стояха на място и дишаха тежко. Форсира победоносно двигателя и им махна закачливо, докато се отдалечаваше с бясна скорост от дърветата към пътя.

Пикапът го удари странично. Той се плъзна по бронята му и се блъсна в предното стъкло, от другата страна на което за миг зърна Грифин. Личеше, че е шокиран от сблъсъка не по-малко от Огюстен. В следващия миг полетя във въздуха, целият свят се завъртя. В него се бореха страхът и любопитството дали това е последното нещо, което вижда.

40.

I

Копаенето не беше лесно. Пясъкът и камъните се бяха споили като бетон през вековете. Ноктите на Гейл скоро се счупиха и започнаха да кървят. Но страхът не й позволяваше да спре. По стените на ямата бяха започнали да се спускат водни струйки и се събираха в локви на дъното.

-      Може ли да запалиш клечка кибрит? - попита задъханата Лили.

-      Останаха ни само две.

-      Мисля, че намерих нещо.

-      Какво? - попита Стафърд.

-      Не знам. Защо според теб поисках да запалим клечка?

Светлината жегна очите на Гейл - стояха в тъмното от дълго време. И този мирис на сяра! Запали свещта и я приближи. Лили беше права. Близо до дъното наистина имаше нещо. Един ред йероглифи.

-      Какво пише? - попита Лили.

Гейл поклати глава. Трудно виждаше избледнелите йероглифи под слабата светлина, да не говорим за разшифроване. Но самият факт, че се намираха там, я развълнува достатъчно. От грубите стени на входа и погребалната зала беше предположила, че това е една от многото незавършени гробници, надупчили скалите по тези места, изоставена заради лошото качество на варовика или защото епохата на Амарна е свършила, преди бъдещият обитател да е починал. Това място приличаше много на близката фараонска гробница и Гейл си помисли, че е възможно шахтата да е защитно съоръжение на погребалната зала. Но вече ѝ се струваше, че това заключение е погрешно. Ровът във фараонската гробница си имаше логично обяснение, защото входът ѝ беше в долината и бе изложен на опасност от наводнения. Но входът на тази гробница не беше в ниското, беше по-близо до тавана, отколкото до дъното. Нямаше съществена опасност от наводнения, поне не и преди да се образува цепнатината, така че наличието на яма не беше наложително. Защо я бяха направили толкова дълбока? Вече бяха изкопали шест метра, а не бяха стигнали до дъното. Може би не беше яма, а нещо друго.

-      Е? - попита Лили.

Гейл подаде на Лили свещта, за да изгребе още малко пясък.

-      Предполагам, че никой от вас не е влизал в гробницата на Сети I, нали? - попита тя.

II

Огюстен полежа замаян на пътя известно време, преди да се огледа и да види, че е заобиколен от Грифин и неговите охранители. Мъжете го гледаха тревожно и очакваха да е сериозно ранен или мъртъв, но той ги изненада, като се опита да се изправи на крака. Не успя. Те го вдигнаха и го хвърлиха безцеремонно отзад в пикапа. Изпитваше силни болки в главата, гърдите и крака. Толкова силно му се повдигна, че се обърна настрани да повърне. Но пристъпът се размина. Отново се отпусна по гръб и се взря в охранителя, който се бе надвесил над него.

-      Само да си ми повредил мотора, нещастно копеле... - предупреди го той.

Мъжът се усмихна и извърна очи.

Завиха от пътя и минаха по тухлен мост. Пулсиращата болка се превърна в режеща. Спряха пред ниска тухлена постройка. Грифин слезе от колата и отключи металната врата. Огюстен изстена, докато го влачеха към сградата. Там се бяха насъбрали няколко от по- младите сътрудници на Питърсън и го гледаха намръщено, сякаш бяха доволни, че си е получил каквото заслужава. С тях беше и ръбата руса жена, същата, която видя да тръгва с Грифин от разкопките предния следобед. Тя изглеждаше разтревожена и отвратена.

Хвърлиха го на пода между етажерка и бюро. Врата се затвори с трясък, чу се превъртане на ключ и той потъна в почти пълен мрак. Полежа така, като през цялото време му се плачеше, защото болката беше много силна. Пъхна ръка под ризата си към ранения си гръден кош. Не напипваше счупване, само охлузвания. В ума му нахлу мил детски спомен - как скача в един водопад, но се оказва, че вирът под него е много по-плитък, отколкото му бе изглеждал. След като се съвзе от шока, майка му започна да възхвалява железните му кости. Потисна вика, който се надигна в гърдите му, когато се изправи на крака. Беше доволен, че изпитва такава болка, но успява да се контролира. Толкова мъжествен не се бе чувствал от седмици. Завлече се до вратата. Ако съдеше по студенината, беше направена от стомана. Нямаше нито дръжка, нито резе от вътрешната страна.

След няколко минути чу стъпки отвън и тракане на ключ в ключалката. Вратата се отвори и в помещението нахлу следобедната светлина, която така го заслепи, че известно време виждаше само силуети. Бяха трима. Светнаха и крушката, която висеше от тавана. Двама влязоха, един остана отвън и затвори вратата след тях.

Огюстен премигна, очите му най-накрая се адаптираха. Бяха Грифин и светлокосата млада жена, която носеше поднос с медицински принадлежности.

-      Ето го - промълви Грифин и скръсти ръце.

-      Искам си портфейла - каза настоятелно Огюстен. - И телефона.

Въпреки че говореше съвсем тихо, ребрата го боляха при всяка дума.

-      Разбира се - изсумтя Грифин. Обърна се към жената. - Е, нали искаше да го прегледаш?

Тя остави подноса на земята. Беше недодялана, кокалеста и мускулеста, с леко остри черти. Беше наясно с външния си вид и се чувстваше неудобно, когато я зяпат. Бледа кожа с лунички, уханна и влажна от щедрата употреба на лосион против изгаряне. На дългата ѝ тънка шия висеше семпло кръстче на сребърно синджирче. Тя се изправи, наведе глава и косата ѝ се посипа пред лицето.

-      Коя, по дяволите, си ти? - попита Огюстен.

-      Тук съм, за да те прегледам - отговори тя. - Няма да отнеме много време.

-      Да ме прегледаш?

-      Да се уверя, че няма счупвания и разкъсвания. - Жената се намръщи, вероятно притеснена от френския му акцент. - Знаете ли какво е разкъсване? - попита тя.

-      Да - не ѝ спести сарказма си Огюстен. - Знам какво е разкъсване. Ами ако нещо е разкъсано?

Тя погледна изпитателно Грифин.

-      Тогава ще ви закарам в болница.

Я виж ти! - помисли си Огюстен. Хвана се за хълбока и затаи дъх.

-      Мисля, че със сигурност имам разкъсване - заяви той.

Жената избухна в смях, който приличаше на хълцане. Сложи длан пред устата си, сякаш беше направила нещо грубо. Огюстен с изненада установи, че му се струва симпатична.

-      Лекар ли сте? - попита малко по-учтиво.

Тя поклати глава.

-      Не точно. Не.

-      Претърпях тежка катастрофа - започна той настъпателно. - Може да съм сериозно ранен. Трябва да отида...

Чу се почукване на вратата. Млад мъж с късо подстригана руса коса подаде глава.

-      Какво има пък сега? - попита раздразнено Грифин.

-      Хората от авиокомпанията - съобщи младежът. - Искат да говорят с вас.

-      Зает съм.

-      Кредитната карта е на ваше име. Искат да говорят с вас.

Грифин въздъхна ядосано, шефът ставаше жертва на собствената си значимост.

-      Прегледай го и си тръгвай - нареди троснато на жената. - И не се поддавай на опитите му да изтръгне нещо от теб.

-      Няма - успокои го тя.

-      Рамиз е отвън. Повикай го и при най-малката неприятност. Той знае какво да прави.

-      Добре.

Грифин затвори вратата след себе си. Ключът се превъртя в ключалката. Огюстен се усмихна на жената.

-      Е - каза той и потри ръце. - Да започваме с прегледа.

III

През първите петнайсет минути от пътуването Нокс се боеше, че Питърсън ще го открие всеки миг в тойотата си. Но постепенно започна да се отегчава и се наложи сам да си напомня, че се намира само на метър от човека, за когото бе почти сигурен, че се опита на два пъти да го убие.

Доколкото можеше да прецени, караха по хубаво оживено шосе. По ъгъла на слънчевите лъчи прецени, че пътуват на юг. Вероятно към Кайро, макар Нокс да нямаше идея защо. След около два часа Питърсън натисна рязко спирачките и Нокс се удари в задните седалки. На таблото светна червената лампичка за горивото. Отбиха и спряха. Питърсън слезе от колата и развъртя капачката на резервоара, която се намираше точно до главата на Нокс. Горивото потече. Нокс се стараеше да стои напълно неподвижен, и най-малкото движение щеше да го издаде. Капачката се върна на мястото си. Нокс чу стъпки. Позволи си да поеме дъх. Седна точно навреме, за да види как Питърсън влиза да плати. Прескочи на задните седалки с намерението да слезе, но видя някакви листове хартия, пръснати на предната дясна седалка. Най-горната страница представляваше разпечатка от археологическия дневник на Гейл в интернет, нейна снимка с двама колеги от екипа на Фатима. Почуди се какво да прави, след това бутна листа и видя, че отдолу също има разпечатка, този път с указания как се стига до имението на Фатима в Хермополис. Значи това било. Питърсън се боеше, че снимките са още в компютъра на Гейл.

Чу се тряскане на врата. Той вдигна поглед и видя Питърсън да излиза. Нямаше време да се върне на старото си място. Когато Питърсън се качваше в колата, Нокс вече бе клекнал зад шофьорската седалка.

41.

I

-      Хората от авиокомпанията? - повтори въпросително Огюстен. — Ще пътувате ли някъде?

Младата жена му се усмихна предпазливо.

-      Тук съм, за да ви прегледам и да се уверя, че сте добре. Не за да си говорим.

-      Ами ако не съм добре? Мисля, че съм сериозно ранен. Имам нужда от истински лекар.

-      Тогава сте забележително държелив за човек на прага на смъртта. А аз знам какво правя. Наистина. И се боя, че само аз мога да ви прегледам. И без това ми беше достатъчно трудно да убедя господин Грифин да... - Тя млъкна, ядосана на себе си, че се бе изпуснала дотолкова.

Огюстен се отказа. Ако сега я притисне прекалено, ще я настрои против себе си. До стената имаше табуретка, на която стъпваха, за да достигат горните полици. Тя я придърпа и се покачи на нея, за да разгледа скалпа му, като внимателно разгърна косата и почисти раните. Блузата ѝ беше до лицето му. В пролуките между копчетата той зърна бледата ѝ кожа с лунички и твърдите бели чашки на старомоден сутиен. Тя дезинфекцира раните. Огюстен положи всички усилия да се сдържи дори да не мигне. Тя слезе от табуретката и застана лице в лице с него, повдигна клепачите му един по един и надникна в очите му. Ирисите ѝ бяха сини на точици, а зениците ѝ разширени, също като неговите.

-      Свалете си ризата, моля - каза тя.

-      Как се казвате? - попита той.

-      Моля ви. Чухте господин Грифин.

-      Само името. Друго не искам да знам.

Тя му се усмихна неохотно.

-      Клеър.

-      Клеър. Обожавам това име. - И чевръсто си разкопча ризата. - Знаете ли, че на френски значи светлина?

- Да.

-      Отива ви. Баба ми се казваше Клер. Прекрасна жена. Наистина чудесна. Имаше най-нежните ръце.

-      Така ли?

-      Разбира се. - Направи болезнена гримаса, докато вадеше ризата си от панталона. Съблече я и погледна засрамено корема си, щеше му се да бе правил повече упражнения напоследък.

-      Значи сте археолог, нали, Клеър?

-      Не разговарям с вас.

-      Предполагам, че сте, щом работите тук.

Тя въздъхна.

-      Аз съм администратор на проекта. Защото говоря и пиша на арабски.

-      Говорите арабски? Как така?

-      Баща ми се занимаваше с петролен бизнес. Израснала съм в Залива. Знаете колко лесно децата учат езици. Затова преподобният ме покани. И заради медицинския ми опит. Той винаги е от полза на такива места.

-      Такива места?

Страните ѝ пламнаха и тя наведе очи.

-      Нали разбирате.

-      Не - намръщи се Огюстен. - Не съм сигурен, че разбирам. Освен ако нямате предвид такива примитивни места, където си нямат никакви лекари.

-      Изобщо нямам това предвид - протестира тя. - Както вече казах, израснала съм в Близкия изток. Харесва ми тук. Но на младите хора им е неудобно да ходят на лекар дори у дома, а пък когато са в чужда страна и не говорят езика... - Опита се да се усмихне. - Ние, американците, не си падаме много по пътуването.

-      И какъв точно медицински опит имате? Щом ще ме преглеждате, трябва да знам.

Тя постави длани на гърдите му и леко опипа гръдния му кош, слушаше внимателно и поглеждаше лицето му за изражение на болка.

-      Следвах медицина пет години.

-      Пет години? И просто се отказахте?

-      Баща ми се разболя. - Тя наклони глава настрани, чудеше се защо се доверява толкова на непознат. - По това време вече не работеше. Нямаше... добра осигуровка. Майка ми беше починала по-рано. Трябваше някой да се грижи за него.

-      И вие го направихте?

Тя кимна, но мислите ѝ бяха другаде.

-      Някога грижили ли сте се за такъв човек? Който умира?

Той поклати глава.

-      Цял живот съм се грижил само за себе си.

-      Питърсън и църквата му бяха чудесни. Направиха толкова много за нас. Имат доброволческа програма. Никога не бих се справила без тях. Имат и хоспис, където баща ми... нали се сещате. Имат и сиропиталище, приют за бездомници, много неща. Те са добри хора. Наистина са такива. Преподобният е добър човек.

-      И затова ли сте тук? От благодарност?

-      Предполагам, че да.

-      Вчера ви видях да си тръгвате от разкопките.

Тя се почеса по носа, правеше се, че не е чула или не е разбрала Но Огюстен остави изречението да виси във въздуха и тя се пречупи пред мълчанието му. Вдигна към него очи малко уплашено.

-      Какво имате предвид?

-      Вчера дойдох с полицията за разпити. Грифин ви откарваше от разкопките, когато ние пристигнахме. Къде ви скри?

Тя преглътна притеснено.

-      Никой не ме е крил.

-      Напротив, скриха ви.

Тя вдигна очи. Погледите им се срещнаха за миг. Огюстен усети как сърцето му заби по-силно, Клеър се извърна също толкова смутено.

-      Добре сте - каза тя и си събра принадлежностите върху подноса. - Само охлузвания и отоци. Нищо друго.

-      Знаете какво се е случило онази нощ, нали? - попита тихо Огюстен. - Знаете какво се е случило с Омар и Нокс.

-      Не знам за какво говорите.

-      Напротив, знаете - настоя той. - Кажете ми.

Тя се втурна към вратата и заудря по нея, за да ѝ отворят.

II

-      Сети I? - удиви се Лили.

-      Фараон от началото на Деветнайсетата династия - обясни Гейл, докато копаеше пясъка с ръце. - Идва на власт около петдесет години след Ехнатон. Погребан е в Долината на царете.

-      И какво за него? - намеси се Стафърд.

-      Гробницата му е доста семпла на пръв поглед Входната шахта води към погребална зала с ров точно пред нея.

-      Като тази ли?

-      И като във фараонската гробница. После се оказало, че ровът изобщо не е ров. А шахта, която води към истинската погребална зала. Направена е да изглежда като ров, за да се заблудят потенциалните обирджии. Разбира се, това не помогнало.

-      И мислиш, че и това тук е същото? - попита Лили.

-      Шахта към същинската гробница?

-      Възможно е - кимна Гейл. - Как не се сетих по- рано?

-      Колко може да е дълбока?

-      Шахтата в гробницата на Сети е сто метра. Но тя е изключение. Обикновено са по няколко метра дълбоки. А тези йероглифи означават, че сме наближили нещо.

-      И каква полза? - промърмори Стафърд. - Няма да ни изведе навън.

-      Вероятно не - съгласи се Гейл. - Но ще има къде да се оттича водата. Да не би да имаш по-добра идея?

-      Не - призна Стафърд. - Нямам.

III

Никой не отвърна на Клеър. Тя отново заудря по вратата. Пак нищо. Огюстен се приближи бавно към нея, стараеше се да не изглежда заплашителен. Тя отстъпи към стената и вдигна подноса като щит пред гърдите си, а медицинските принадлежности върху него се разпиляха около краката ѝ.

-      Оставете ме на мира - избъбри тя, не смееше да го погледне в очите.

-      Просто ме чуйте.

-      Моля ви.

-      Само минутка. Нищо друго не искам.

Тя се извърна, чувстваше се неудобно от близостта му и докосването на тялото му до нейното.

-      Добре - съгласи се. - Една минута.

42.

I

Предното стъкло на ладата на Нагиб се беше запотило от бурята. Не виждаше нищо. Отвори леко прозорците и пусна парното. Седеше и разсъждаваше върху срещата си с Тарик и доброволците и това. което бе научил от нея. Случаят се усложняваше прекалено, за да работи сам по нето. Трябваше да каже на шефа си.

-      Не може ли да изчака до сутринта? - въздъхна Гамал. - Имам работа в момента.

-      Може да се окаже важно.

-      Е? Какво?

-      Нещо се случва в Амарна според мен.

-      Не искам да слушам тия глупости пак! - ядоса се Гамал. — Светът не се върти около теб, ясно ли е?

-      У момичето, което намерихме, имаше статуетка от Амарна. Според мен е открила нещо, вероятно неизвестни руини. Нали познаваш капитан Халид, старшия туристически полицай? Забранил е на местните доброволци...

-      О, не казвай нищо повече. Да не би да се каниш да кажеш това, което си мисля?

-      Казвам само, че според мен той знае нещо. Мисля, че трябва да го проверим.

-      Да проверим туристическата полиция? - удиви се Гамал. - Да не си се побъркал? Не си ли научи урока в Миня?

-      Онова беше различно. Ставаше въпрос за армията.

-      Чуй ме, получи тази работа само благодарение на приятелите си. Ако пак постъпиш по същия начин, те няма да ти помогнат втори път, повярвай ми. Никой няма да ти помогне.

-      Но аз само...

-      Никога ли не слушаш, когато ти се говори? Да не съм чул и дума повече! Ясно ли е? Нито думичка!

-      Да, шефе - въздъхна Нагиб. - Разбрах.

II

Клеър завари Грифин да подрежда книжата от шкафовете в кашони, които Майкъл и Нейтън отнасяха в пикапа.

-      Е? - попита той кисело. - Как е нашият гост?

-      Има нужда от истински лекар.

Грифин кимна.

-      Резервирали сме си билети за полета тази вечер от Кайро за Франкфурт. Ще наредя на Рамиз да го пусне веднага щом се издигнем във въздуха.

-      Къде са всички останали?

-      В хотела, събират си багажа. И ние трябва да тръгваме натам. - Погледна си часовника. - Мога да ти дам пет минути, за да си прибереш нещата.

-      Всичко е в хотела.

-      Добре. - Напълни и последния кашон и затвори вратата на шкафа. - Тогава да тръгваме. - Отидоха при пикапа, качиха се и потеглиха. Клеър погледна тревожно към склада.

-      Какво има? - попита Грифин, усетил безпокойството ѝ.

-      Той ми каза нещо. За онези заложници в Асют.

-      Опитва се да те манипулира. Предупредих те да не разговаряш с него.

Клеър се огледа. Мики и Нейтън подскачаха на задната седалка заради неравностите и се смееха като деца. Често ѝ се струваше, че са инфантилни. Не бяха виновни, че тук се случваха лоши неща. Доверяваха се изцяло на Питърсън, без да се замислят, защото беше Божи човек. Не можеше да ги вини, и тя беше направила същото. Те бяха нейни другари и приятели, каквото и да казваше онзи французин

-      Да - съгласи се тя и се опита да прогони Огюстен от ума си. - Каза ми.

III

Времето се промени удивително бързо. В един миг лицето на Нокс бе огряно от слънчеви лъчи, проникващи през прозореца, а в следващия небето се покри с гъсти тъмни облаци и температурата рязко спадна. По покрива на тойотата паднаха първите капки дъжд и скоро започнаха да барабанят с пълна сила. Включиха се дългите светлини и чистачките започнаха ритмично да потракват. Трафикът ги принуди да забавят скоростта и да внимават къде минават заради огромните локви, които бързо се образуваха по шосето.

Питърсън даде мигач и зави, излезе от шосето покрай Нил и пое по тесен виещ се път. Подскачаха от дупка на дупка и вдигаха във въздуха водата от локвите. Настана истински потоп и така притъмня, че все едно беше посред нощ. След около двайсет минути колата започна едвам да пълзи, набра за кратко скорост и отби върху камениста площадка, покрита с подгизнал пясък. Питърсън вдигна ръчната спирачка и угаси фаровете, спря двигателя и чистачките и откопча предпазния колан. Отвори вратата, пое дълбоко дъх и тръгна с бърза крачка.

Нокс се изправи, и двата му крака бяха изтръпнали и схванати. Блесна светкавица и освети Питърсън, който газеше назад към пътя и се пазеше от дъжда с ръка над главата. Нокс му даде малко време, след това отвори вратата и тръгна след него в разбеснялата се буря.

IV

Клеър гледаше като хипнотизирана новините на телевизора във фоайето на хотела. Багажът ѝ беше до краката ѝ.

-      Побързай - подкани Грифин. - Нямаме време.

-      Виж - каза тя.

Той се взря озадачен в екрана.

-      Какво да видя?

Тя се поколеба за миг. Наоколо имаше прекалено много хора. След това тихо каза:

-      Нашият... гост ми каза, че тази жена му е приятелка. И че Нокс ѝ е пратил някакви снимки на това, което сме намерили.

-      Да не си се побъркала? - изсъска Грифин. - Не можеш да говориш за това тук.

-      Просто погледни. Не виждаш ли?

Грифин се обърна към екрана.

-      Какво да виждам?

-      Позата ѝ. Мозайката.

Той пребледня.

-      О, Господи! - промълви. Поклати глава. - Не. Това е съвпадение. Няма начин да не е.

-      И аз така си помислих - съгласи се Клеър. - Но не е съвпадение. Просто не е. Тя се опитва да изпрати послание.

-      Трябва да тръгваме, Клеър - каза умолително Грифин. - Трябва да отидем до Кайро и да хванем самолета. Ще ти обясня всичко, когато...

-      Няма да дойда - заяви Клеър.

-      Какво искаш да кажеш?

-      Ще се върна на разкопките. Ще пусна Паскал. И ще му покажа мозайката.

-      Съжалявам, Клеър. Не мога да ти позволя да го направиш.

Тя се обърна към него и скръсти ръце на гърдите си.

-      И как точно смяташ да ме спреш? - Погледът му се стрелна към пикапа, на който студентите му товареха багажа, сякаш се чудеше дали може да ги накара да я отвлекат. - Ще направя сцена - предупреди го тя. - Кълна се, че ще направя. Говоря арабски, забрави ли? Ще кажа на всички какви ги вършите.

-      Какво вършим ние - напомни ѝ той.

-      Да - съгласи се тя. - Какво вършим ние.

Над горната му устна изби влага. Обърса я с пръст.

-      Няма да посмееш.

-      Да видим.

Изражението му се промени, опита се да се договори с нея.

-      Нека поне измъкна момчетата оттук.

-      Дай ми ключа за склада и вещите му. Ще ти дам време да хванеш самолета.

-      Египтяните ще обвинят някого за това, Клеър. Ще им останеш само ти.

-      Знам.

-      По-добре тръгни с нас. Кълна се, че в мига, в който се издигнем във въздуха, ще наредя да пуснат Паскал, ще се погрижа да научи всичко, което трябва да знае.

-      Тогава може да е прекалено късно.

Отвън се чу клаксон. Грифин не издържа на погледа на Клеър, сведе очи засрамен и объркан.

-      Не мисля само за себе си - оправда се той. - Те са още деца. Някой трябва да се погрижи за тях.

-      Знам - кимна Клеър. И протегна ръка за ключа и вещите на Огюстен. - А ти тръгвай - подкани го.

43.

I

Нокс проследи Питърсън до висока стена със спретната редица добре поддържани палми като стражи пред нея. Имението на Фатима в Хермополис, точно както очакваше. Спазваше дистанция зад него, но въпреки това Питърсън като че ли усети нещо, обърна се рязко и се взря в тъмнината. Нокс замръзна, надяваше се поройният дъжд да го скрие. Питърсън се насочи отново напред, стигна до глав- ната порта, от двете страни на която мъждукаха маслени лампи. Знак приканваше посетителите да звъннат на звънеца. Но Питърсън нямаше намерение да го прави. Подмина с бърза крачка портата и стигна края на стената, зави зад ъгъла и продължи да гази в мокрия пясък и да търси друг начин да влезе. Задната врата очевидно бе заключена от вътрешната страна и не можеше да се отвори. Той направи пълен кръг и се спря под една палма. Помисли малко, след това пъхна крак между стената и ствола на дървото и се повдигна, за да се увери, че вътре няма никой и може незабелязано да се приземи от другата страна. Преметна крак върху зида, яхна го и се спусна. Чу се сумтене, плискане и тропот. След това настъпи тишина.

Нокс се почуди дали да не звънне на главната порта и да вдигне тревога. Питърсън ще трябва дълго да обяснява какво прави там. Но и за Нокс нямаше да е празник, не можеше да рискува да го хвърлят пак в ареста. Затова и той пъхна крака си като Питърсън, хвана се за горната част на зида и се прехвърли. Питърсън имаше предимство с времето, но пък Нокс познаваше мястото. Мина напреко между лекционната зала и кухните и стигна до вътрешния двор, към който гледаха спалните помещения. Всички светлини бяха угасени, затова забеляза Питърсън, когато той светна с фенерче, за да се допита до разпечатките си и да се помъчи да разбере коя е стаята на Гейл. Нещо изтрака в кухните. Някой изруга тихо. А след това се чу и ядосан вик.

-      Стой на място - изкрещя мъж и всички врати към вътрешния двор рязко се отвориха. - Ръцете на главата! - Засада. Питърсън се обърна и побягна, а полицаите го подгониха, като продължиха да му крещят заповеди и да размахват фенерчетата си. Междувременно оставиха френския прозорец към спалнята на Гейл мамещо отворен.

Нокс побърза да се спаси от дъжда, обувките му джавакаха по теракотените плочи. Лаптопът ѝ беше отворен на бюрото. Той измъкна от него кабелите, прибра го в чантата му и я метна на рамо. Точно тръгваше към френския прозорец, когато чу стъпки и видя лъч на фенерче. Легна на пода и се претърколи под бюрото. Влязоха двама полицаи и се отърсиха от дъжда.

-      Точно тази нощ да завали - избоботи единият. - Шест месеца само слънце и точно днес да завали, сякаш целият свят е пламнал и трябва да се гаси.

-      Най-добре да се обадя на нашия човек в Александрия - каза другият със същия дрезгав глас. - Той ще чака новини.

-      Тези няма да му харесат - промърмори първият.

-      Мисля, че той ще... - Млъкна. Нокс забеляза, че калните следи, които бе оставил по пода, водеха право към него. Изскочи изпод бюрото и стресна полицаите, шмугна се между тях и излезе през френския прозорец на двора. Другите полицаи се завръщаха изцапани и с празни ръце от преследването. Нокс хукна в обратна посока към дъното на имението. Задната порта беше заключена с резета горе и долу. Горното се плъзна лесно, но долното заяде. Трябваше да го разклати здраво, преди да го отвори. Чуваше зад себе си стъпки. Лъчите на фенерчетата го намериха. Дръпна вратата към себе си, но тя се опря в подутата от дъжда земя. Мушна се в пролуката, но вратата се затвори и приклещи лаптопа. Трябваше да го обърне, за да го измъкне. След това вече излезе в пустинята, а лаптопът се удряше в гърба му, докато бягаше.

Не спираше да вали. Той погледна назад. Светлини и крясъци. Пред него се изпречи ниска ограда, прескочи я на една крачка, но се подхлъзна, когато се приземи. Светкавица освети табела на Върховния съвет по антиките, когато Нокс се изправяше. Мокрите му панталони залепнаха за краката. Тръгна към табелата, търсеше нещо познато. Последното му посещение тук беше при съвсем различни обстоятелства. Чу отваряне на врати. Изрева двигател, включиха се дълги светлини и сянката на Нокс се просна далеч напред, а едрите дъждовни капки светнаха като скъпоценни камъни. Той се огледа объркано, защото очите му бяха свикнали с тъмнината, след това се блъсна челно в предпазно заграждение, претърколи се отгоре, но се хвана здраво, за да не падне в яма, и успя да се спаси. За стената на рова беше вързана стълба. Той тръгна надолу по нея в мрака, като на- празно опипваше за някакъв изход.

Отгоре спря кола. Чу се трясък на врати, а след това някакви хора закрещяха. Насочиха лъч на фенер в ямата, който освети за кратко коридор вляво от Нокс. Той пое по него, опипваше сляпо стените, древните прозорци и нишите по тях му подсказаха, че се намира в животинска катакомба. Въртеше се на всички страни и търсеше пролука към небето, вентилационна шахта, през която да избяга. Пред него се появи лъч на фенер. Обърна се кръгом. И там го посрещна светлина.

Опипа стените, намери прозорец и през него влезе в помещение, до половината пълно с пясък и камъни. Зловещо място, което ставаше още по-зловещо заради приближаващия трепкащ лъч. От ниша в отсрещната стена в него се взираше безизразно мумифициран бабуин. По тези места са почитали ба- буините като въплъщения на Тот, египетския бог на писмеността, когото гърците свързвали с Хермес и затова нарекли този град Хермополис. Стотици хиляди бабуини са погребани в тези катакомби, които бяха километри дълги.

Отвън се чу тежко хриптене, след това щракна запалка и пламна оранжевият край на цигара. Нокс се притисна към стената. На входа на помещението се появи гърбът на мъж, който седна и запуши спокойно.

II

Огюстен почти бе загубил надежда, че ще бъде освободен тази вечер, когато чу приближаващи се стъпки, а после и тихо почукване по вратата.

-      Господин Паскал? Вътре ли сте?

-      Клеър? - Въпреки болката се изправи на крака. - Вие ли сте?

- Да.

-      Мислех, че заминахте.

-      Върнах се. - Настъпи тишина, в която се чуваше как тя диша. - Вижте, нали ми казвате истината? За това, че можем да помогнем на пленената ви приятелка, ако намерим мозайката.

- Да.

-      Ще си навлека огромни неприятности, ако...

-      Казвам ви истината, Клеър. Кълна се. И името ми е Огюстен. Да си говорим на ти.

Ключът се превъртя. Вратата се отвори и в очертанията ѝ под лунните лъчи се появи Клеър. Тя кършеше ръце и изглеждаше много млада и уплашена въпреки едрия си ръст.

-      В чужда страна съм - каза тя. - Наруших закона. Или по-точно, законът е нарушен и аз ще съм единствената, която властите ще имат възможност да накажат. Нямам роднини у дома, които да вдигнат шум. Нямам приятели тук. Господин Грифин почти директно ми каза, че ще се отрече от мен, след като всички се върнат в Америка. Не че иска, но просто няма друг избор. Затова съм уплашена. Наистина се страхувам. Не се справям добре, когато съм сама. Не издържам и на напрежение. Ако ви кажа къде се намират находките, след това ще имам нужда някой да ми помогне за последствията. Който ще се бори за мен, както ти се бориш за твоята приятелка.

-      Ще се боря за теб - обеща Огюстен.

Тя сведе очи.

-      Готов си да кажеш всичко, само за да стигнеш там. Не мога да те виня, но това е самата истина.

Той бавно се приближи към нея, не искаше да я уплаши. Сложи едната си ръка на рамото ѝ, а с другата започна да повдига брадичката, докато погледите им се срещнаха.

-      Не съм добър човек, Клеър - каза ѝ той, като се взираше дълбоко в очите ѝ. - И си го признавам. Имам много пороци. Но и една добродетел. Държа на приятелите си, каквото и да ми струва. Ако сега ми помогнеш, ставаш моя приятелка за цял живот. Кълна ти се. Можеш да ми вярваш.

За миг през лицето ѝ премина сянка. Но след това тя се усмихна сияйно.

-      Тогава ела с мен. Ще ти покажа това, което търсиш.

III

Ямата се пълнеше бързо, по стените се извиваха водни струйки, които попиваха в дъното, локвите ставаха все по-големи и отразяваха притесненото отражение на Гейл.

-      Запали клечка кибрит - каза дрезгаво Стафърд. - Намерих нещо.

Клечката започна да пращи, след като я драсна; влагата се бе просмукала навсякъде. Гейл се опита да запази пламъчето с длан и свали клечката внимателно надолу. Стафърд загреба водата, за да могат всички да видят. На дъното имаше каменна тухла.Талатат. Всички се взираха в нея известно време, след това се спогледаха. Чудеха се какво значи всичко това. Клечката опари пръстите на Гейл, тя трепна и я хвърли, и отново се възцари мрак.

-      Изкопай го - предложи Лили. - Може би отзад има нещо.

Копаеха на смени, забавяше ги голям камък, заровен точно пред тях. Но те не спираха и скоро успяха да го разклатят като голям зъб и да опипат очертанията му. Вляво от него имаше друга тухла и трета отдолу. Може би цяла стена. Гейл успя да откърти част от подгизналата древна мазилка, за да освободи талатата. Всички се надяваха, че водата веднага ще започне да се оттича, но тя продължи упорито да се събира.

Гейл се пресегна в празното място, освободено от талатата, и се натъкна на твърда стена. Но когато я издраска, тя се изрони под ноктите ѝ като гипс.

Продължиха да копаят на смени, но нивото на водата не преставаше да се вдига. Не след дълго им се налагаше да поемат дълбоко дъх и да се гмуркат под вода, за да стигат до целта си.

-      Не ми харесва това - простена Лили. - Нищо не постигаме.

-      Не трябва да спираме - настоя Гейл. - Просто не трябва. - А алтернативата си пролича ясно в напрегнатия ѝ и разтреперан глас.

44.

I

Димът от цигарата на полицая погьделичка гърлото на Нокс и той едвам се удържа да не се разкашля. Чуха се още приближаващи стъпки.

-      Размърдай се, мързеливецо. Ще направим пълно претърсване.

-      Добре, аз ще претърся тук.

-      Това ли искаш да кажа на Гамал?

-      Много добре - въздъхна мъжът. Угаси наполовина изпушената цигара, прибра я в пакета и се отдалечи.

Нокс изчака да настъпи тишина, преди да се измъкне от скривалището си. Но още не беше излязъл и видя светлината на фенерчето да се появява отново.

-      Казах ти, че е в другата посока - говореше мъжът, който се появи иззад ъгъла. За миг двамата застанаха неподвижно и се взираха един в друг. След това единият извика за подкрепление, а другият посегна към оръжието си.

Нокс избяга в тъмното и започна да налучква посоките - ляво, дясно, дясно. Подгонилите го полицаи вдигаха ужасна врява, но той успяваше да ги избегне, докато не стигна до задънен край, където проходът бе блокиран от пясък. Светлините се приближаваха бързо зад него. Не можеше да се върне. Изкачи купчината пясък, между нея и тавана имаше няколко педи разстояние, достатъчно, за да се промуши. Лаптопът се заклещи в пролуката като котва. Пред него проблесна светкавица, последвана от гръмотевица. Вентилационна шахта.

Пясъкът ставаше все по-мокър, докато напредваше към изхода, повдигна се нагоре и излезе отново в бурята по въжето, което висеше в дупката. Едвам си поемаше дъх. Далечна светкавица освети пейзажа. Огледа се за прикритие, но видя само боядисана в бяло пейка в кръг от палми. Затича към нея, като не спираше да се оглежда. Първият полицай излезе от шахтата, размаха фенерчето си в грешна посока и подгони сенките.

Духът на Нокс се повдигна, щеше да се измъкне. Но тогава пред него се чу изпукване на клон, той вдигна очи и видя един мъж да стои там с разперени ръце. Беше прекалено късно. Юмрукът му се стовари върху лицето на Нокс и пред очите му изскочиха звездички, преди да се просне по гръб. Над него се надвеси Питърсън със стиснат юмрук и оголени зъби, от лявата му ноздра се бе проточил сопол, а погледът му беше налудничав.

-      Ти! - промърмори той невярващо. - Как стигна до тук? Сатаната те доведе, нали?

-      Ти си луд - каза Нокс и се опита да избяга. Боеше се не само от Питърсън, но и че шумът ще привлече вниманието на полицията.

-      Содомит! - процеди през зъби Питърсън. - Развратник! Слуга на Сатаната!

-      Ти напълно си откачил.

-      Страшният съд наближава - извика преподобният. - Не разбираш ли? Гневът му най-накрая ще се изсипе върху нас. Светът ще се изправи пред лицето на Христос! Пред добротата му. Пред безкрайната му милост. Човечеството ще коленичи в обожание. Ще коленичи! От това се е уплашил твоят господар, нали? Затова те прати да ме спреш. Ти, нечестиво сатанинско изчадие. Голямата битка започва, Бог ще победи и ти нищо не можеш да направиш. Така е писано! Така е писано! - И той яхна Нокс. Нокс го ритна в слабините, но не постигна особен успех. Успя да се изплъзне, но Питърсън скочи на гърба му и притисна коляно в тила му. След това уви дръжката на чантата на лаптопа около шията му и започна да го души. - Твоят господар вече няма никаква власт. Чу ли ме? Царството на Сатаната свършва. Бог ще победи. Не виждаш ли? Бог е на моя страна, а той е по-силен от всички армии. - Дръпна по-силно и дръжката на чантата спря дъха на Нокс. - Когато се върна при тях, те ще са паднали“, казва Бог. - Питърсън бе изпаднал в екстаз. - „Ще се боря с тях, ще им покажа своя гняв!“

Нокс държеше дръжката с две ръце, но Питърсън беше прекалено силен. Нокс не можеше да диша, задъхваше се и дробовете го боляха. Успя да се изправи на крака, но Питърсън не се откъсваше от гърба му, завлече се до пейката, покачи се върху нея и се дръпна рязко, при което Питърсън падна на земята, а ключовете от колата и другите вещи в джобовете му се разпиляха около него. Отпусна хватката достатъчно, Нокс се измъкна и пое шумно въздух, стиснал с две ръце наранената си шия.

-      „Аз съм Алфа и Омега, начало и край - казва Господ - извика Питърсън, докато се изправяше на крака. -      „Който е, Който е бил и Който иде, Вседържителят.“471

През пясъците се чу вик и лъч от фенерче огря Питърсън. Той се обърна и видя четирима полицаи да тичат в дъжда. Нокс приклекна и бързо се шмугна сред дърветата, легна и се притисна плътно към земята. Питърсън се разкъсваше, очите му шареха между полицаите, Нокс, лаптопа и изпадналите ключове и портфейла. Но най-накрая реши кое е най-важно, дръпна ципа на чантата, извади лаптопа, отвори го, взе един камък и го стовари върху клавиатурата. Във всички посоки се разлетяха клавиши и парчета пластмаса.

-      Спри! - извика единият полицай.

-      „И ще излизат - извика Питърсън, — и ще видят труповете на людете, които са отстъпили от Мене. - Отново стовари камъка, разби напълно кутията и отвътре изскочиха жици. - Защото червеят им не ще умре, нито огънят им ще угасне; и ще бъдат гнусота за всяка плът.“482

Светкавицата освети налудничавия му поглед, по лицето му падаха посивели кичури, по брадичката му се стичаше лига. Първият полицай се спря уплашен, за да изчака колегите си.

-      Времето на Бог настъпва! Чувате ли? Коленичете, нечестиви езичници. Вие сте недостойни. - И отново стовари камъка.

Вторият и третият полицай пристигнаха. Всички заедно се хвърлиха върху Питърсън. Той се изправи в калта, въпреки че те бяха увиснали на ръцете му, беше силен като Самсон. Повървя малко, като се опитваше да се отърси от тях. Но тогава се появи и четвъртият полицай и удари Питърсън в слепоочието с приклада на пистолета. Преподобният се свлече на колене, а след това се просна по лице в калта.

Полицаите се скупчиха около падналия мъж, подпряха се с ръце на коленете си, дишайки тежко. Единият ритна злобно Питърсън в ребрата, другият го претърколи, за да не се задуши, а третият щракна белезниците зад гърба му.

-      Бяха двама - каза единият задъхан. - Биеха се. - И направи неопределен жест към мястото, където Нокс бе притиснал лицето си в подгизналия пясък.

Насочиха без желание фенерчетата си в тази посока, но после ги отдръпнаха.

-      Предлагам да закараме този при Гамал - каза дрезгаво единият.

-      Време е и другите да свършат нещо - съгласи се другият. Вдигнаха Питърсън за ръцете и го повлякоха обратно към имението.

II

Клеър поведе Огюстен през разкопаното поле. Двама строители с каски стояха до жълта изкопна машина.

-      Поставят канализация на съседната сграда - обясни Клеър. - Предложих им да изкарат нещо допълнително.

Огюстен се засмя одобрително.

-      Бива си те, Клеър.

Тя наведе глава, за да скрие задоволството си, повървя няколко метра и опипа със стъпало рохката пръст.

-      Тук - посочи тя. - Копайте тук.

-      Сигурна ли си? - попита Огюстен.

-      Сигурна съм.

-      Че това е мястото?

- Да.

Той извади мобилния си телефон и ѝ го показа.

-      Трябва да се обадя. Имам приятел във Върховния съвет по антиките. Можем да му имаме доверие.

Тя се поколеба, след това кимна.

-      Добре.

Той набра номера на Мансур.

-      Време е - каза той. - На разкопките на Питърсън съм. Трябва да дойдеш.

-      Но в момента провеждам...

-      Веднага - настоя Огюстен. - И доведи охрана, ако можеш. Трябва да поставим това място под наблюдение.

III

-      Намери ли убиеца?

Фарук се намръщи на подигравателно усмихнатите си колеги.

-      Млъквайте - изръмжа той. - Просто си затваряйте устите.

Лицето му гореше, докато пишеше доклада. Омразата към Нокс разяждаше сърцето му като киселина. Беше пратил хора да претърсят цяла Александрия, но археологът просто бе потънал вдън земя. Не разбираше как е възможно. Години щяха да му трябват, за да се съвземе от това унижение. Телефонът му иззвъня. Може би бяха новини.

-      Фарук - каза, като вдигна.

-      Обажда се Гамал. От Малави, помниш ли ме? Говорихме преди време.

Фарук се изправи на стола.

-      Имаш ли новини за мен?

-      Може би. Мисля, че твоят човек беше тук.

-      Мислиш? Как така мислиш?

-      Измъкна се.

-      Не мога да повярвам! Как така се измъкна?

-      Ще го хванем, обещавам ти. Въпрос на време е. И нямаше да се измъкне, ако ни беше предупредил, че са двама.

-      Двама ли? Как така?

-      Имаше съучастник. Твоят човек се измъкна, но хванахме съучастника.

Фарук се намръщи. Огюстен!

-      Французин ли е?

-      Не мога да кажа. Не говори. Не очаквам и да почне скоро. Съпротивляваше се при ареста, ако ме разбираш. Но със сигурност е чужденец. Може би малко над петдесетгодишен, висок и силен. С дълга посивяла коса. С бяла якичка, като на християнски свещеник.

-      Свещеническа якичка?

-      Да. Точно. Това говори ли ти нещо?

-      Да. - Не беше Огюстен, а Питърсън.

-      Какво става? - попита Гамал.

-      Не знам - отвърна мрачно Фарук и стана. - Но ти обещавам, че ще разбера.

45.

I

Огюстен гледаше възторжено как греблото на изкопната машина отхапва големи хапки пръст. Обърна се да каже нещо на Клеър, но тя се беше отместила. Бе стиснала ръце пред себе си и въртеше нервно пръсти, предчувствайки какви неприятности я очакват. Приближи се към нея, искаше да й вдъхне кураж, но не знаеше точно как.

-      Знаеш ли какво е търсил Питърсън? - попита той внимателно.

Тя поклати глава.

-      През цялото време ме държеше настрани от работата си.

-      Споменавал ли е карпократианците?

-      Един-два пъти - кимна тя. - Защо? Кои са те?

-      Гностична секта. Основана в Александрия. Центровете ѝ са били тук и в Кефалония. Твърди се, че са притежавали нещо, което вашият отец много силно е желаел. Единственият достоверен портрет на Исус Христос, отпреди бума на реликвите през Средновековието.

Клеър изсумтя.

-      Предполагам, че това е търсел. - Обърна се към него. - Намерил ли го е? Затова ли се случва всичко?

-      Не. Намерил е нещо друго.

-      Какво?

-      Има един текст, наречен „Тайното евангелие на Марк“. Всъщност го няма, но някои хора се боят, че може да съществува. - И той ѝ преразказа накратко това, което бе научил от Костас: как е установено, че писмото е подправено, но че Питърсън е намерил тук стенопис, който го е накарал да се разтревожи, че тайното евангелие все пак е съществувало. Изображение на Исус и друг мъж, които излизат от пещера, а коленичила до тях фигура казва: „Сине на Давид, имай милост към мен.“

-      Е, и? - попита Клеър.

-      Тайното евангелие описва точно такъв епизод. Стенописът е доказателство, че той наистина се е случил, следователно и доказателство, че тайното евангелие е автентично.

-      Защо стенописът да не изобразява подобен епизод? — намръщи се тя. - Като този с Вартимей например?

-      Вартимей?

-      Сигурно си чувал за него. Слепецът, който умолявал Исус да го изцери. Използвал е същите думи. Има го в евангелието на Марк. И на Матей също.

Сега беше ред на Огюстен да се намръщи. Преди беше сигурен в аргументите си. Но сега видя отговора и се засмя.

-      Не съм единственият, който не знае тази история. И вашият отец не я е знаел.

-      Разбира се, че я знае - възрази Клеър. - Той е проповедник.

-      Вярно - съгласи се Огюстен. - Но познава Стария завет. Огън и жупел, а не любов и опрощение. Виждала ли си уебсайта му? Не спира да говори за словото на Христос, но всичките му препратки са от Второза- конието, Левит и Числа, никога от Новия завет и думите на самия Христос.

-      Шегуваш се.

-      Тогава ти ми кажи. Сигурно си го чувала да проповядва. Спомняш ли си някога да е цитирал Христос?

В този миг изкопната машина застърга нещо твърдо и спаси Клеър от необходимостта да отговори. Операторът спря и извъртя греблото, за да даде възможност на Огюстен да скочи в ямата. Французинът разчисти с крак пръстта, вдигна капака и отдолу се показаха стъпала. Сърцето му натежа от непознато вълнение, когато кимна на Клеър.

-      Благодаря ти - каза ѝ той.

II

Нокс вдигна ключовете на Питърсън от мокрия пясък, взе и портфейла, и мобилния му телефон. Имаше голяма вероятност полицията да е намерила тойотата и да го чакат в засада, но нямаше друг избор, освен да рискува, и късметът се оказа на негова страна. Запали двигателя и погледна през запотеното предно стъкло в тъмната нощ. Не виждаше нищо, не искаше да включва фаровете, защото беше опасно. Далечна светкавица освети пясъците и му позволи да се ориентира, така че караше по спомени за тази картина, докато не падна нова светкавица. Когато се отдалечи достатъчно от имението, пусна предните светлини. Стигна до редицата дървета, която отделяше пустинята от култивираната земя, навлезе в поле от захарна тръстика и се скри сред стъблата. Но предницата на колата беше насочена навън и той можеше всеки миг да избяга, ако се наложи. Отново угаси фаровете и пусна парното.

А сега накъде?

Гейл беше в Асют — на около седемдесет километра на юг. Нямаше начин да стигне до там по главните пътища, без да се натъкне на полицията. А дори и малка кола не можеше да мине през пустинята в такова време. Не че имаше смисъл вече. Като унищожи лаптопа заедно с неговите снимки вътре, Питърсън го лиши от възможността да дешифрира посланието на Гейл.

Чак тогава си спомни за самолетчето с дистанционно управление, което летеше над Борг. Взе мобилния на Питърсън и набра номера на Огюстен. Свърза се с гласовата поща. Написа на приятеля си есемес да се обади веднага, щом може. След това се настани удобно и зачака.

III

Фарук пристигна на разкопките на Питърсън в Борг ел-Араб и видя, че охраната си е тръгнала и административната сграда е пуста. Но далече вдясно от себе си видя изкопна машина и паркирана до нея кола. Двама строители си бъбреха с едър охранител. Отиде с колата при тях. До голяма купчина пръст зееше дупка, виждаха се стъпала към подземие, а в подножието им бръмчеше генератор.

-      Какво ще кажеш за това, шефе? - попита весело Хосни. - Значи тук наистина има нещо.

Фарук го изгледа унищожително, докато се приближаваше.

-      Какво става тук? - поинтересува се той.

-      Достъпът е ограничен - заяви охранителят. - Зоната е под юрисдикцията на Върховния съвет по антиките.

-      Разследваме убийство - сопна му се Фарук. - Под моя юрисдикция. - Мина покрай охранителя и забърза надолу по стъпалата. В гърдите му се надигаше гняв. Тръгна след гласовете, мина през проход и се озова в помещение, в което Паскал снимаше някаква мозайка, а до него стояха Мансур и млада светлокоса жена.

-      Какво, по дяволите, става тук? - извика той.

-      На какво ви прилича? - подхвърли дръзко Огюстен.

-      Как си позволявате да идвате тук без мен? Това е местопрестъпление. Аз отговарям за него! Аз взимам решенията. Никой не може да прави нищо без мое...

-      Не причинихте ли вече достатъчно неприятности?

-      С кого си мислите, че говорите?

-      Вие превърнахте най-добрия ми приятел в беглец -      озъби му се Огюстен. - Оправете тази каша, а дотогава ще ви говоря както намеря за добре.

-      Къде е Питърсън? - излая Фарук. - Къде е Грифин? - Жената се скри в сенките. Фарук я посочи. - Коя е тя?

-      Колега - отвърна Огюстен. - От Върховния съвет по антиките.

-      Така ли? - не повярва Фарук и се обърна към Мансур. - От вашите хора ли е?

-      Аз... а... това е...

-      Тя е от онези, нали? - каза победоносно Фарук. И се обърна към Хосни. - Арестувай я. Заведи я в участъка. Не ме интересува какво ще я правиш, но я накарай да проговори.

-      Да не сте посмели! - извика Огюстен и застана пред жената. - Оставете я на мира.

Фарук обаче извади пистолета си и го насочи толкова заплашително към французина, че той с неохота се отмести.

-      Възпрепятстване на полицията - каза той самодоволно, докато Хосни отвеждаше Клеър. - Внимавайте, или ще арестувам и вас.

IV

-      Изглеждаш разтревожен - установи Ясмин, когато посрещна Нагиб на вратата.

-      Добре съм - увери я той и си свали мокрото яке. Вдигна Хусния на ръце и я занесе в кухнята. - Мирише хубаво - кимна към тенджерата.

Тя окачи якето му срещу печката, за да се изсуши по-бързо.

-      Разкажи ми как мина денят ти - помоли. Той не отвърна, само стоеше и се взираше в стената. Ясмин го докосна по рамото. - Какво има? - попита.

Той въздъхна дълбоко.

-      Англичанин на име Даниел Нокс - каза той. - Момчетата от другата страна на реката го издирват. Чух го по радиостанцията.

- Е, и?

-      Това не беше ли другият човек от пресконференцията, на която обявиха, че са намерили гроба на Александър. С генералния секретар и плененото момиче?

-      Да - кимна тя. - Даниел Нокс. Май си прав.

-      Казват, че е убиец.

-      Не ми прилича на убиец.

-      Не прилича - съгласи се Нагиб.

-      Изглежда свестен човек.

-      И преди каза така за него - намръщи се Нагиб. - Но въпросът е какво прави тук?

-      Какво намекваш?

-      Убийците обикновено бягат далеч от проблемите. А той бяга към тях. Защо? Сигурен съм, че е заради плененото момиче. Знае нещо, което го води насам.

-      Хапни сега. Утре ще го мислиш.

-      Нещо се случва в Амарна, любов моя. Още не знам какво, но трябва да е свързано с туристическата полиция.

-      О, не - изохка тя. - Не пак. — Погледна към Хусния. - Току-що се установихме тук. Ако изгубиш работата си...

-      Ако ми кажеш да спра, ще спра.

-      Знаеш, че няма да го направя. Ами колегите ти? Няма ли да те подкрепят?

Той поклати глава.

-      Попитах Гамал. Нареди ми да зарежа тази работа. Но не мога.

Ясмин помълча малко. След това пое дълбоко дъх.

-      Направи каквото трябва. Ние с Хусния винаги ще сме до теб, знаеш го.

Очите му светнаха и той се изправи.

-      Благодаря ти - каза.

-      Само не прави глупости. Нищо друго не те моля.

Нагиб кимна и си облече якето.

-      Ще се върна много скоро.

46.

I

По стените продължаваше да се стича вода, потопът не намаляваше. Положението ставаше дори още по-лошо. Лили и Стафърд бяха стъпили на малкия остров, който сами бяха създали. Водата стигаше до средата на бедрата им, а скоро щеше да се покачи до кръста, а после и до шията, освен ако нещо не се променеше и не получеха помощ. Тя цялата трепереше от студ и страх, зъбите ѝ шумно тракаха. Струваше ѝ много усилия да не се предаде изцяло на истерията. Беше толкова млада и смяташе сполетялата я беда за изключително несправедлива, но също така винеше и себе си. Преди целият ѝ живот беше пред нея, изпълнен с безкрайни възможности, а сега се взираше назад и виждаше колко малко е постигнала и колко малко се е възползвала от шансовете си досега.

Гейл изскочи на повърхността и пое шумно дъх след последната си атака върху стената от талатати.

-      Успя ли? - попита Лили.

-      Трябва да продължим да копаем.

-      Така доникъде няма да стигнем - сопна се Стафърд. - Не го ли разбра вече?

-      Какво предлагаш тогава?

-      Да си пазим силите - отвърна Стафърд. - И точно това смятам да направя. Може да успеем да изплуваме нагоре.

-      Да изплуваме! - повтори подигравателно Лили.

-      Ако продължи да вали така.

-      Но преди това ще се удавим - изплака Лили. - Всички ще се удавим. - Думите не стигаха да изрази възмущението си. И удари в тъмното по посока на гласа му. За нейна изненада ръката ѝ попадна върху голите му гърди. Беше си свалил ризата. - Какво правиш? - попита тя.

-      Нищо.

Тя посегна отново и усети нещо да изскача над водата. Бутилка за вода със завъртяна капачка. Той я грабна от ръката ѝ и тя чу звук от мокър плат и напипа вързания ръкав на ризата му. който беше набъбнал, сякаш отвътре го изпълваше бицепсът на Попай моряка.

-      Правиш си спасителна жилетка - досети се тя.

-      Всички ще я изпозваме.

-      Той си прави спасителна жилетка - каза Лили на Гейл. - Използва всички бутилки от вода.

-      Добра идея - отвърна Гейл.

-      Но това са нашите бутилки, а не неговите.

-      Правя го за всички - каза неубедително Стафърд. - Просто не исках да ви вдъхвам напразни надежди, преди да съм сигурен, че ще се получи. Както и да е, не е ли твой ред да копаеш онази проклета стена?

Така беше. Лили преплува през шахтата, пое няколко пъти дълбоко дъх и се потопи при талататите. Ушите и синусите я боляха от налягането на водата, докато драскаше бясно по стената. Мазилката се набиваше под ноктите ѝ, напредваше толкова бавно, че беше жалка, а трупащата се вода правеше задачата още по-трудна и скоро щеше да стане невъзможно дори да...

Изведнъж всичко се срути, водата закипя, нещо я удари в рамото и тя се завъртя. Зарита инстинктивно, за да се издигне нагоре, наполовина се досещаше какво се бе случило. Гредите, одеялата, чаршафите и камъните, които ги държаха над шахтата, се бяха срутили под тежестта на водата. Тя се показа над повърхността и започна да пляска в тъмното.

-      Гейл! - извика. - Чарли! - Никакъв отговор. Посегна и напипа нещо топло. Беше мъжки торс. Стафърд. Докосна шията му, след това опипа главата. В черепа имаше голяма пукнатина и от нея изтичаше нещо топло, разкашкано като изгнил плод. - Гейл! - изпищя отново и протегна разперени пръсти към срутените чаршафи, одеяла и дървени греди. Докосна ръка, напипа ризата и разбра, че това е Гейл, издърпа я нагоре към островчето и вдигна главата ѝ над водата. Тя започна да кашля и плюе вода, но освен това не даваше други признаци на живот. Лили я прегърна здраво и заплака силно в тъмнината от мъка, ужас и самота.

II

-      Ще ти наема адвокат - извика Огюстен на Клеър, докато се качваше по стълбите след нея. - Нито дума преди да е дошъл. Разбра ли? - Тя кимна и изчезна на задната седалка на полицейската кола. Беше притеснително бледа. - Ще съм точно след теб - обеща ѝ той. -      Няма да те изпускам от поглед. - Но когато вратата се затвори и колата потегли, той си спомни с малко закъснение, че си е разбил мотора.

Мансур се приближи към него.

-      Не се тревожи. Всичко ще се оправи.

-      Какво значи това? - попита ядосано Огюстен. - Знаеш какво се случва с хората, които попаднат в мрежите на системата.

-      Какво толкова си се загрижил за нея? Тя е една от тях, нали?

-      Не, не е. Тя е една от нас. Направи своя избор и избра нас.

- Да, но...

-      Ще се наложи да ме закараш до Александрия. Трябва да я измъкна.

-      Не мога - отвърна Мансур. - Това тук е по-важно. И ти го знаеш.

-      Глупости. Вече сме сложили охрана. Обади се и повикай още, ако искаш. Всичко друго може да почака до сутринта. Вече е чакало две хиляди години.

-      Съжалявам, приятелю.

-      Дадох ѝ думата си - протестира Огюстен. - Обещах ѝ да съм до нея.

-      Да, но...

-      Моля те, Мансур. Направил съм достатъчно за Египет, нали?

-      Разбира се.

-      И за теб също. - Синът на Мансур учеше медицина в престижен университет в Париж благодарение на връзките, които Огюстен задейства.

- Да.

-      И никога не съм искал нищо в замяна.

-      Какви ги говориш? Непрекъснато искаш нещо от мен. Какво ще кажеш за джипиеса ми, за апаратурата за аерофотография? Къде е тя, между другото?

Огюстен смени темата.

-      Сериозно ти говоря, Мансур. Клеър няма вина. Наистина няма. Държа се достойно в тежка ситуация. Рискува цялото си бъдеще, за да възтържествува правдата. Видя Фарук. Той иска изкупителна жертва. Някой, когото да разпитва, да измъчва, на когото да си изкара яда. Ако не намери Питърсън или Нокс, ще нарочи нея.

Мансур въздъхна.

-      Какво мога да направя?

-      Кажи му, че Клеър ги е издала, че тя първа се е свързала с Върховния съвет по антиките, за да разкаже за разкопките на Питърсън. Че заради нея Омар и Нокс са отишли там.

-      Няма да ми повярва.

-      Не е нужно. Стига да не може да докаже нищо.

Мансур направи тъжна физиономия.

-      Наистина ли мислиш, че това ще подейства?

-      Има само един начин да разберем.

-      Да знаеш, че ще си ми голям длъжник след това.

-      Да - призна Огюстен. - Така ще бъде.

III

Парното вече топлеше краката на Нокс, когато телефонът иззвъня.

-      Аз съм - каза Огюстен. - Извинявай, че не ти вдигнах. Имам си мои проблеми. Къде си?

-      Хермополис. Дълга история. Слушай, ти ли управляваше онзи апарат за аерофотография над разкопките на Питърсън?

-      Видя ли го? Да. Намерихме подземието, мозайката, всичко.

-      Браво на вас.

-      Още не съм имал възможност да го разгледам, но мога да ти пратя снимки. На този номер ли?

-      Моля те.

-      Някакви новини от Гейл?

-      Все още не.

-      Ще я намериш - окуражи го Огюстен. - Сигурен съм. - Млъкна, търсеше най-точните думи. - Трудно мога да повярвам в нещо, но във вас двамата твърдо вярвам.

-      Благодаря ти, приятелю — каза Нокс, неочаквано трогнат.

Малко след това пристигнаха и снимките, но екранът на мобилния телефон беше прекалено малък, за да ги види, затова запали вътрешното осветление на тойотата, взе лист и химикалка от кутията с канцеларски материали отзад, нарисува фигурата в звездата със седем лъча и добави комбинацията от гръцки букви. Но колкото и да се взираше в тях, нищо не му идваше наум. Удари ядосано таблото с юмрук. Въобразяваше си, че всичко ще си дойде на мястото, стига да намери мозайката. Сгреши.

Листът беше прекалено малък, за да види всичко. Порови пак в кутията и намери тиксо и евтини ножици, след това нарисува фигурата и всяка от седемте комбинации от букви на различни листа и ги залепи за предното стъкло на тойотата във формата на звезда със седем лъча. Този вид хептаграми бяха любими на алхимиците, които вярвали, че душата на оловото преминава през седем етапа, докато се превърне в златно слънце. Опита се да се сети малкото, което помнеше за тях. Те бяха талисман срещу злото, символ на Бог, на божествената форма. Божествената форма. Не беше ли нарекъл Огюстен така хермафродитите? Когато всичко произлиза от едно нещо, то това нещо трябва да носи както мъжки, така и женски характеристики. Атум, който мастурбира в ръката си. Андрогинът. Адам Кадмон^491. Мисълта му засече.

Започна да размества комбинациите от букви, търсеше връзки, анаграми. Но след това чу шум от двигател наблизо и бързо угаси осветлението. Пред очите му се появи пикап, който вървеше на зиг-заг, а предните му светлини като прожектори осветяваха огромни участъци захарна тръстика. Лъчите преминаха през неговото скривалище и огряха листовете хартия, като за миг се спряха върху две от комбинациите, и I, после отминаха. Ако в момента не си мислеше за божествената форма, едва ли щеше да го забележи, но I се произнасяше „теди‘‘, а на гръцки божествена форма беше „теоид“. Трета възможна връзка към една-единствена идея в рамките на една диаграма. Възможно ли беше?

Светлините изчезнаха, пикапът отмина. Почака около двайсет секунди, преди любопитството му да надделее и да включи отново лампите в колата. Посърна, като видя, че двете комбинации и I не бяха една до друга, но след това забеляза, че бяха свързани от непрекъснатата линия, която описваше звездата със седем лъча. Написа комбинацията, към която сочеше централната фигура, след това проследи линията.

KN ХАГ HN I ТР K

Взря се в буквите и се опита да изкопчи решение от мозъка си, но изведнъж отговорът блесна като ярко слънце в главата му. Ала нямаше време да празнува. В този миг фаровете на пикапа светнаха право към него и го заслепиха.

47.

I

Нокс също включи фаровете си, натисна педала и излезе от тръстиката. Тойотата вдигна вода във въздуха, докато потегляше. Хората в пикапа бяха уплашени, шофьорът въртеше волана, а пътниците крещяха. Нокс тръгна през полето с бясна скорост, докато забеляза пътека, зави по нея и подкара по интуиция. В страничните му брони се удряха стебла.

Видя фарове отпред и една кола, която караше с висока скорост по шосето. Той също излезе на него, но прекалено бързо и гумите занесоха към полето отсреща, после обаче овладя колата и потегли бързо. След остър завой видя две полицейски коли, които бяха блокирали лентата. Натисна спирачки и калните гуми с мъка се сцепиха с мокрия асфалт. Включи на задна, но зад него бързо приближаваше друга полицейска кола. Излезе от пътя и пое през калните поля, превключи на висока скорост, набра мощност и преследващата го полицейска кола изостана. Стигна до изоставена железопътна бариера, зави наляво и заподскача по траверсите. Погледна в огледалото с надеждата, че се измъкнал. Но тогава в огледалото за обратно виждане се появиха фарове и релсите се разтресоха, след това проблесна още една двойка предни светлини. Нокс се огледа вляво и вдясно, но успоредно на линията имаше пълни с вода канавки, които дори и неговата тoйота не можеше да премине.

Срещу му бавно приближаваше товарен влак, истинско чудовище с десетки вагони. Той се опита да стигне до отбивката, но влакът го изпревари. Нямаше как да се разминат, след минута-две щяха да се сблъскат. Полицейските коли го застигаха, бяха включили сирените и светлините на покривите. Нищо не можеше да направи. Нокс пъхна в джобовете си телефона, портфейла, ножиците, химикалката и всичко, което евентуално би му потрябвало, скочи от колата, изтича до влака, хвана се за стълбата и се качи на покрива. Влакът се появи отляво, значи отиваше на юг, може би дори до Асют, където търсеха Гейл. Но Нокс вече не се интересуваше от Асют. Беше разгадал мозайката и защо Гейл беше насочила вниманието му към нея. А отговорите, до които достигна, го зовяха на изток, не на юг.

Намери стълбата от другата страна на покрива, слезе по нея и скочи от движещия се влак. Претърколи се на приземяване. Нил беше на около два километра. Мина през храстите и излезе в полето. Изпод стъпалата му изригваха фонтани, докато тичаше, а тайната на мозайката грееше ярко в ума му.

KNХАГHN I ТРK

Akhenaten, Theoeides, Threskia.

Ехнатон, Божествена форма, Божий слуга.

II

Полицейската радиостанция на Нагиб често заглъхваше. Удари я ядосано с длан. Пукането се превърна в поток от реч.

-      Измъква се. Измъква се.

-      Видях го.

-      Тръгва към влака. Спрете го.

-      Качи се! Качи се!

-      Последвайте го.

-      Спрете влака. Спрете проклетия влак. - Пак започна да пука. - Какво значи - не знам как? Последвай го, идиот такъв. Надмини го. Махни на машиниста. Не знаел...

Нагиб освободи ръчната спирачка на ладата си, спусна се по лекия наклон и паркира в прикритието на дърветата близо до Нил, доколкото това беше безопасно в такова време. Ако правилно се беше ориентирал, всичко се случваше на километър от тук нагоре по течението. Включи фаровете на дълги светлини, заради наклона те сочеха надолу и рисуваха ярки жълти елипси върху разпенената повърхност на Нил и осветяваха отдолу милиони падащи дъждовни капки.

Усети, че настъпва онзи миг на сладка неподвижност, когато все още не си стигнал до отговора, но си сигурен, че е наблизо. И ето го и него.

Светлината, идваща отдолу.

Да!

Как може да е бил толкова сляп! Как може всички да са били толкова слепи!

III

Местните рибари бяха извлекли лодките си високо на нилския бряг в предчувствие за бурята и ги бяха обърнали с дъната нагоре. На Нокс му трябваха две минути да намери една с гребла. Преобърна я и я повлече надолу към водата. Хвърли поглед назад. Никой не го преследваше. За негов късмет полицаите още си мислеха, че е във влака.

Избута лодката в буйно течащата вода, скочи в нея и започна да гребе, а мозайката не му излизаше от ума. Възможно ли беше наистина да става въпрос за Ехнатон? Или въображението му играеше номера! Никога не бе вярвал в теориите, които свързваха Амарна и преселението на евреите. Въпреки че на пръв поглед изглеждаха достоверни, имаше много малко материални доказателства в тяхна подкрепа. Той беше археолог, обичаше материалните доказателства. Но мозайката промени всичко.

Akhenaten, Theoeides, Threskia.

Не само думата Theoeides водеше мисълта към Ехнатон, но и Threskia. Древните гърци не са имали дума за религия, най-близо по смисъл до това понятие е Threskia. С нея се обозначава всичко, което се прави в името на боговете, както и хората, които го извършват, затова понякога я превеждаха „божий слуга“. Учените все още разгорещено спореха за етимологията на думата „есеи“, но тя вероятно имаше много подобно значение на думата „терапевти“. А после и името Ехнатон, което фараонът еретик сам си бе избрал. Защото то буквално означаваше „полезен на Атон“, или по- просто - „божий слуга“.

Течението беше много буйно, бурята бе вдигнала нивото и към устието и Средиземно море се изливаха хиляди тонове вода. А може би и това беше важно. Защо мозайка с изображение на Ехнатон ще се намира край Александрия? Ако в историята за преселението на евреите имаше поне малко истина и ако поклонниците на Атон наистина са праотците на евреите, тогава можеше да си го обясни.

По време на епохата на Амарна Египет е опустошен от чума. Вероятно епидемията е започнала по времето на бащата на Ехнатон, прочут с това, че поръчвал стотици статуи на Сехмет^501, богинята на болестите. Това продължило и при управлението на Ехнатон, както свидетелстват независими хетски източници, както и човешки останки, намерени в гробищата на Амарна, които носят ясни следи от недохранване, нисък ръст, анемия и ранна смърт - класически признаци на епидемия. Това съвпада и с разказите за преселението на евреите. В края на краищата, Бог е дал знак на фараона да пусне неговите хора чрез серии от чумни епидемии в Египет. Историците и учените от дълго време се опитваха да обяснят тези чумни епидемии с естествени причини. Според една хипотеза те са се появили след изригването на вулкан, най-вероятно на остров Тира от гръцкия архипелаг Санторини в Егейско море някъде около средата на второто хилядолетие преди Христа. Изригването е било много мощно, шест пъти по-силно от това на Кракатау, равняващо се на хиляди ядрени бойни глави, които изстрелват във въздуха сто кубически километра скала. Отломките са отлетели на стотици километри от кратера, точно като адския огън, описан в Библията. В последвалите дни и седмици слънцето е било закрито от гъсти облаци пепел и дим и светът е потънал в мрак, също както е описано в Светото писание.

Дъждът продължаваше да вали и да се събира на дъното на лодката. Нокс вдигна греблата за малко, за да изгребе водата с шепи.

Вулканичната пепел е силно киселинна. Дългият контакт с нея не само причинява гадене и гнойни рани, но може и да убие добитъка. Високото съдържание на железен оксид може да боядиса реките червени и да избие рибата. Но пък други породи биха се размножили повече от обикновено, особено тези, които снасят яйца и чиито естествени врагове са измрели. Всичките им яйца ще се излюпят и това ще доведе до многократно увеличаване на популациите от въшки, мухи, скакалци и жабц. Така че вулканично изригване би могло да обясни всички библейски беди, освен избиването на първородните деца, но Нокс бе чувал много остроумни аргументи и за него.

Ала нещата не свършваха дотук. От разстояние изригването на вулкан прилича на огнен стълб в нощта и стълб от дим през деня - точно като този, който са следвали евреите. И ако наистина са тръгнали от Амарна, очевидният им маршрут е на север по Нил по посока на Тира. Доколкото Нокс можеше да прецени, правата линия между Амарна и Тира минаваше почти точно през селището на терапевтите.

Пред него нещо проблесна. Трудно беше да види какво заради силния порой. Но след това осъзна, че това са два фара, насочени право към Нил. Може би го търсеха. Веднага спря да гребе, легна в лодката и остави течението да го отнесе през осветения от фаровете участък с надеждата, че е прекалено далеч и няма да го забележат. Мракът отново го погълна. Той пак взе греблата и се насочи към брега, а умът му се върна към древната загадка.

Избраният народ. Евреите са се смятали за избрани. Ако имаше случка, която да доказва специалния им статус, то тя е, когато Бог разделя Червено море, за да им помогне да избягат, а след това връща водите обратно, за да унищожи фараона и армията му. Но според Библията Бог изобщо не е разделял Червено море. Това е грешен превод. Той е разделил нещо, наречено „Море от тръстика”.

Учените разгорещено спореха къде е било това море, обикновено го поставяха в древните блата на изток от делтата на Нил. Но това е много подходящо име и за езерото Мареотис, което е обградено от тръстики и на места директно опира до Средиземно море. По този бряг са документирани много цунамита, предизвикани от подводни земетресения или вулканични изригвания. Първият признак на цунами е отдръпването на морето в огромен отлив и появата на акри суха земя. Можело да остане така с часове, достатъчно време за бягство, преди високата приливна вълна да залее брега и да унищожи всичко по пътя си.

Източният бряг на Нил се показа пред очите му. Нокс спря да гребе и остави течението да го отнесе надолу.

Терапевтите са пеели песни в прослава на преселението и разделянето на Морето от тръстика. И той си зададе стряскащия въпрос: възможно ли е да са избрали точно това място не от страх от погроми или желание да ги оставят на мира? И терапевтите да не са някаква малка издънка на есеите, а тяхното поселище в Борг ел-Араб всъщност да е паметник на великото чудо на преселението?

Носът на лодката застърга брега. Нокс скочи на земята и прибра греблата. Точно се канеше да изкачи склона, когато чу ясен звук зад себе си. Щракна пистолет. Той замръзна, бавно вдигна ръце и се обърна.

48.

I

Денят беше задушен, а неработещите климатици на терминал 2 на летището в Кайро не правеха живота по-хубав. Докато стигнат до гишето за чекиране, Грифин и студентите му вече се потяха обилно. Тревожността му бе надминала всякакви разумни граници и той се боеше, че това си личи по лицето му. Но жената зад гишето потисна прозявката си и му махна да преминава. Взе ветрилото от паспорти, които ѝ подаде, разпечата бордните им карти, прибра багажа и промърмори нещо, което той не успя да разбере заради шума в ушите, който понякога се появяваше, когато беше под стрес.

-      Моля? - попита той. Наведе се напред, докато тя повтаряше думите си. Но говореше английски с тежък акцент и той пак нищо не разбра.

Тя въздъхна ядосано, написа число на парче хартия и му го показа. Сърцето му биеше силно. Усещаше, че под мишниците му са се образували големи влажни кръгове. Извади портфейла си, измъкна дебела пачка от двайсетдоларови банкноти и я помоли с очи да вземе колкото иска, само да ги пусне да минат. Тя погледна през рамо, видя началника си, обърна се отново със сведени очи, дръпна само една банкнота от пачката, направи някакви изчисления на екрана и му върна ресто в египетски лири. Пулсът му малко се успокои, но после пак се ускори, когато се наредиха за проверка на паспортите. Но и там минаха без проблеми, а той се почувства омаломощен и замаян от облекчението. Намери тоалетна, подпря се на мивката и се разгледа в огледалото. Кожата му имаше зеленикав оттенък, изглеждаше остарял, а ръцете му силно трепереха.

Почувства угризения, когато се сети за Клеър, но прогони тези мисли от ума си. Едно по едно. Качването на самолета започваше след четирийсет и пет минути. С малко късмет след два часа ще са извън египетската юрисдикция. Тогава щеше да има достатъчно време да се притеснява за Клеър.

Напълни шепи със студена вода и наплиска лицето си. Все едно се молеше. Подсуши се със салфетка, която смачка и хвърли към преливащото кошче за боклук, но тя се изплъзна и падна на пода. Загриза го съвест, наведе се, вдигна я и я прибра в джоба си. След това се опита да се усмихне в огледалото и да задържи това изражение, докато се върне при студентите си.

II

На Нокс му трябваше малко време, за да различи в тъмнината криещия се сред дърветата полицай. Пистолетът му сочеше малко настрани, беше готов да го използва, но не веднага. Беше нисък и слаб, но излъчваше увереност и сигурност, така че Нокс дори не си помисли да бяга.

-      Вие сте Даниел Нокс - каза полицаят.

-      Да - потвърди Нокс.

-      Ще ви задам няколко въпроса. Ако искате, можете да ме излъжете, това зависи от вас. Но във ваш интерес е да кажете истината.

-      Какви въпроси?

-      Като начало - какво правите тук?

-      Търся една приятелка.

- Коя?

-      Казва се Гейл Бонар. Отвлякоха я преди два...

-      Знам коя е. Но тя беше отвлечена в Асют. Та какво правите тук?

-      Не мисля, че е станало в Асют - изтъкна Нокс. - Според мен се е случило тук.

-      Казвам се Нагиб Хюсейн - представи се полицаят. - Със съпругата ми ви видяхме веднъж по телевизията. Вие бяхте, нали? С тази жена Гейл и с генералния секретар обявихте, че сте открили гробницата на Александър.

- Да.

-      Жена ми смята, че изглеждате добре. Разкъсвам се отвътре, когато говори такива неща за някой мъж. Според мен тя го прави нарочно, точно за да ме дразни. Но затова пък никога не забравям имената им. Чух по радиостанцията, че колегите търсят някой си Даниел Нокс, и си казах: о, той се притеснява за приятелката си и е дошъл да види с какво може да помогне.

Нокс извърна леко глава към далечния бряг.

-      Съобщихте ли им това?

-      Дори да го бях сторил, нямаше да има особена полза, уверявам ви. Моят шеф няма високо мнение за мен. И вече веднъж ми каза да престана да го тормозя с откачените си идеи за разни странни неща, които се случват в Амарна.

-      Странни неща?

-      Помислих си, че това може да ви заинтригува - усмихна се Нагиб. Свали оръжието и посочи нагоре по брега. - Колата ми е ей там - каза той. - Може да се скрием от дъжда и да си разкажем каквото знаем.

III

Откакто е помнеше Лили се бореше с мисли за самоубийство. Обикновено идваха и си отиваха внезапно и не бяха опасни. Но понякога се загнездваха и я мъчеха с часове, дни, дори седмици. Разрастваха се дотолкова, та й се струваше, че никога няма да се спаси от тях. Когато ставаха прекалено мъчителни, тя се уединяваше някъде, затваряше вратата към света и оставяше сълзите ѝ да потекат. „Искам да умра - крещеше тогава. - Искам да съм мъртва, по дяволите!“ И наистина го мислеше. Поне най-искрено искаше да забрави за всичко. Но никога не предприе решителни стъпки, освен например да се доближи до ръба на перона и да гледа как влаковете прелетяват край нея или да се взира жадно нагоре към балконите на последните етажи на високи сгради.

Водата се изливаше безмилостно. Лили беше коленичила на островчето, потопена до шията, прегърнала здраво Гейл за раменете и придържаща главата й, докато останалата част от тялото ѝ плуваше на повърхността. Студът отдавна бе проникнал до костите ѝ и от време на време я разтрисаше цялата.

Странни спомени от детството. Как стои в сенките до къщата, където се провежда празненство, и се опитва да събере сили да почука на вратата. Как вратът ѝ гори от дочути подхвърлени обиди. Бездомното куче, което веднъж видя вързано в парка, за да могат две безчувствени момчета да го целят с камъни. Тогава наведе глава и бързо отмина, защото се боеше какво могат да ѝ сторят, ако се опита да се намеси. Скимтенето му я бе преследвало дни наред, чувстваше се сякаш душата ѝ бе опетнена. Целият ѝ живот се управляваше от родилното петно, а то дори вече не съществуваше.

-      Не съм такава - извика тя в мрака. - Не съм такава, по дяволите, ясно? Не съм създадена такава.

Беше различно, когато мислеше абстрактно за смъртта. Тогава имаше романтика, благородство и дори възмездие. Но когато се докосна до нея, стана съвсем друго. Сега тя предизвикваше само ужас. Лили отново се разтресе. Стисна очи, опита се да спре сълзите си и прегърна още по-силно Гейл. Никога не бе вярвала в Бог, защото бе прекалено сърдита на света. Но хора, които уважаваше, вярваха, а може би те знаеха за какво го правят. Тя притисна здраво дланите си под водата. „Просто ме остави да живея - помоли се наум. - Искам да живея. Искам да живея. Моля те, Боже, искам да живея.“

IV

Поведоха Клеър по коридорите на полицейския участък и я вкараха в малка стая за разпити с пожълтели мазни стени и гаден застоял мирис. Фарук ѝ каза да седне на твърд дървен стол, който нарочно постави в празното пространство, за да няма дори маса, зад която да се скрие. След това започна да се разхожда край нея, димеше с цигарата си, приближаваше лицето си до нейното, пръскаше я със слюнка, която тя не смееше да обърше. Детективът имаше дарба за езици. Възползва се от нея, за да я обижда на арабски, френски и английски. Нарече я курва, крадец, повлекана, кучка. Настояваше да му каже къде са Питърсън и останалите.

Клеър мразеше конфликтите. Винаги ги бе мразила. Те я караха да се чувства неудобно и провокираха у нея неустоимо желание за примирение. Но си спомни какво й бе казал Огюстен.

-      Искам адвокат - заяви тя.

Фарук разпери ръце.

-      Мислиш, че адвокатът ще ти помогне? Не разбираш ли колко си загазила? Отиваш в затвора, жено. Ще лежиш с години.

-      Искам да говоря с адвокат.

-      Кажи ми къде е Питърсън.

-      Искам да говоря с адвокат.

-      И останалите. Искам имена. Кажи името на хотела, в който сте отседнали.

-      Искам да говоря с адвокат.

-      Отивам да си взема кафе - процеди през зъби Фарук. - А ти си опичай акъла, тъпа кучко. Това е единственият ти шанс. - И той излезе ядосано от стаята и затръшна металната врата толкова силно, че тя подскочи.

Хосни бе стоял през цялото време облегнат на стената със скръстени ръце, нито се разсейваше, нито се намесваше. Вдигна развеселено вежди, дръпна един стол и седна до нея ненатрапчиво, като веднага разпръсна усещането за конфронтация.

-      Мразя всичко това - въздъхна той. - Не е правилно да сме груби с хората. Но той ми е шеф. Нищо не мога да направя.

-      Искам да говоря с адвокат.

-      Чуй ме, трябва да разбереш нещо. Днес направиха Фарук на глупак. Изложи се пред момчетата. Нуждае се от победа, независимо колко малка. Нещо, с което да се похвали, нали разбираш. Не го защитавам. Просто ти обяснявам как стоят нещата. Дай му нещо, каквото и да е, и всичките ти неприятности ще свършат на мига.

Тя се поколеба. Огюстен ѝ бе обещал, че ще я последва, но колкото и да се обръщаше назад в полицейската кола, не видя и следа от него. Спомни си, че го познава съвсем от скоро, не знае нищо за него и няма причини да му се доверява, макар че инстинктите и сърцето ѝ казваха друго.

-      Искам да говоря с адвокат.

-      Съжалявам. Това е невъзможно. Трябва да разбереш. Тук не е Америка. Тук е Египет. Правим нещата по нашия си начин. А той изисква да ни съдействаш. Така всички печелят. Къде са колегите ти?

-      Искам да говоря с адвокат.

-      Моля те, престани да го повтаряш. Не е възпитано. А ти не ми приличаш на невъзпитан човек. Нали?

- Не.

-      И аз така си помислих. Изглеждаш ми мила. Малко поразклатена, разбира се. Но мила. Обещавам ти, че ако ми се довериш, мога да ти помогна.

Тя погледна металната врата, която я отделяше от света.

-      Аз... аз... не знам.

-      Моля те. На твоя страна съм, наистина. Искам да ти помогна. Само ми кажи имената. Нищо друго не искам. Преди не ги записахме. Дай ми имената и ще се погрижа Фарук да ти се разкара от главата, обещавам.

-      Не мога.

-      Трябва. Някой трябва да плати за това, което се случи. Трябва да го разбереш. Ако не намерим друг, ще си ти.

В ъгълчетата на очите ѝ избиха сълзи на самосъжаление. Тя ги избърса с опакото на ръката си и се почуди колко е часът, дали Грифин и останалите вече са се качили в самолета и са в безопасност.

-      Не мога - повтори тя.

-      Мразя да гледам как тормозят жени. Наистина не ми е приятно. Това е в разрез с културата ни. Моля те, просто ми кажи имената на колегите си. Това е всичко.

-      Не мога. Съжалявам.

-      Разбирам - кимна той със сериозно изражение. - Те са твои колеги, приятели. Няма да е редно. Оценявам жеста ти. Възхищавам ти се. Но погледни го от тази страна: те те изоставиха да посрещнеш сама последствията от техните действия. Предадоха те. Нищо не им дължиш. Моля те. Поне едно име. Това е всичко. Мога да убедя Фарук, че си на наша страна, ако ни кажеш поне едно име.

-      Само едно име? - попита тя съкрушено. - Това ли е всичко, което искате?

-      Да - притисна я внимателно Хосни. - Само едно име.

V

Когато се подслони в ладата на Нагиб, Нокс успя да си събере мислите. Толкова неща се бяха случили, че му беше трудно да реши откъде да започне. Разказа на Нагиб за Питърсън и за подземието. Показа му снимка на мозайката на екрана на мобилния телефон и обясни, че Гейл е повторила на видеозаписа позата на фигурата от нея. След това му разясни как гръцките букви сочат към Ехнатон и Амарна.

Нагиб кимна, сякаш всичко това съвпадаше със собствените му мисли.

-      Намерихме трупа на младо момиче в пустинята преди два дни - каза той. - Черепът ѝ беше разбит. Беше увита в брезент. И беше от коптите, а точно в момента те са много чувствителни към тази тема, затова шефът ми каза да спра да се занимавам със случая. Не е от хората, които обичат да си създават излишни неприятности. Но аз имам дъщеря. Ако убиец броди на свобода... - Той поклати глава.

-      Браво на теб - каза Нокс.

-      Разследването не се разви както очаквах. Предполагах, че става въпрос за изнасилване или грабеж, нещо такова. Но се оказа, че се е удавила. А когато намерихме у нея фигурка от Амарна, съвсем друг сценарий се оформи в ума ми. Отчаяно бедно момиче чува, че по време на бури като тази водата влачи старинни предмети в долината. Отива в местната Долина на царете, натъква се на фигурката и я прибира в торбичката си. Вероятно се откъртва камък и я удря. Или пък вижда пукнатина в скалата и се опитва да се изкачи до нея, но се подхлъзва и пада. И в двата случая лежи в безсъзнание с обърнато надолу лице, докато се удави.

-      Тогава някой се натъква на трупа - предположи Нокс. - Той също вижда пукнатината в скалата. Новооткрита гробница, която направо го кани да я ограби. Увива момичето в брезент и го заравя в пустинята.

-      И аз това започнах да подозирам - съгласи се Нагиб. - И се зачудих - ами ако приятелката ти Гейл и нейните придружители са забелязали нещо, докато са снимали в Амарна? И точно затова са изчезнали? Говорих с местните доброволци. Те вече нямат достъп до Долината на царете. Местният туристически полицай капитан Халид Осман им забранил да ходят там след последната голяма буря.

-      Господи! - промълви Нокс. - Казал ли си на някого?

-      Опитах се. Но шефът ми не искаше и да чуе. В египетската полиция не можеш да изградиш кариера, ако се заяждаш с другите служби. А пък и аз нямах доказателства, само подозрения. Но точно преди да се срещна с теб, осъзнах нещо. Помниш ли видеозаписа със заложниците?

-      Мислиш ли, че мога да го забравя?

-      Забеляза ли осветлението?

-      Какво искаш да кажеш?

-      Спомни си. Виждаше се долната страна на брадичките им. Цялата светлина идваше отдолу. Всички работят по версията, че са държани в къща или апартамент във или около Асют. Но къщите и апартаментите нямат лампи на пода. В Египет подобно осветление има само на определени места.

-      Исторически терени - отбеляза Нокс.

-      Точно така - потвърди Нагиб. - Този запис не е направен в Асют. Сниман е в Амарна.

49.

I

-      Господин Грифин?

Грифин вдигна стреснато глава и видя двама униформени охранители от летището пред себе си. Те му се усмихваха учтиво, но и като хора, които знаеха нещо. Стомахът му се сви, започна да му се гади.

-      Да? - каза той.

-      Бихте ли дошли с нас, моля?

-      Къде?

По-високият кимна към стъклен офис в далечния край на залата за заминаващи.

-      В стаята ни за разпити.

-      Но всеки момент ще започнат да пускат пасажерите за моя полет.

Усмивките им станаха по-напрегнати.

-      Моля ви. Последвайте ни.

Раменете на Грифин увиснаха. Беше предчувствал, че това ще се случи. Животът беше жесток с него. Обърна се към Мики.

-      Ти поемаш оттук - каза му и подаде кредитната си карта. - Изведи всички живи и здрави от страната. Разбра ли?

-      Ами вие?

-      Аз ще се оправя. Просто заведи останалите у дома. Мога да разчитам на теб, нали?

- Да.

-      Добро момче - каза Грифин и го потупа по рамото. И последва двамата охранители с натежало сърце през покритата с килим зала за заминаващи.

II

-      Какво ще правим? - попита Нагиб.

-      Не можеш ли да разкажеш всичко това на шефа си?

-      Няма да ме изслуша. Не и мен. Знаеш как става. Смятат ме за дразнител, който само им усложнява живота. А и с какво разполагаме? Осветление и мозайка.

-      Но сме прави - настоя Нокс.

-      Да - съгласи се Нагиб. - Но не е достатъчно. Трябва да разбереш как стават нещата в Египет. Между различните служби има съперничество и завист. Ако туристическата полиция чуе да ги обвиняваме, че стоят зад всичко това... - Той поклати глава. - Ще се съпротивляват с нокти и зъби. Това е въпрос на чест. Ще поискат доказателства, ще се подиграят с тях, ще контраатакуват, ще ни обвинят във всички грехове. Шефът ми се е издигнал точно защото знае как да избягва подобни сблъсъци. Повярвай ми, дори няма да иска да ме изслуша, не и ако не му представя неоспорими доказателства.

-      Неоспорими доказателства? И как, по дяволите, се очаква от нас да ги получим?

-      Можем сами да намерим заложниците - подхвърли Нагиб почти на шега. Но след това поклати глава, сякаш за да отхвърли мисълта. - Амарна е прекалено голяма. А когато Халид разбере, че търсим там, веднага ще си замете следите.

-      Да - кимна Нокс, когато започна да осъзнава какво му предлага египтянинът. - Така е.

III

Грифин усети как ръцете му всеки миг ще затреперят, по същия начин природата предусеща наближаващото земетресение. Стисна длани, за да не му проличи.

-      Може ли да побързаме? - помоли той. - Полетът ми е след...

-      Забравете за полета.

-      Но аз...

-      Казах да забравите за полета. - Единият дръпна стол, седна и се наведе напред. - Боя се, че трябва да се занимаем с някои нередности, преди да ви пуснем.

-      Нередности?

- Да, нередности.

-      Какви нередности?

-      Такива, с които трябва да се занимаем.

Грифин кимна. През целия си съзнателен живот се бе чувствал онеправдан. Наричаха това живот в лъжа. Лъжата, че си адекватен. Погледна през стъклената стена на офиса към залата за заминаващи и видя студентите си, които се разхождаха покрай изхода, обсъждаха нещо разгорещено, гледаха разтревожено към него и отлагаха качването на самолета за последния момент. Изведнъж му се сториха толкова млади. Бяха деца. Всички знаеха, че разкопките им са секретни. Но не им пукаше. Те бяха богобоязливи, бяха американци, имаха имунитет срещу последствията. Но сега имунитетът им беше свален и те осъзнаваха колко са уязвими. В главите им се въртяха ужасяващи истории за чуждестранни затвори, юридически процедури, в които не разбират и дума, цялото им бъдеще бе в ръцете на хора, които презираха като езичници... Нищо чудно, че бяха уплашени.

Обърна се пак към охранителите. Каквото и да знаеха, то явно засягаше само него, иначе щяха да спрат всички да заминат. Той отговаряше за студентите си, трябваше да им осигури време, независимо какво щеше да му струва това лично на него. И като го осъзна, го обзе пълно спокойствие.

-      Не разбирам какво имате предвид - каза той.

-      Напротив, разбирате.

-      Уверявам ви, че не е така.

Двамата се спогледаха.

- Може ли да видим паспорта ви?

Той извади документа от джоба си заедно с бордната карта. Охранителите го прелистваха известно време. Грифин отново се огледа. Залата беше празна и изходът се затваряше. Студентите се бяха качили на борда. През него премина топлата вълна на облекчението и студената тръпка на самотата. Ябълков пай и сладолед.

-      Често идвате в Египет. - Това беше твърдение, а не въпрос.

-      Археолог съм.

Двамата охранители отново се спогледаха.

-      Предполагам, че сте наясно с наказанията за незаконно изнасяне на антики от страната?

Грифин се намръщи. За много неща беше виновен, но не и по това обвинение.

-      Какви ги приказвате?

-      Хайде де - подразни го единият. - Знаем всичко.

-      Всичко ли? - И изведнъж го осени, че те нищо не знаят, че просто налучкват.

-      Можем да ви помогнем - предложи единият. - Липсва ви документ. Ние ще се погрижим за него. Платете ни и се освобождавате от всички грижи.

Облекчението беше толкова силно, че Грифин почти се свлече в стола. Изнудваха го за пари. След цялото това напрежение се оказа, че става въпрос за най-обикновен рекет.

-      И за каква сума говорим?

-      Сто долара - каза единият.

-      Сто долара на човек - намеси се другият.

-      И ще мога да си хвана полета?

-      Разбира се.

Дори не се ядоса, докато им даваше парите. Стори му се, че са посланици на висша сила, сякаш плащането беше някакво изкупление. А това означаваше, че все още има време да се погрижи за всичко. Да заведе студентите си у дома, да се увери, че Клеър е добре, да направи нещо с живота си, което да го накара да се гордее със себе си. Отброи десет двайсетдоларови банкноти и добави една бакшиш.

-      За вашата приятелка на гишето за чекиране - каза той. След това излезе през вратата в залата за заминаващи. След облекчението, което изпита, вървеше по-наперено.

IV

Нагиб намери капитан Халид Осман в службата му, чакаше бурята да свърши и слушаше как хората му си бъбрят, докато си подаваха наргиле с тютюн с аромат на мед.

-      Пак ли ти - намръщи се Халид. - Какво има пък сега?

Нагиб затвори вратата след себе си, за да изолира шума от бурята. Изтупа от ръкавите си капките на пода.

-      Неприятна нощ - отбеляза той.

-      Какво искаш? - попита Халид и се изправи.

-      Опитах се да се обадя по телефона - каза Нагиб и посочи към прозореца.- Няма сигнал. Знаеш как е с мобилните връзки.

Халид стисна челюсти и сложи ръце на кръста.

-      Какво искаш?

-      Нищо. Нищо особено поне. Само да ви поздравя, момчета. Получихме доклад.

-      Какъв доклад?

Нагиб вдигна вежди. Изглеждаше толкова развеселен от това, което се канеше да им каже, колкото и те щяха да бъдат, като го чуят.

-      Някакъв местен чувал гласове.

-      Какви гласове?

-      Мъжки - кимна Нагиб. - Женски. Гласове на чужденци.

-      Къде?

-      Не разбрах точно къде. Не познавам добре района. А и човекът не беше най-добрият свидетел. Но някъде в Амарна.

-      И какво се очаква от нас?

-      Нищо - каза Нагиб. - Но като се има предвид какво се случва напоследък, ще се наложи да поогледам.

Халид го гледаше недоверчиво.

-      Смяташ да излезеш в това време?

Нагиб се засмя от сърце.

-      Да не съм луд? Не, не, не. Но ако нямате нищо против, момчета, смятам да го доведа тук утре. Може да ни покаже мястото. Каня ви да дойдете с мен, ако искате. Знам, че не е кой знае каква информация, но с тези заложници и всичко останало...

-      Разбира се - кимна някак притеснено Халид. - Утре сутринта. Няма проблем.

-      Благодаря - отвърна Нагиб. - Значи до сутринта.

50.

I

Капитан Халид Осман стисна юмруци, докато гледаше, изправен до прозореца, как Нагиб се отдалечава с колата си. Когато задните му светлини изчезнаха в бурята, той се обърна към Фейзал и Абдула.

-      Гласове - произнесе той ледено. - Някой бил чувал гласове. Мъжки. Женски. Гласове на чужденци. Обяснете ми, моля.

-      Сигурно е някаква грешка, шефе - оправда се Абдула и отстъпи. - Съвпадение. Туристи. Журналисти.

-      Да не би да ми казваш, че сте пуснали туристи и журналисти да се мотаят там?

Абдула сведе поглед.

-      Не, шефе. Но може да са се промъкнали, докато... - Той замълча, усети, че увъртанията не минават пред шефа му.

Халид скръсти ръце и започна да мести погледа си от него на Фейзал и обратно.

-      Не свършихте каквото ви наредих, нали?

-      Напротив, шефе - каза Абдула. - Кълна се, че го свършихме.

-      Убихте ли ги?

Абдула леко побледня.

-      Да ги убием ли, шефе? - И преглътна. - Не си ни нареждал да ги убиваме.

-      Какво?

-      Каза да им запушим устите, шефе - намеси се Фейзал. - Точно това и направихме.

Изражението на Халид стана каменно.

-      Значи им запушихте устите? И как точно го направихте?

-      Подредихме гредите над шахтата - обясни Фейзал. - И ги покрихме с одеяла и чаршафи. Не е възможно някой да ги е чул.

-      Но ги е чул - изтъкна Халид. - И утре сутринта полицията ще ги търси. Ще чуят гласовете им. - Приближи лицето си до лицето на Фейзал. - Всички ще загазим, защото не сте изпълнили заповедите ми. Как ви изглежда това? Кара ли ви да се чувствате горди?

-      Ще се върнат чак утре сутринта - обади се Насър.

-      Да - съгласи се Халид. Това беше първото смислено нещо, което някой казваше. Погледна си часовника. Имаха време. - Вземете кирки и въжета - нареди той. - И всичко необходимо, за да отворим и след това отново да затворим залата. - Докосна инстинктивно своя „Валтер“. Колкото и да го обичаше, не беше най- подходящото оръжие за предстоящата задача. Отвори шкафчето си, взе две от гранатите, които си бе донесъл за спомен от армията, и ги закачи на колана си. - Хайде - извика гневно и отвори вратата към вилнеещата буря. - Имаме работа за вършене.

II

Водата вече бе стигнала до брадичката на Лили. Трябваше да отметне назад глава, за да може да диша. Лявата ръка я болеше от тежестта на Гейл, която все още дишаше, но не бе дошла в съзнание. Прегърна я с дясната си ръка. Изкачи се колкото можа върху островчето, но то бавно се размиваше от водата. Изхлипа от страх и самота.

Бързо настъпваше мигът, в който щеше да се наложи да избира. Вероятно можеше да се отпусне на повърхността и да се хване за малките издатини във варовиковата стена, но тогава нямаше как да продължи да придържа Гейл. И без това беше прекалено изтощена. А колкото по-дълго я държеше, толкова повече безценни сили хабеше. Единственият разумен избор беше да я пусне. Никой нямаше да види. Никой нямаше да разбере. Дори и някой да научи какво е направила, нямаше как да не се съгласи с избора ѝ.

„Добре - каза си тя. - На десет.“

Пое дълбоко дъх и започна да брои на глас. Но млъкна на седем, защото осъзна, че не може да го направи. Просто не можеше.

Поне не още.

Не още.

III

Нагиб наблюдаваше как Халид и хората му тръгват към местната Долина на царете с пикапа си. Беше изпълнен със задоволство, че първата част от плана на Нокс мина толкова добре. Извади мобилния си телефон и се обади на шефа си.

-      Пак ли ти! - въздъхна Гамал. - Какво има пък сега?

-      Нищо - каза Нагиб. - Слушах какво говорят по радиостанцията. Случайно да издирваш един западняк беглец?

-      Разбира се, че го издирвам. Знаеш много добре.

-      Мисля, че е тук. Висок западняк, на около трий- сет-трийсет и пет години. С доста пострадало лице.

-      Той е! Той е! Къде е?

-      В един пикап заедно с други хора.

- Кои?

-      Не видях. Забелязах обаче, че тръгнаха към местната Долина на царете.

-      Тръгни след тях, чу ли? - извика Гамал. - Ще дойдем веднага щом можем.

-      Благодаря. - Нагиб прекъсна връзката и кимна на Тарик, който седеше на предната дясна седалка с автомат „Калашников“ в скута.

-      Всичко наред ли е? - попита Тарик.

-      Всичко е наред - потвърди Нагиб.

Тарик се ухили, свали прозореца и даде знак на сина си Махмуд, който седеше зад волана на пикапа, натоварен с десетина доброволци, всичките въоръжени до зъби и нямащи търпение да си го върнат на Халид.

Време беше да тръгват.

51.

I

Вратата на килията на Клеър се отвори с трясък и вътре нахлу Огюстен, последван от нисък, слаб мъж, облечен в добре скроен сив костюм.

-      Каза ли им нещо? - попита Огюстен.

-      Не. - Размина се на косъм, обаче. За малко да проговори пред Хосни, но Фарук се върна, а с него се върна и враждебността. Хосни бе вдигнал раздразнено очи, дори си позволи да се усмихне съучастнически на Клеър. И двамата бяха наясно колко близо до успеха беше той.

-      Добро момиче - зарадва се Огюстен и я целуна по челото. Но после отстъпи, сякаш се уплаши, че е прекрачил някаква граница. - Исках само да кажа, че е много важно да получиш добра юридическа помощ.

-      Разбира се - съгласи се тя.

-      Страхотно. Тръгвай с мен.

-      Мога ли да си тръгна?

Огюстен кимна на придружителя си.

-      Това е господин Нафиз Зидан, най-добрият адвокат на Александрия. Налагало ми се е да го използвам един-два пъти. Знаеш как е. Той се погрижи за всичко. Можеш да си тръгнеш, но трябва да се върнеш утре следобед. Така става ли?

-      Ще дойдеш ли с мен?

-      Разбира се. Нафиз също.

-      Добре тогава - каза тя и се обърна към адвоката. - Много ви благодаря.

-      Удоволствието е изцяло мое - отвърна Нафиз.

Клеър се вкопчи в ръката на Огюстен и той я поведе към фоайето. Там изведнъж се оказа, че не може да си тръгне толкова бързо.

-      Боя се, че трябваше да се съгласим на определени условия, за да договорим освобождаването ти - съобщи ѝ той. - Важното е, че тази нощ няма да спиш тук.

-      Какви условия?

-      Първо, конфискуват ти паспорта и ще ти го върнат, когато решат разследващите. - Отвори ѝ вратата и я поведе надолу по стълбите пред сградата, след това ѝ отвори вратата на колата на Мансур, която ги чакаше долу. - Освен това ги уверих, че няма да напускаш страната преди това.

-      Няма - обеща тя и се качи в автомобила. - Но колко дълго ще продължи разследването?

-      Ще има да се точи - призна Огюстен и седна до нея. - В Египет обикновено всичко става бавно. - Взе ръката ѝ в дланите си и я притисна, за да ѝ вдъхне кураж. - Но не бива да се тревожиш. С Мансур сме измислили всичко...

-      Ай, ай, ай, ай, ай! - запротестира Нафиз от предната седалка и си запуши демонстративно ушите. - Не чувам нищо. Аз съм адвокат.

-      Прости ми, приятелю - засмя се Огюстен. И се обърна пак към Клеър. - Просто ми се довери. Всичко ще е наред. В Египет е важно кого познаваш. Обикновено това ме дразни. Но тази вечер съм щастлив, че е така. Защото познавам много хора, Клеър. Много хора с връзки и власт. Ще се обадя на всички, ако се наложи.

-      Благодаря - каза тя.

-      Поех определени ангажименти от твое име. Лич- но съм отговорен да се явиш на всички разпити и съдебни изслушвания, ако се стигне дотам, макар да не вярвам. Но се боя, че това означава да ми гостуваш, докато всичко свърши.

-      Няма ли да ти преча?

-      Разбира се, че не. За мен ще е удоволствие.

Клеър сведе очи към ръката си, която все още беше между неговите длани. Той се досети какво си помисли тя, изчерви се силно, пусна я и се отдръпна от нея.

-      Не! - увери я. - Няма нищо страшно, обещавам ти. Ще си имаш собствена спалня. Искам да кажа, ще спиш в моята спалня, но аз няма да съм там, аз ще съм на дивана във всекидневната, само ще си взема възглавница и одеяло. И преди съм спал на дивана, много е удобно, дори по-удобно, отколкото на леглото. Нямам представа защо не спя винаги там. Важното е, че ще си в пълна безопасност, давам ти думата си.

Млъкна като засрамен ученик и пое дълбоко дъх. Погледна я в очите, за да види дали му вярва, и осъзна, че й трябва още един финален щрих.

-      Честно, Клеър - настоя той. - Не съм си и помислял да се възползвам от теб, не и след целия този риск, който пое заради мен.

Настъпи тишина. Миг, още един.

-      О! - възкликна тя.

II

Нокс лежеше на покрива на пикапа, изложен на целия ужас на бурята. Погледна надолу по пътя и осъзна, че в импровизирания му план има сериозен недостатък. Дори фаровете да бяха на дълги светлини, видимостта щеше да е катастрофална. Но Нагиб и Тарик не можеха да ги включат, без да се издадат. А да карат без фарове в тези условия беше почти невъзможно.

Силен порив на вятъра заклати пикапа. Той се наклони силно настрани и от тавана му се посипа вода, а Нокс трябваше да се хване здраво, за да не падне. Гумите се стабилизираха, но колата забави ход. Той отново погледна назад. Нямаше жив човек. Стигнаха до края на пътя и паркираха до постройката с генератора. Много подходящо място за финал на всичко това. Геометрия може и да е гръцка дума, но е египетска наука, развила се заради ежегодните разливания на Нил, които потапяли земите наоколо, а това означавало, че собствениците на ценни имоти са имали нужда от надеждни начини да определят кой парцел на кого принадлежи, а пък властите се нуждаели от справедливи методи за изчисляване на налозите.

Ориентацията и пропорциите на големите пирамиди доказваха, че геометрията е била безценна и за архитектите. Но пък когато се заговореше за „свещената геометрия“, египтолозите се чувстваха неудобно. Много напомняше за нюейдж философията. Въпреки че египтяните очевидно са имали познания и възможност да използват геометрията в градоустройството и архитектурата, археологическите доказателства сочеха, че не са били твърде склонни да го правят.

На пръв поглед изглеждаше, че Амарна е проектирана с оглед да се впише в пейзажа. Но наскоро британски архитект направи карта на града, която даде неочаквани резултати. Оказа се, че Амарна изобщо не е строена на случаен принцип. Целият град беше огромен открит храм с правилна форма, който беше яхнал Нил и бе обърнат към изгряващото слънце. Нещо повече, ако се прекараха прави линии от границите му до най-важните сгради и храмове, всички те се сливаха в една точка, както лъчите се събираха в слънчевия диск в изкуството на Амарна. И тази точка беше точно тук, до гробницата на Ехнатон. Сякаш се е смятал за слънцето, което вечно ще грее над града и хората му.

Вратата на пикапа се отвори. Халид и подчинените му слязоха бързо и се наведоха, за да се предпазят от пороя. Слабите лъчи на фенерчетата им бързо се изгубиха във всепоглъщащия мрак. Мобилният телефон на Нокс нямаше покритие заради бурята и заради високите стени на долината. Беше сам, поне засега. От покрива на колата пак плисна вода, докато се смъкваше от него. Обувките му джвакаха, докато вървеше, затова ги изрита от краката си и те се изгубиха в нощта. Последва Халид и останалите през долината, като газеше бос в бързите потоци, които бурята образуваше по земята.

III

Абдула гледаше гневно гърба на Халид, докато всички се катереха по склона и след това поеха по платото. Стъпалата му бяха мокри, изранени и изстинали в неудобните обувки. Ама че лудост! Нямаше начин да успеят да се смъкнат по нещастната пътечка в такова време. Но Халид очакваше това. Над входа на гробницата от хълма стърчеше скала. Той направи примка в единия край на едно от въжетата, преметна го през издадения каменен ръб и хвърли другия край надолу.

-      Слизай - нареди на Абдула.

-      Аз? - възпротиви се мъжът. - Защо аз?

-      Защото нямаше да се окажем в това ужасно положение, ако беше изпълнил заповедта ми.

-      Трябваше да се изразиш по-ясно - промърмори Абдула.

-      По телефона? По телефона?

Абдула хвана неохотно края на въжето. Дръпна го няколко пъти, за да пробва здравината му. То се изхлузи от издатината.

-      Виж! — посочи той.

-      Стига си хленчил! - сопна се Халид, преметна го отново и затегна примката по-здраво. - Просто слизай.

-      Не се притеснявай - прошепна му Фейзал. - Ще те държа под око.

Абдула кимна с благодарност. Фейзал беше единственият, на когото имаше доверие. Промуши въжето под колана си, закрепи фенерчето около китката, смени автомата си с кирката на Насър и я метна на рамо. След това се спусна заднешком през ръба, както беше гледал да правят по телевизията, но обувката му се подхлъзна на гладката скала, той се удари в стената на пропастта и увисна отчаяно, докато Халид и Насър се скъсваха от смях. Все още ругаеше под нос, когато стигна до сравнително безопасното място, където се отваряше гробницата.

Циментът беше хванал коричка, но не беше изсъхнал напълно и лесно поддаде, когато го атакува с кирката. Сивите меки отломки се търколиха надолу в бездната. Направи достатъчно голяма дупка, за да провре ръката си и да остави фенерчето под ъгъл, така че да вижда какво прави. След това продължи да кърти цимента. Светкавица освети цялата долина. Той се приготви за гръмотевицата, но точно преди тя да удари, можеше да се закълне, че чу друг звук — откос на автомат. Хвана се с една ръка за дупката, погледна нагоре и се накани да попита какво става. Но там нямаше кой да му отговори.

IV

Чист късмет беше, че Халид видя мъжа. Тъкмо се обръщаше съвсем случайно назад, когато светкавицата освети цялото плато и човека, приклекнал на трийсетина крачки с мобилен телефон в ръка.

Веднага осъзна, че са го изиграли. Ала вместо страх почувства само всепоглъщащ гняв. Грабна автомата „Калашников“ от Насър и се обърна към мъжа. Отново бе станало тъмно и не виждаше нищо, но стреля в мрака с надеждата, че провидението е на негова страна.

-      Какво има, шефе? - попита Насър.

-      Имаме компания.

Отново блесна светкавица и освети мъжа, който се влачеше по корем като змия.

-      Ето там! - извика той и отново стреля. - Хванете го.

52.

I

Нокс затича по билото, докато изстрелите ехтяха покрай него. Мракът се разпръсна, подплашен от огъня на дулото и далечната светкавица. Отново стана тъмно, той се хвърли на земята и се претърколи в плитък дол, издълбан от пороя. Опита да се сниши под водната повърхност, когато тримата мъже затичаха нагоре към него, но водата в скривалището му не бе достатъчно дълбока.

-      Улучихме ли го?

-      Той падна на земята.

-      Къде е тогава, по дяволите?

-      Тук някъде трябва да е. - Лъчите на фенерите пробиха мрака и полазиха по водната повърхност. Капките изглеждаха златисти под светлината им.

-      Кой е той всъщност?

-      Сигурно е бил на пикапа ни.

-      Да би да е онзи полицай, твоят познат? Мислиш ли, че ни изигра?

-      Разбира се, че ни изигра!

-      Кучият му син. Свършено е с нас.

-      Не е! Нищо не е станало! Той е сам тук, нали? Трябва просто да му затворим устата. Това е всичко. Като го разкараме, никой няма да намери това място. И нищо няма да могат да докажат.

-      Но ние...

Чу се силен звук от плесница.

-      Следвайте заповедите ми, по дяволите! Той е тук някъде. Няма къде да се скрие.

Единият от мъжете освети наоколо с фенерчето си. Лъчът отново премина над мястото, където Нокс лежеше наполовина скрит във водата, но този път се спря, върна се и се фиксира върху него.

-      Ето там! - извика мъжът.

Нокс се изправи, изкачи се по дола и хукна с всички сили. Но се оказа приклещен между досегашното си скривалище и ръба на пропастта. Тъмнината зад него се раздра от автоматичен откос. Той скочи надолу към скалната издатина и сграбчи въжето, вързано за нея. Плъзна се по мократа скала, а ръцете му за малко да изпуснат подгизналото въже. Вятърът го подмяташе и насочваше дъждовните капки към лицето му. Най-накрая се закрепи криво-ляво, но дланите му, ожулени от падането, го боляха от досега с въжето. Спусна се и застана лице в лице с Абдула, който едвам се крепеше на малката скална ниша. Мъжът извика нещо, което Нокс не разбра, след това замахна с кирката към глезените му. Нокс се отблъсна от скалата, но от рязкото движение примката се изхлузи от издатината и той полетя надолу в бездната.

II

Нагиб почти не виждаше къде кара, разчиташе повече на аварийните светлини, отколкото на фаровете. Само греещата в тъмното варосана ивица отстрани му помагаше да поддържа посоката. От двете страни на пътя имаше стръмни канавки, засипани с камъни. Очите постоянно му играеха номера, виждаше всичко като в мъгла, гумите му задираха страничните ограничения, воланът бе полудял в ръцете му.

Сигурно вече бяха доста изостанали. Прекалено даже. Промърмори някаква молитва и включи фаровете на ладата, след това натисна педала на газта. И веднага беше наказан. Внезапен силен порив на вятъра повдигна лекото возило и го изхвърли настрани. Понесе се надолу по канавката и се заби в един голям камък. Чу се отвратителен звук от мачкане на метал, предпазните колани се затегнаха около телата им. Двамата с Тарик се спогледаха. Нямаше време за губене в обвинения и съжаления. Изскочиха навън и затичаха към пикапа, който бе отбил встрани зад тях. Протегнаха се ръце и ги издърпаха в багажника. Бяха мокри до кости и целите в дрипи, чувстваха се малко нелепо, когато си намериха къде да седнат. Пикапът потегли.

-      Добро шофиране - промърмори някой и успя да разсмее останалите. Но нов порив на вятъра за малко да преобърне и пикапа и тогава смехът изведнъж секна.

III

Нокс прелетя покрай Абдула и пое към дъното на пропастта. Все още стискаше здраво с две ръце въжето, чийто друг край беше затъкнат в колана на Абдула, така че инерцията от падането на Нокс повлече и него. Нокс се удари в скалата, сграбчи една издатина и пусна въжето. Абдула нямаше този късмет. Коленете му се подгънаха, дясното му стъпало се хлъзна по тясната мокра каменна тераса, а ръката му се изтръгна от входа на гробницата. Той прелетя с писък покрай Нокс, като размахваше ръце във въздуха, и тупна глухо долу. Настъпи тишина.

Водопад от камъни се откърти надолу. Нокс вдигна глава и видя Халид на ръба на пропастта. Осветяваше го с фенерчето си и се целеше с пистолета. Натисна четири пъти спусъка и гърмежите отекнаха в скалите. Нокс се изкачи до терасата, на която бе стоял Абдула, и се скри под издатината над нея. Видя дупка в скалата, беше достатъчно голяма, за да се промуши. Прехвърли се от другата страна. На земята лежеше фенерче. Той го взе и освети пространството вътре. Беше нагазил до глезените във вода. Тръгна по един проход, който водеше навътре, а след това надолу.

-      Гейл! - извика той. - Гейл!

В мрака напред някой извика. Беше жена. Изкрещя пронизително, кратко и уплашено. Не беше Гейл обаче. Сигурно другата заложница, Лили. В гласа ‚ имаше по-скоро паника, отколкото облекчение. Той ускори крачка, после затича с всички сили и за малко да пропусне шахтата. Спря се на ръба, запази равновесие и насочи фенерчето надолу. Видя Лили на четири- пет метра под себе си. Беше се притиснала в стената, а около нея плуваха бутилки от вода и дъски. Беше обвила с ръка главата на Гейл и я държеше над водата. Плачеше от изтощение и болка.

-      Дръж се! - извика Нокс.

-      Не мога. Не мога.

Той се огледа, търсеше начин да се спусне долу и да ги измъкне. Какъвто и да е начин. Забеляза метална тръба да стърчи от земята, но нямаше какво да върже на нея. Абдула бе отнесъл със себе си въжето, когато падна.

-      Помощ! - викаше Лили. - Помощ! - В отворената ‚ уста попадна дъждовна вода и я задави, тя се закашля и започна да маха с ръце, като така изпусна Гейл, която веднага се скри под повърхността.

-      Гейл! - извика Нокс. - Гейл!

Лили успя да стигне до стената и се хвана за нея с две ръце.

-      Съжалявам — изплака тя. - Съжалявам.

Нокс нямаше време да мисли. Абсолютно никакво време. Стисна здраво фенерчето, извика от страх и скочи с краката надолу в шахтата.

IV

Халид се взираше в мрака, докато Насър и Фейзал тичаха към него и ръба на пропастта.

-      Какво стана? - попита Фейзал. - Къде е Абдула?

-      Падна - каза Халид. Обърна се към двамата мъже. Фейзал беше пребледнял. Абдула беше негов приятел. Насър изглеждаше относително спокоен и обмисляше ситуацията. - Въжето падна заедно с него - съобщи Халид. - Трябва ни. Иди да го вземеш.

-      Но аз...

-      Искаш ли да се измъкнем или не?

-      Разбира се.

-      Тогава направи каквото ти казах - изсъска Халид.

-      Донеси ми въжето.

- Да, шефе.

V

Нокс изскочи на повърхността на водата, след това отново се гмурна, а краката му се показаха отгоре. Удари се силно в дъното на шахтата, стъпалата, глезените и гърбът му се блъснаха в скалата, главата му също опря в стената, твърдата повърхност остърга ръката и прасеца му. Дробовете му останаха без кислород и той глътна вода. Инстинктивно се насочи към повърхността, изкашля водата и вдиша благодарно. След като се ориентира, насочи фенерчето във всички посоки.

-      Гейл? - извика за пореден път.

Лили поклати нещастно глава. Силите ѝ стигаха само да се държи за скалата.

Нокс започна да плува наоколо и да опипва с ръце. Не беше никак лесно, тъй като дъждовната вода продължаваше да се стича отгоре. Зарита с крака във водата. Шахтата не беше широка, но въпреки това не можеше да я намери. Пое пак дълбоко дъх и се гмурна с протегнати ръце. Пръстите му напипаха нещо меко. Сграбчи го, но то му се изплъзна. Спусна се след него и го хвана. Риза, ръка, пръстите му се сключиха около китка. Зарита с крака, за да се издигне на повърхността. Дробовете го боляха, но успя да издърпа Гейл нагоре. Прегърна я, докато кашляше и си поемаше дъх.

Видя издатина на стената и отиде да се хване за нея, като повлече припадналата Гейл след себе си. Обходи с фенерчето този удавнически затвор. Лили се бореше с истерията, а в неговата глава се оформи въпрос: а сега какво?

53.

I

Насър дишаше тежко, когато се върна с въжето при Халид и Фейзал на върха на скалата.

-      Абдула? - попита Фейзал.

-      Не - поклати глава Насър.

Фейзал изглеждаше съкрушен.

-      Край - каза той. - Свършено е с нас.

-      Какви ги говориш?

-      Как така какви ги говоря? Абдула е мъртъв. Как ще го обясним?

-      Ще кажем, че сме се притеснили, след като полицаят е дошъл и ни е разказал историята за мистериозния чужденец - скара му се Халид. - И че сме решили да отидем да го потърсим. Абдула се е подхлъзнал и е паднал. Трагедия, но ние нямаме вина за нея. Виновен е онзи полицай, който ни даде грешната информация.

-      Никой няма да ни повярва.

-      Чуй ме, лигав малък страхливец - извика Халид.

-      Ще си свършим работата докрай. И то заедно. Ясно ли ти е?

- Да.

-      Да, какво?

-      Да, шефе.

-      Така е по-добре. - Халид изгледа злобно Фейзал и Насър, след това отново закачи примката за издатината на скалата и се зачуди как да употреби по най-добрия начин ограничените си ресурси. Нямаше начин да остави Фейзал тук горе сам. Щеше да побегне като заек при първата възможност, която изникне. - Насър, ти остани тук и ни пази гърбовете. Фейзал, ти слизаш с мен.

-      Но аз...

Халид притисна дулото на своя валтер към бузата на Фейзал.

-      Прави каквото ти казвам - извика той. - Ясно ли е?

-      Да, шефе.

II

-      Идват и други, нали? - попита задъхано Лили, като продължаваше да се притиска в стената. - Моля те, кажи ми, че идват и други след теб.

-      Да - увери я Нокс. - Идват и други.

-      Къде са тогава?

-      Ще дойдат възможно най-бързо - обеща ѝ той. - Навън е ужасна буря.

-      Ти си Нокс, нали? Даниел Нокс? - Тя кимна към Гейл. - Каза ми, че ще дойдеш да ни спасиш. - После се огледа и осъзна, че нямаше как да ги спаси. Опита се да потисне сълзите си.

-      Всичко е наред - вдъхна ѝ той увереност. - Нещата ще се наредят. Справили сте се много добре. - Отново обходи с фенерчето наоколо, най-вече за да разведри атмосферата. Видя дървените греди и празните бутилки от вода, гладките стени, и четирите метра яма над тях. Опипа джобовете си. Ножиците, които взе от колата, още бяха у него. Но дори да успееше да изкопае стъпала във варовика, шахтата беше прекалено дълбока, за да я изкачи сам, да не говорим да носи и Гейл и да помага на Лили.

Нагласи Гейл в прегръдките си. Главата ѝ се наклони и той видя в скалпа ѝ рана, от която течеше кръв, премесена с вода.

-      Какво се е случило? - попита.

-      Тези греди бяха горе над отвора - изхлипа Лили. - Срутиха се. Бях под водата и се опитвах да копая в стената.

-      Да копаеш в стената?

Лили закима енергично, надеждата ѝ се върна.

-      Намерихме талатати долу. Извадихме единия с надеждата, че водата ще започне да се оттича. Но след това се срутиха гредите отгоре. Стафърд... той...

Нокс кимна. Трябваше да провери това.

-      Можеш ли да подържиш за малко Гейл? - попита той.

-      Не мога - простена Лили. - Съжалявам. Не мога. Просто не мога.

-      Моля те. Съвсем за малко. Трябва да се опиташ.

Тя изглеждаше съсипана, но кимна въпреки това.

Предаде ѝ Гейл, извади ножиците и издълба голям жлеб в мокрия варовик, пъхна единия край на дървената греда в него, след това свали другия, докато опря в отсрещната стена под ъгъл. Преплува до другия край, качи се върху гредата и започна да скача отгоре ѝ, докато не се застопори здраво. Лили заплака от изтощение. Нокс взе Гейл от ръцете ѝ, повдигна я върху гредата и я сложи да легне по гръб, помогна и на Лили да се качи и ѝ даде фенерчето.

-      Ще отида да проверя талататите - каза ѝ. - Няма да се бавя.

Напълни дробовете си с въздух и се гмурна към дъното на шахтата. Опипа каменната повърхност, докато намери дупката, от която бе измъкната тухлата. Започна да удря по омекналата мазилка с ножиците и да я кърти. Кислородът му свършваше. Издигна се на повърхността, напълни пак дробовете си с въздух и се върна долу, като много добре си даваше сметка колко малко време му остава, преди Халид и хората му да дойдат да го търсят тук.

III

Халид първи се спусна по въжето. Смяташе да изчака Фейзал на каменната тераса, но любопитството му надделя. Насочи фенерчето си навътре, за да провери дали не го чака засада, след това тръгна внимателно през прохода. По някакъв извратен начин ситуацията го възбуждаше.

Чу звуци пред себе си. Замръзна на място и насочи валтера. Но беше само вода, която се стичаше в шахтата. Ако имаше късмет, тя може и да е свършила вече неговата работа. Продължи напред, но чу друг звук, почти същия като предишния. Плач на жена. Отиде на пръсти до ръба и надникна в ямата.

Гейл беше легнала върху дървена греда малко над повърхността на водата, главата ѝ лежеше в скута на Лили. Нямаше и следа от Стафърд, нито от мистериозния им преследвач. Но след това водата се раздвижи и той изскочи, за да си поеме дъх.

Халид тихо прибра валтера. Пистолетите не бяха подходящи в такива случаи. Пък и винаги бе искал да знае какви поражения предизвикват гранатите, когато се хвърлят срещу живи хора. Взе една от колана си, издърпа предпазителя със зъби и я хвърли в шахтата.

54.

I

Нокс забеляза някакво движение с ъгълчето на окото си. Вдигна глава и видя Халид да хвърля граната в средата на шахтата. Замръзна, докато наблюдаваше смъртоносната ѝ траектория. Лили също я видя, запищя и затвори очи, приготви се да посрещне осакатяването и смъртта. Викът ѝ извади Нокс от ступора. Той се гмурна след гранатата с протегнати ръце, в ума му се въртяха няколко безполезни идеи, като например как се опитва да я хвърли обратно нагоре, но много добре знаеше, че това е невъзможно.

Падна върху дясната му длан, беше по-тежка, отколкото бе очаквал, като оловна топка. Раздвижи водата, когато отскочи от ръката му. Той се протегна след нея, докопа я с пръсти и накрая я хвана здраво. Вече беше дълбоко под водата и нямаше време да мисли. Спусна се по-надолу и я пъхна в дупката, оставена от талатата, след това се обърна и зарита бързо нагоре, с надеждата, че варовикът ще го опази от...

Експлозията разтърси водата, всичко се завъртя, в главата му забиха камбани. Размахваше безпомощно ръце, мислите му се боричкаха, гълташе вода и не беше сигурен къде е горе и къде долу. Главата му се удари в камък и се остърга в него. Успя да се задържи и тръгна към повърхността, изплува и започна да кашля и да се дави. Лили пляскаше с ръце край него, взривът беше бутнал гредата. Тогава нещо внезапно се отприщи. Водата се оттече и той, Лили, Гейл и гредите се озоваха учудващо бързо на дъното на шахтата.

Вдигна глава. Халид се взираше гневно надолу и търсеше оръжието. След това дулото проблесна и куршумите започнаха да рикошират, издавайки оглушителни звуци. Лили първа се съвзе и се хвърли през дупката, която гранатата бе избила, в друго помещение, което вече беше наполовина пълно с вода. Нокс прегърна Гейл и също влезе там, но се блъсна в нещо обемисто и меко. Трупът на Стафърд плаваше с лицето надолу. Хвърли поглед към Лили, която чертаеше с фенерчето зловещи фигури по развълнуваната вода. Тя поклати глава и се извърна, не беше в състояние да говори.

Тесен и тъмен сводест проход излизаше от помещението. Лили каза нещо, което той не чу, защото ушите му още бучаха от взрива. Но посланието ѝ беше ясно. Той ѝ кимна да води, нагласи Гейл в прегръдките си и тръгна след нея.

II

Халид презареди валтера, докато се взираше надолу към дупката в стената на шахтата. Какво, по дяволите, бяха намерили там долу? Чу стъпки зад себе си. Фейзал бе дотичал, привлечен от взрива и изстрелите.

-      Виж! - каза му Халид и посочи надолу. - Казах ти, че трябва да продължим да копаем.

Фейзал не можеше да повярва на ушите си.

-      И ти се притесняваш за това в момента?

-      Трябва да слезем долу. Да си довършим работата. Иди да донесеш въжето.

-      Въжето ли? Какво въже?

-      Онова, с което слязохме тук, идиот такъв. Кажи на Насър да го откачи от примката.

-      Трябва да се измъкнем после оттук.

-      Ще използваме пътеката. Дъждът все някога ще спре, нали?

- Но...

Капитанът удари Фейзал по бузата с дръжката на пистолета си.

-      Това не беше молба. Беше заповед. А сега изпълнявай. - И се загледа след отдалечаващия се Фейзал, изчака го нетърпеливо да се върне с въжето, след това закачи примката около металния прът и хвърли другия край в шахтата. Тъкмо се канеше да слезе, когато осъзна, че това е прекрасно място за засада. Затова взе автомата от Фейзал.

-      Ти върви - каза той. — Аз ще те прикривам.

-      Без оръжие?

-      Ето - намръщи се Халид и му хвърли валтера. - Вземи това.

-      Защо просто не...

-      Не искаш ли да видиш какво има долу?

- Да, но...

-      Ще бъдем богати - повтори за сетен път Халид. - Тримата ще имаме повече пари, отколкото някога сме мечтали. Просто прави каквото ти казвам.

Фейзал се беше запънал като магаре, но след малко затъкна пистолета в колана си, хвана въжето и го дръпна, за да е сигурен, че е здраво закрепено, и започна да се спуска. Стигна без инциденти до дъното.

Халид се усмихна леко. Тримата, как ли пък не! Първо Абдула, а сега и Фейзал. Каква трагична нощ за подчинените му.

III

Главата на Гейл лежеше върху рамото на Нокс, докато той стъпваше внимателно по опасните камъни под водата. Лили беше далече напред и създаваше истински театър на сенките с фенерчето. Проходът се издигаше леко нагоре и скоро водата стигаше едва до средата на прасците им. Вече им беше по-лесно да се движат, но пък на Нокс му се наложи да се съсредоточи още повече къде стъпва. Може би затова Лили първа забеляза стенописите.

-      Какво е това? — ахна тя и освети с фенерчето покритата с гипс стена.

Той се приближи, за да ги разгледа. Избелели изображения на дървета. Ред след ред, колона след колона, мотивът се повтаряше до безкрайност като на някакъв древен тапет. Същото бе нарисувано и на стената вдясно.

-      Е? - попита Лили.

Нокс поклати глава. Никога не бе виждал нещо подобно. Изображенията на дървета и друга растителност се срещаха често в древноегипетското изкуство, но само като част от по-големи сцени, които обикновено бяха населени с хора, добитък, птици, вода. Никога едно дърво, което да се повтаря до безкрайност като тук. Тези вдясно от него бяха доста по-различни от онези вляво. Египтяните бяха големи маниаци и в това отношение. Но моментът не беше подходящ за подробен анализ. Продължиха напред и скоро съвсем изгазиха от водата, тогава видяха, че проходът не е наклонен, а в него са изсечени дълги ниски стъпала, които обаче бяха затрупани с пясък, камъни и боклук.

Нещо проблесна на земята, където бе стъпила Лили. Той разрина боклука с крак и видя, че през центъра на прохода вървеше метална ивица.

-      Насам - каза той. - Трябва ми светлина.

Лили насочи фенерчето.

-      Господи! - промълви тя. - Това... злато ли е?

-      Така изглежда.

-      Какво е това място?

Тогава в ума на Нокс изникна спомен: как Костас му разказва за връзката между Харпократ и Ехнатон, за храма в Луксор, където са изобразени мъдреци, идващи от изток, за да празнуват рождението му, за даровете, които носят със себе си. Тези дървета не бяха всъщност дървета, а храсти. По-специално босвелия^511 и смирна. И изведнъж целият пъзел се подреди. Разбра всичко за преселението на евреите, което преди така му се изплъзваше.

-      Какво е това? - попита Лили, която по лицето му позна, че нещо се случва. - Знаеш ли къде сме?

-      Мисля, че знам - произнесе бавно Нокс. - Според мен сме в Пещерата на съкровищата.522

55.

I

Бурята вече утихваше, когато пикапът стигна до края на шосето покрай долината и паркира до пикапа на Халид. Нагиб слезе. Мястото все още беше подгизнало от вода. Единствените звуци, които се чуваха наоколо, бяха от падаща и стичаща се вода.

Тарик го потупа по ръката и посочи нагоре към скалата.

-      Виждаш ли?

Нагиб присви очи. Облаците току-що бяха започнали да се разпръскват и една-две звезди надничаха между тях, но светлината им бе достатъчна, за да очертае силуетите на скалите, надвиснали над долината. Той поклати глава.

-      Какво да виждам?

-      Мъж. Приклекна. Надява се да не го забележим.

-      Можеш ли да ни качиш горе?

Тарик кимна. Поведе ги покрай основата на скалата, за да не ги направи лесни мишени, след това на изток през долината. Махмуд откри единия от хората на Халид, проснат с разперени ръце върху мократа скала. Нагиб коленичи. Само един поглед му бе достатъчен, за да прецени, че е прекалено късно да му помогнат. Докато се изкачваха по склона, все повече просветваше.

-      Разпръснете се - мърмореше Тарик, докато вървяха към върха.

-      Ами ако срещнем някого? — попита някой.

-      Заповядайте му да се предаде - каза Нагиб.

-      Ами ако не го направят?

-      Въоръжен си, нали? - отвърна Тарик.

II

-      Пещерата на съкровищата? - попита Лили.

-      Прочуто място от еврейската митология - обясни Нокс. - Пещера в пустинята, близо до великата река. Адам и Ева били пратени там след изгонването им от Едемската градина. Но това е само началото. Има много литература по въпроса, най-малкото защото много от еврейските патриарси са погребани там. Адам и Ева също. Авел, след като е бил убит от Каин. Ной. Аврам. Яков. Йосиф. Някой казват, че дори и Мойсей.

-      Страхотна пещера.

Нокс кимна.

-      Еврейските археолози я търсят от векове. Би било страхотно да открият гробовете на всички тези библейски персонажи.

-      Но какво тогава прави в Египет? Не трябва ли да е в Израел?

Зад тях се чу шум. Някой газеше през водата. Проходът пред тях сякаш нямаше край, макар че се виеше вляво и вдясно и това ограничаваше видимостта им.

-      Трябва да разбереш - каза ѝ той, - че Библията не е исторически документ. Тя е сборник от фолклорни текстове, които имат за цел да убедят евреите, че сами са си виновни за вавилонското изгнание и разрушението на храма им. Затова толкова много от историите следват една и съща основна морална схема.

-      Човекът се споразумява с Бог - промълви Лили. - Човекът нарушава споразумението. Бог наказва човека.

-      Точно така - потвърди Нокс. Остави Гейл на земята за миг, за да му починат ръцете, и започна да движи пръстите си. - Едно от обясненията е, че човекът или хората, които са съставили Библията, на- рочно са търсели такива истории, които да паснат на намеренията им. Но има и други хипотези. Да вземем Адам и Ева. Първата жена и първият мъж, нали така? Дори Библията негласно признава, че е имало и други човешки същества. - Той отново взе Гейл на ръце и продължи да върви. - Каин е бил заклеймен, защото е убил Авел, така другите са знаели да не го закачат. Кои други? Оженил се е и е имал син Енох, основал град, което не можеш да направиш, ако си сам на света. Адам и Ева не са първите хора в биологичния смисъл на тази дума, само в духовния. Може би те са били първите, които са осъзнали истинската същност на Бога.

-      Ехнатон и Нефертити? - произнесе скептично Лили.

-      Само си представи - предложи Нокс. - Живееш в Амарна. Това е твоят рай, твоят Едем, твоята Обетована земя. Сигурна си, че нищо не може да се обърка, защото това е земният дом на единствения истински Бог, а ти си под неговото покровителство. Но нещо вземе, та се обърка. Изгонват те, принуждават те да бягаш посред нощ, да напуснеш Египет. Как е възмож- но? Единственото обяснение е, че си ядосала своя Бог, че по някакъв начин си го разочаровала. Кълнеш се, че повече няма да го допуснеш. Подновяваш споразумението. И в отплата Бог ти дава нова Амарна, нов Едем, нова Обетована земя. Но този път не в Египет. А в Ханаан.

Минават десетилетия. Векове. Хората от преселението се разпръсват по различни поселища и племена, всяко от тях има собствена идентичност, въпреки че всички ги свързва бягството от Египет. Предават историите си от баща на син, така с годините постепенно се сливат с разказваческата традиция и се смесват с местния фолклор. След стотици години не само не можеш да разбереш какво наистина се е случило, но дори не можеш да научиш нищо от фолклора на съседите, които описват същите събития.

Тогава се появяват вавилонците. Те побеждават израилтяните в битка, унищожават храма им и ги пращат в изгнание. Така отново те се затварят в себе си и започват да се чудят как е възможно такава беда да сполети избрания от Бога народ. Вглеждат се в наследството си за отговори, събират различните традиции, комбинират ги с любимите си месопотамски и хана- ански митове, за да създадат един епос за Адам и Ева, Аврам и Мойсей, всички тези преходи между Египет и Ханаан, всичките Едеми, Обетовани земи и Нови Йерусалими. Но се оказва, че тези истории не са за многобройни първоотци, епохи и места. Те са за един-единствен патриарх, една епоха, едно място. Те са за Ехнатон и Амарна.

-      Не е възможно - промълви тихо Лили.

-      Знаеш ли, че Ехнатон е насърчавал другите владетели да му подаряват екзотични животни? Държал ги е тук. Цялото поле около Амарна е било наводнявано по време на ежегодните разливи на Нил. Животните е трябвало да бъдат товарени на салове. Това да ти напомня на някоя библейска история?

-      Не е възможно.

-      Когато Адам и Ева заживели в Пещерата на съкровищата, Бог им дал тяхната първа собственост: злато, тамян и смирна. Дори знаем колко злато са получили. Седемдесет рода. Което е странно, защото родът не е мярка за тегло, а за дължина. Около пет метра. Колкото всяко от тези стъпала.

-      Значи седемдесет рода се равняват на триста и петдесет метра - пресметна Лили.

- Да.

Проходът пред тях свършваше в друго помещение, златната ивица изчезваше в подножието на отсрещната стена.

-      Какво разстояние сме изминали според теб? - попита тя.

-      Предполагам, че около триста и петдесет метра.

III

Халид се приближи до Фейзал на дъното на шахтата и надникна към новооткрилото се помещение. Труп на мъж плаваше с лице към водата. Той вдигна главата му за кичур кървава коса. Беше Стафърд, телевизионният журналист. Един беше мъртъв, оставаха още трима. Остави трупа и вдигна в пълна готовност фенерчето и автомата си. Изгази през помещението и навлезе в прохода.

-      Е? - сопна се той на Фейзал, който изоставаше. — Идваш ли или не?

-      Хайде да се махаме оттук - каза умолително Фейзал. - Все още имаме време.

-      И после какво?

-      Как какво? Изчезваме.

Халид се поколеба. Нов живот някъде, където никой не го познаваше. Порт Саид. Асуан. Или Судан и Либия. Беше много лесно да си купиш нова самоличност, стига да имаш връзки и да си готов да плащаш рушвети. Но новата самоличност беше само началото. А перспективата да започне отначало в нова страна без нищо зад гърба си го потисна.

Ако сега си тръгнеше, щеше завинаги да си остане беден. Не можеше да живее в бедност. Беше роден за големи дела. И те бяха толкова близо. Поне трябваше да види какво има в края на този проход.

-      На финала сме - изтъкна той. - Повярвай ми. Никой няма да разбере. - Усмихна се окуражително, след това се обърна с гръб към Фейзал и продължи напред. Знаеше, че той е слаб, ще се пречупи и ще го последва.

И Фейзал точно това и направи.

56.

I

Нокс остави Гейл на земята и отметна кичурите от челото и бузите ѝ. Кръвта от раната на главата се бе съсирила, тенът на лицето ѝ ставаше по-здрав, дишането ѝ се стабилизираше. Той се изправи, взе фенерчето от Лили и освети новото помещение, най-вече стената вляво. Беше покрита с гипс и под дебелия слой прах се виждаха стенописи. Той съблече мократа си риза, изтри мърсотията и отдолу се показа нощна сцена: хората си спяха в леглата, докато крадци обикаляха къщите им, а навън бродеха лъвове, пълзяха змии и се спотайваха крокодили.

Приближи се до отсрещната стена и избърса и нея. Дневна сцена. Ехнатон и Нефертити раздаваха златни огърлици от балкона на палата си, докато селяните се трудеха, добитъкът пасеше по полята, патиците прелитаха над тръстиките, а рибите подскачаха в езерата. И всичко това под лъчите на слънцето.

-      Това е Химнът на Атон - промълви той. - Поемата на Ехнатон, посветена на неговия слънчев бог. — После освети лявата стена. - Това е светът през нощта - продължи. - Лъвовете излизат от бърлогите си, змиите се готвят да нападат. - Посочи надясно. - А това е денят.

„Добитъкът и овцете приветстват зората, птиците раз- перват криле. Лодките плават, всички пътеки са отворени.“

-      И каква полза имаме от това? - попита Лили с леко разтреперан глас. - Трябва да се махаме оттук.

Слънчевите лъчи се събираха в горния ляв ъгъл на стената, забеляза Нокс. Но не се пресичаха. Фокусът им беше отвъд границата със съседната стена. Той насочи фенерчето си и забеляза нещо, което преди му бе убягнало. Повърхността не беше гладка, както си помисли отначало. В средата имаше V-образна хлътнала на около сантиметър част и златната ивица от коридора завършваше точно в подножието ѝ.

Постави ръка върху тази част от стената, беше по-студена, по-гладка и общо взето по-метална, отколкото бе очаквал. Отстъпи назад, освети цялата стена и златната ивица на земята и картината му напомни нещо.

-      Като долина е - каза той и посочи на Лили V-образната форма. - Като онази, над която изгрява слънцето, за да направи знака на Атон.

-      А къде е слънцето?

-      Именно - кимна Нокс. Върна се при стената, почука по нея и се вслуша внимателно в ехото. Почука пак. Да. Нямаше никакво съмнение. Беше куха.

II

Нагиб, Тарик и доброволците напредваха предпазливо по хълма, притичваха един по един от едно прикритие до друго и вървяха приведени, за да не се очертават силуетите им.

-      Стой на място! - разнесе уплашен глас от тъмното. - Не се приближавай!

Вляво от Нагиб проехтя изстрел, оранжевата цев го заслепи.

-      Спри! - извика той. Обърна се към Тарик. - Той има информация. Трябва ни жив.

Тарик раздаде заповеди на висок глас. След това настъпи тишина.

-      Чуй ме - извика Нагиб. - Аз съм инспектор Нагиб Хюсейн. Видя ме по-рано. Знаем какво става тук. Всичко знаем. Обграден си. Хвърли оръжието. Сложи ръце на главата и се изправи.

-      Махайте се. Оставете ме на мира.

След тези думи се чу смях. Желанието му беше аб- сурдно.

-      Не е задължително да умреш - продължи да го убеждава Нагиб. - Можеш да се предадеш. Ще има процес. Ще си наемеш адвокат. Ще кажа пред съда, че накрая си ни помогнал. Кой знае какво ще стане? Но иначе... нямаш никакъв шанс.

-      Той ще ме убие.

-      Кой ще те убие?

-      Капитан Халид, разбира се. Той е луд. Той ни накара да го направим. Ние не искахме. Всичко беше негова идея.

-      Тогава ни помогни да го спрем. Съдът ще те пожали. А сега хвърли оръжието и се предай. Чу ли ме?

-      И няма да стреляте?

-      Имаш думата ми.

Нещо изтрака в скалите. В мрака се надигна мъжка фигура с ръце на главата. Само след миг го обградиха от всички страни и го притиснаха към земята. Нагиб коленичи до него и го разпита за останалите и къде може да ги намери.

III

Нокс подпря стената с рамо и се опита да я плъзне, да я вдигне, да я притисне надолу. Нищо не се получаваше. По коридора вече не се чуваха звуци от газене във вода, а бързи стъпки по твърда земя. Нокс прецени, че имат най-много минута. Нямаше къде да се скрият, нямаше как да направят и засада. Или щяха да минат през тази стена, или бе свършено с тях.

-      Виж! - каза Лили. И насочи фенерчето в ръката му към основата на стената. Трудно се виждаше в тъмното, но там имаше дупка във формата на йероглифа анкх с големината на човешка ръка. Той се вцепени. Анкх беше велик египетски символ на живота. От обикновен йероглиф се беше превърнал в знак с магическа сила, макар все още да се спореше какво е било първоначалното му значение. Някои твърдяха, че е церемониален възел. Или сандал. Други пък смятаха, че е слънцето, което изгрява над хоризонта, дори сливане на мъжките и женските гениталии, някакъв вид графичен хермафродитизъм. Но в този момент на Нокс ужасно много му приличаше на ключалка.

-      Побързай - подкани Лили. - Приближават.

Древните египтяни са измислили механичните ключалки поне петстотин години преди Ехнатон. Използвали най-често обикновени дървени устройства с цилиндри и зъбци, закрепени за стълбове извън вратата. Но нямаше причина тук да не са използвали някоя по- сложна ключалка. Той коленичи, опря буза в каменния под и насочи фенерчето. Беше му трудно да види ясно, но зърна зъбци и вътрешен цилиндър. Частите бяха с големината на детска играчка.

Спомни си пътешествието през пустинята с приятеля му Рик, ветеран от австралийските специални части. За да убият времето, обсъждаха различни методи за отключване на ключалки без ключ и какви инструменти са необходими. Взе ножиците и започна да усуква двете остриета, докато ги раздели. Бяха прекалено големи и тромави за съвременните ключалки, но не и за тази. Притисна едното острие към цилиндъра и леко побутна зъбците с другото, като напрягаше слух да ги чуе как щракват по местата си.

-      Бързо - извика умолително Лили. - Приближават.

-      Моля те - отвърна ѝ той. - Трябва ми тишина.

И последното зъбче щракна. Той се опита да завърти цилиндъра по посока на часовниковата стрелка. Не се помести. Опита обратно на часовниковата стрелка. Поддаде се с неохота, сякаш протестираше, че го тревожат след толкова време. Трийсет градуса, шейсет, деветдесет. И тогава спря напълно, колкото и силно да го напъваше.

-      Хайде! - подкани го Лили.

Той легна по гръб и изрита стената с двете си боси стъпала. Нищо. Ритна втори, трети, четвърти път. Нещо вътре прещрака. Вероятно ключалката се отключи напълно. Подът затрепери и във въздуха се вдигна прах. Чу се болезненият звук от удара на камък в метал и противотежестите се задействаха. Стената започна да се повдига мъчително бавно, като театрална завеса. Металната й повърхност заблестя под светлината на фенерчето, грееше в жълто, ставаше все по-ярка и по-ярка, прекалено златна, за да е от сребро, и прекалено сребърна, за да е от злато. Оставаше да е електрум, естествената сплав между двата метала, която египтяните ценяха високо заради ослепителния й блясък. С нея покриваха най-горния камък на пирамидата. Тогава се появи и самият диск на Атон, който бавно се катереше по стената. Слънцето изгряваше над Амарна.

57.

I

Нокс насочи фенерчето към сребърно-златната завеса и освети предметите, разпилени по пода зад нея и покрити с дебел слой пясък и прах, под който обаче си личаха материалите, от които са направени. Слонова кост, порцелан, алабастър, леопардова кожа, черупки, полускъпоценни камъни. И злато. Навсякъде блестеше злато.

Завесата вече беше вдигната достатъчно високо и Лили се промуши под нея.

-      Хайде - подкани го тя и посегна назад за фенерчето. Нокс хвана Гейл за ръцете и я повлече след себе си под завесата към претъпканото помещение. Между купчините предмети имаше тясна виеща се пътечка. Вдигна пак Гейл на ръце, умът му се бе изострил, опитваше се да обхване всичко с поглед. Бронзови свещници, абаносов бастун, модел на платноход, медна змия, дървена подпора за глава, анкх от малахит. Двама стражи в естествен ръст на вечен пост, очите им от полускъпоценни камъни се взираха войнствено и предизвикателно. Лили крачеше бързо с фенерчето, чиято светлина все повече отслабваше. Предметите ставаха все по-царствени. Огромна златна колесница до двоен трон. Златна статуя в ниша.

Богато украсен диван, на който бе подпряно дървено гребло. Купи с рубини и сапфири. Той се блъсна в Лили. Тя отстъпи настрани и насочи фенерчето, за да види и той какво я беше накарало да спре. Върху подиум, към който водеха стълби от златно-сребърна сплав, бяха положени два саркофага от масивно злато. Той ги погледна със страхопочитание, даваше си сметка, че светът вече никога няма да е същият. Ехнатон и Нефертити. Адам и Ева.

Но нямаше време да се дивят над откритието. Видяха зад себе си светлини и чуха автоматичен огън. Нокс се опита да качи Гейл върху една златна пейка, но се подхлъзна и я изпусна. Посегна към нея точно когато Халид пристигна, стиснал под мишница фенерчето си. Стреляше с автомата, който държеше до бедрото си, и принуди Нокс да се върне в мрака и да остави Гейл при него.

Халид пристъпи бавно в пещерата на Аладин и започна да се оглежда, като караше богатствата ту да се появяват, ту да изчезват, в зависимост от това накъде се въртеше. През това време Нокс търсеше отчаяно сред украшенията, скъпоценните камъни и мебелите нещо, което би могъл да използва. Халид се обърна и отново притъмня. Нокс знаеше, че през Осемнайсетата династия е било обичайно да оборудват гробовете с всичко необходимо за отвъдния живот. Хауърд Картър и лорд Карнавън са открили лък в гробницата на Тутанкамон. Намерили са и кама от подсилено злато. Какво ли не би дал за тези оръжия!

Посегна на сляпо, като се опитваше да не вдига шум. Ръката му попадна върху някаква статуетка. Стисна я, но тя се оказа направена от проядено от червей дърво, беше прекалено лека за целта. Върна я на мястото ѝ и продължи да търси. Пръстите му допряха нещо по-хладно и по-тежко. Духът му се повдигна, когато разбра какво е: жезъл, с какъвто фараоните са се били срещу враговете си. Устните му се изкривиха, той почти се усмихна. Усмивката подхождаше повече на ситуацията.

II

След като веднъж проговори, Насър не можеше да се спре. Искаше да разкаже всичко на Нагиб и да обвини за всичко Халид.

-      Пътеката? - извика Нагиб. - Къде е проклетата пътека?

Насър му я посочи. Нагиб забърза по нея и освети пропастта с фенерчето. Сърцето му се качи в гърлото при мисълта от каква височина би паднал, ако направи една погрешна стъпка. Но се стегна както психически, така и физически, мина по хлъзгавия варовик, стигна до терасата, след това влезе вътре и затича с всички сили през прохода към шахтата. Отдолу отекна автоматичен откос, който звучеше много от далеч.

На метален прът, забит в земята, бе окачено въже. Той го сграбчи и се спусна с него. Отново се чу автоматичен откос. Поне още нищо не беше свършило и той имаше време. Дупка в стената, водата стигаше до гърдите. Тръгна през нея колкото можеше по-бързо, като държеше оръжието си насочено напред. Подвикваше си окуражителни думи, за да не се откаже, макар че очакваше да види всеки миг пред себе си огън от автомат. Беше много уплашен и не спираше да мисли какво ще стане с Ясмин и Хусния, ако нещо се случи с него. Но тези терзания не забавяха крачката му, защото бе дал дума на Нокс, а характерът му беше такъв, че по-скоро би предпочел семейството му да го оплаква, отколкото да се чувства посрамен.

III

Халид напредваше бавно към помещението със съкровищата. Предметите светнаха, когато лъчът на фенерчето му се спираше на тях, а после отново потъваха в мрака. Не можеше да повярва на очите си. За толкова злато дори не си беше мечтал, а той беше голям фантазьор. С него щеше да стане най-богатият човек в Египет, дори в целия свят. Къщи, яхти, самолети, жени, власт: всичко, за което бе копнял и което винаги бе смятал, че му се полага. Но как да го заграби? Как да се измъкне оттук и да го изнесе?

-      Пази ми гърба - нареди на Фейзал. - Никой да не преминава, ясно ли е?

-      Но ние още можем да...

Приближи рязко лицето си към лицето на Фейзал и завря дулото на автомата „Калашников“ в шкембето му.

-      Това беше заповед - извика той. - Ще я изпълниш ли?

-      Да, шефе.

После отново се обърна и лъчът на фенерчето му започна да търси навсякъде за още злато. Онази жена Гейл лежеше на пода. Отначало си помисли, че е мъртва, но по нея нямаше много кръв и синини. Спря се, сложи пръсти на шията ѝ и напипа пулс. Все още беше жива. Можеше да я използва. Изправи се и се прицели в лицето ѝ.

-      Излезте - извика и гласът му отекна из цялото помещение. - Ако не излезете, ще я застрелям. Не се шегувам. Излезте.

Нищо не се случи. Не бяха толкова тъпи. Помисли си дали да не изпълни заплахата, но после се отказа. Нейното убийство би било предупреждение за всички каква сигурна участ ги очаква, а това щеше да ги окуражи да се съпротивляват още повече. Тръгна по-бързо, като непрекъснато въртеше фенерчето с надеждата да ги изненада. Някой вляво от него вдиша. Той се обърна нататък и фенерчето му освети Лили, която бе покрила лицето с ръце, скрита в пролуката между един трон и изрисувана дървена ракла. Прошепна нещо тихичко, когато осъзна, че той я е забелязал, след това започна да пищи и продължи да пищи, без да спира. Той стовари приклада на автомата си в челото ѝ, поне да млъкне. Тя си удари слепоочието в раклата и падна в безсъзнание в краката му. Вече имаше две жени заложнички и играта се обръщаше. Можеше да застреля едната просто за да покаже, че не се шегува, след това с помощта на другата да накара мъжа да се предаде. Той отново се прицели в Гейл.

- Давам ти пет секунди - каза му. - Четири, три, дв...

В огледалната повърхност на един от златните саркофази се появи размазано отражение. От натрупаните богатства изскочи мъж, който започна да размахва жезъл с две ръце. Халид клекна, но не достатъчно бързо. Жезълът го удари по рамото, лявата му ръка увисна безчувствена и фенерчето падна на земята. Той размаха автомата с дясната и уцели мъжа в бузата, което го накара да изпусне жезъла. Понечи да го вдигне, но Халид стовари приклада в тила му и той се строполи по очи.

От другия край на прохода се чу шум. Някакъв мъж газеше водата и крещеше. Позна гласа. Проклетият полицай Нагиб! И щеше да е тук след минута, без съмнение си водеше и подкрепление. Омраза стисна сърцето на Халид и го изви, все едно изстискваше мокра кърпа. Искаше само да си осигури приличен живот. Какво е направил на тези хора, та те непрекъснато се опитваха да го съсипят?

Мъжът простена и се обърна на една страна. Лявото рамо на Халид все още беше прекалено безчувствено и не можеше да си използва ръката, но тя не му трябваше, за да стреля с автомат. Прицели се надолу, но точно когато се канеше да дръпне спусъка, му дойде по-добра идея. Обърна дулото към Гейл, искаше мъжът да види как двете жени умират, за да разбере, че всичките му усилия са били напразни. Злорадството се разля като приятна топлина в корема му, когато пръстът му се обви около спусъка. Силният гърмеж в затвореното пространство го изненада. Прозвуча странно, оранжевото кръгче на цевта се отрази във всичкото това великолепно злато. Изпусна автомата и той изтрака на пода. С учудване установи, че пада, след това поляга на една страна, от устата му потича слюнка със солен вкус. Вторият куршум се заби високо в гръдния му кош и го просна по гръб. Погледна нагоре и видя Фейзал, надвесен над него. Точно Фейзал го държеше на мушка с любимия му валтер, а на лицето му бе изписано абсолютно спокойствие.

Опита се да зададе въпрос, но по някаква причина устата му вече не го слушаше. Трябваше да попита с очи.

-      Тя ме почерпи с шоколад - отговори Фейзал. - А ти какво си ми дал досега? - След това вдигна дулото към лицето на Халид и натисна спусъка за трети и последен път.

Епилог

Това беше най-лошата част от деня за Нокс. Пристигна в болницата, без да знае как е минала нощта за Гейл. Сърцето му заби силно, когато мина през двойната летяща врата и влезе в рецепцията. Усещаше неприятна сухота в устата си. Видя го една сестра, облегната на плота, и му кимна жизнерадостно.

-      В съзнание е — осведоми го тя.

-      В съзнание?

-      Свести се малко след като си тръгнахте предната вечер.

-      Какво? - извика той ядосано. - Защо никой не ми се обади?

Сестрата сви рамене, с което ясно даваше да се разбере, че това не е нейна работа. Нокс трябваше да потисне раздразнението си. Понякога египетският манталитет го вбесяваше. Но след миг забрави за това и почувства единствено облекчение. Беше прекалено щастлив, за да се ядосва. Нагоре към втория етаж взимаше три стълби наведнъж. Сблъска се с лекаря, който излизаше от стаята ѝ.

-      Как е тя?

-      Тя е добре - усмихна се лекарят. - Ще се оправи напълно. Питаше за вас.

Нокс влезе, очакваше да я намери седнала в леглото, широко усмихната, със зараснали рани и свалени превръзки. Разбира се, не беше така. Насинените ѝ очи се обърнаха да видят кой е влязъл и успя да се усмихне. Той ѝ показа цветята и плодовете, които ѝ бе донесъл, и направи място за тях на перваза на прозореца. След това я целуна по челото и седна.

-      Изглеждаш страхотно - каза ѝ.

-      Казаха ми какво си направил - изфъфли тя завалено. - Не мога да повярвам.

-      И не трябва - кимна той. - Платих им цяло състояние...

Тя се засмя, но веднага премигна от болка.

-      Благодаря - изрече на пресекулки.

-      За нищо - отвърна той и сложи длан върху нейната. — А сега затвори очи и поспи.

-      Първо ми разкажи.

-      Какво?

-      Всичко.

Той кимна, облегна се и си събра мислите. Толкова много неща се бяха случили, че му бе трудно да реши с какво да започне.

-      Лили ти праща поздрави - поде. Тя се бе върнала у дома с трупа на Стафърд, но това нямаше нужда да го споменава засега. - И доста ни дават по телевизията. - Твърде меко казано. След онази нощ се вдигна огромна шумотевица, всички искаха да си припишат заслуги за откриването на гробницата на Ехнатон, като в същото време се опитваха да се дистанцират от бъркотията около това откриване. Нокс с удоволствие ги остави да спорят. Единственото, което го интересуваше, бе да заведе Гейл в най-близката прилична болница. Оттогава непрекъснато го разяждаше страх, че е стигнал при нея прекалено късно. Тези опасения бяха толкова сериозни, та му се наложи да признае, че чувствата му към нея са по-дълбоки от обикновено приятелство.

Но след като я видя заедно с Лили на сигурно място в ръцете на компетентни и сериозни лекари, съдейства напълно на полицията и на Върховния съвет по антиките. Разказа им за терапевтите и карпократианците, за подземния комплекс в Борг ел-Араб, за фигурата от мозайката и гръцките букви, с които се изписваше името на Ехнатон. Сподели им своята хипотеза за преселението на евреите, описано в Изход, но когато недоспиването му замъти ума, по най-глупав начин огласи и по-смелите си идеи за Амарна и Едемската градина.

Събуди се на другата сутрин и откри истинска буря в медиите. Гробницата на Ехнатон и Неферти- ти сама по себе си беше достатъчна, за да привлече всички големи телевизии. Но някой бе подшушнал и неговите идеи и случката вече се представяше на съвсем друго ниво. Авторитетни журналисти съобщаваха като факт, че Ехнатон и Нефертити са били Адам и Ева, как иначе ще има такова подробно описание на вечния им дом в „Книгата за Пещерата на съкровищата“? Твърдяха също така, че мистерията за преселението на евреите е разрешена веднъж завинаги: че всъщност евреите са монотеистите от Амарна, които са били принудени да напуснат Египет от наследника на Ехнатон.

Но веднага последваха и опроверженията. Историците се присмиваха на спорната връзка между Амарна и Едем, посочваха, че „Книгата за Пещерата на съкровищата“ е написана две хиляди години след Ехнатон и че всички асоциации са чисти съвпадения. Намесиха се и теолозите и започнаха да обругават идеята, че Адам, Аврам, Йосиф и другите патриарси са били всичките Ехнатон, като напомняха, че разказите за Сътворението и Потопа са отпреди Амарна и че книгата Битие не може да е написана така елементарно.

Най-отрезвяващо на всички подейства обаче Юсуф Абас, генералният секретар на Върховния съвет по антиките. Първо, той отрече, че Нокс е жаден за слава автор на сензации, а изтъкна, че е сериозен археолог. След това отбеляза, че гробниците в Амарна са били обитавани от християнски монаси през първите векове след Христа, което прави напълно възможно гно- стиците от Борг ел-Араб да са знаели нещо за Ехнатон. И след като извадим мозайката им от уравнението, всичко друго са само предположения. Дори Нокс трябваше да признае, че обяснението му беше съвсем достоверно. И просто ей така това, което преди изглеждаше ясно, отново се обви в мистерия, върху която академичните учени щяха да спорят през следващите сто години.

На преподобния Ърнест Питърсън една нощ в ареста му беше достатъчна. Според Нагиб, той не просто признал престъпленията си, той се хвалел с тях и твърдял, че изпълнява свята мисия да намери лика на Христос и да изведе човечеството към светлината. Признал вината си за смъртта на Омар и разказал как се опитал да убие Нокс няколко пъти. И как с удоволствие би опитал пак. Нарекъл се Божий войн. Който обаче щял да прекара остатъка от живота си в египетски затвор. Нокс не беше отмъстителен, но понякога нямаше как да не злорадства.

Огюстен дойде предишния следобед. Не остана дълго, трябваше да върне новата си приятелка Клеър в Александрия. Нокс веднага я бе харесал. Висока, внимателна и срамежлива, но същевременно с голяма вътрешна сила, тя нямаше нищо общо с лъскавите обичайни завоевания на Огюстен. За всичките години, през които го познаваше, никога не го бе виждал така завладян и така горд с друг човек.

Гейл бе затворила очи. Погледа я известно време и му се стори, че е заспала. Но тя внезапно вдигна клепачи и протегна ръка.

-      Не ме оставяй - помоли тихо.

-      Няма.

Гейл пак затвори очи. Изглеждаше спокойна. Изглеждаше прекрасна. Той си погледна часовника. Чакаше го напрегнат ден. Полицаите искаха пак да говорят с него. Юсуф Абас го викаше в централата на Върховния съвет по антиките в Кайро, за да се обясняват. И конкурентни вестникарски групи от цял свят непрекъснато му звъняха и му предлагаха тлъсти суми за ексклузивно интервю.

Нека наддават.

Извади една книжка с меки корици от джоба си и се зачете.

Notes

[

←1

]

1 Хипатия от Александрия (370-415) е смятана за първата жена учен със сериозен принос към математиката, астрономията, физиката и философията. Убита от фанатизирани християни по заповед на епископ Кирил Александрийски. - Б. пр.

[

←2

]

2 Вероятно има предвид епископ Кирил Александрийски (376-444), канонизиран за светец от християнската църква, богослов и тълкувател на Светото писание, създател на ортодоксалното учение за Богочовека. Известен е и с погромите си над евреите. - Б. пр.

[

←3

]

3 Петър е помощник и приближен на Кирил Александрийски. - Б. пр.

[

←4

]

4 Древен град, намиращ се близо до съвременния Ел Ашмунеин в Египет. - Б. пр.

[

←5

]

5 Старото име на град Наг Хамади в Египет. - Б. пр.

[

←6

]

1 Древното име на днешния град Абусир, който се намира на брега на Мариотис на 48 километра югозападно от Александрия в Египет. - Б. пр.

[

←7

]

2 Древен град от късен античен Египет, християнски поклоннически център с манастирски комплекс на 45 километра югозападно от Александрия. Разрушен е в средата на VII век при мюсюлманското нашествие. - Б. пр.

[

←8

]

3 Огромен труд на раннохристиянския философ и теолог Ориген (185- 254, Тир, Ливан), който не е запазен в цялост. В него Ориген нагледно съпоставя първия превод на Стария завет на гръцки, известен като превода на 70-те тълкуватели, с еврейския оригинал. Версиите в шестте колони са в следния ред: иврит, иврит с гръцки букви, преводите на Акила, Си- мах, 70-те тълкуватели и Теодотион. - Б. пр.

[

←9

]

1 Йосиф Флавий (37-95) - древен еврейски историк и писател. - Б. пр.

[

←10

]

1 Старият завет, Първа книга Царства, 16:7. Преводите на всички библейски цитати в книгата са от Православна библия, издание на Св. Синод, 1995 година. - Б. пр.

[

←11

]

1 Филон Александрийски (20 г. пр. Хр. - 50 г. сл. Хр.) — философ и учен, един от най-видните представители на т.нар. елинистичен юдаизъм. Политически лидер на еврейската общност в Александрия. - Б. пр.

[

←12

]

1 От гръцки - противозвучащ; богослужебно песнопение, в което се редуват двама певци или два хора. - Б. пр.

[

←13

]

2 В Левит, третата книга от Петокнижието на Стария завет, се казва, че на всеки петдесет години греховете се опрощават. Годината, в която това се случва, се нарича „юбилейна“. Корените са в древната кщейска религия. В Гората се говори за седемгодишни земеделски цикли. Седем такива цикъла от по седем години правят 49 години, а следващата след тях 50-а година е специална, нарича се „йобел“ на еврейски, или юбилей. - Б. пр.

[

←14

]

1 Генетично заболяване на съединителната тъкан. Хората, които страдат от него, обикновено са високи и с издължени крайници и пръсти. Ако е в по-тежка форма, може да доведе до увреждане на сърдечните клапи и аортата, белите дробове, гръбначния стълб и скелета. — Б. пр.

[

←15

]

2 Метаболитно заболяване, при което се наблюдава отлагане на мазнини в областта на бедрата, забавено развитие, дегенерация на гениталиите и умствено изоставане. - Б. пр.

[

←16

]

3 Наследствено заболяване на съединителната тъкан, предизвикано от дефект при синтеза на колаген, който пречи на тъканите да се деформират. Характеризира се с хиперпластичност на пръстите на ръцете и краката, нестабилни стави, плоски стъпала, мускулна слабост, силно раз- теглива кожа. В зависимост от генната мутация може да бъде леко, но и животозастрашаващо заболяване. - Б. пр.

[

←17

]

4 Генетично заболяване, проявяващо се само при мъжете. Дължи се на неразделяне на X-хромозомите. Симптомите са аспермия, водеща до стерилност, видоизменени полови органи и липса на вторични полови белези, тесни рамене, широк ханш, висок ръст, дълги ръце и увеличаване на млечните жлези. - Б. пр.

[

←18

]

1 Папируси от ок. 1550 г. пр. Хр., които съдържат част от медицинските познания на древните египтяни, включително и описание на лечение срещу рак. Открити са от немския египтолог Георг Еберс (1837-1898) през зимата на 1873-74 и в момента се намират в библиотеката на Лайпцигския университет. - Б. пр.

[

←19

]

1 Талатат — малък каменен блок 27/27/54 сантиметра, използван в строителството в Египет по времето на фараона Ехнатон. - Б. пр.

[

←20

]

1 Древногръцки бог на мълчанието. Негов първообраз е египетският бог Хор, син на Изида и Озирис. - Б. пр.

[

←21

]

1 Битие, 19:1.

[

←22

]

2 Битие, 19:8.

[

←23

]

1 Битие, 19:13.

[

←24

]

2 Битие, 19:24.

[

←25

]

1 Аменемопе (ок. 1100 г. пр. Хр.) е мъдрец и писател, живял по времето на 19-ата династия в Египет. Предал знанията си под формата на съвети от баща към син, подредени в 30 глави. - Б. пр.

[

←26

]

1 Четвъртата книга от Петокнижието. - Б. пр.

[

←27

]

2 Четирибуквено непроизносимо име на бога в юдейската религия. На латински се транслитерира обикновено като IHVH и се чете „Яхве‘‘ или „Йехова“. - Б. пр.

[

←28

]

3 Папирус от времето на Дванайсетата династия, открит през 1856 от френския ориенталист Емил Прис в Тива. Съдържа последните две страници от нравоучителния текст „Инструкциите на Кагемни". - Б. пр.

[

←29

]

1 „Това, което трябваше да бъде показано“ - латинска фраза, изписвана съкратено (QED) в края на математически или философски аргументи и обозначаваща края на доказателствата. Тя е буквален превод от старогръцки и се е използвала от математици като Евклид и Архимед. Те, особено Евклид, се смятат за основоположници на аксиоматичната математика, в която простите истини се доказват с логически дедукции, а не с опити. Затова фразата символизира прехода към този вид мислене в науката. - Б. пр.

[

←30

]

1 Египетски йероглиф, представлява кръст, чиято горна четвъртина е кръгче. Значението му е „ключът на живота“ или „вечен живот“. - Б. пр.

[

←31

]

1 Старият завет, Битие, 1:27.

[

←32

]

2 Евангелие на Матея, 19:6.

[

←33

]

3 В мистичната източноправос лавна теология Св. София е премъдростта Божия, чието превъплъщение е Исус Христос, т.е. - това е едно от лицата на Бога, божественият логос. Няма нищо общо с римлянката София, загинала за вярата и обявена за светица. - Б. пр.

[

←34

]

1 Кубит - древна египетска мярка за дължина, около половин метър. - Б. пр.

[

←35

]

1 Еквивалент на прочутата Долина на царете до днешен Луксор. Това е мястото, където е трябвало да бъдат погребани владетелите от Амарна. Само Ехнатон е погребан там, но после тялото му е извадено от гробницата. - Б. пр.

[

←36

]

2 Акет е египетски йероглиф, който означава хоризонт и сезон. - Б. пр.

[

←37

]

3 Сакара - най-древният некрополис в Египет. Намира се на около 30 км от днешно Кайро. - Б. пр.

[

←38

]

1 Левит, 18:22.

[

←39

]

2 Книга на пророк Исаия, 3:9.

[

←40

]

1 Седрик, скъпи приятелю! (фр.) - Б. пр.

[

←41

]

1 Ра, Хор на двата хоризонта. Едно от превъплъщенията на бог Ра, който в различните епохи на древната египетска история се слива с различни други божества. - Б. пр.

[

←42

]

1 Около 5 метра. - Б. пр.

[

←43

]

2 Древен християнски анокрифен текст, приписван на Ефрем Сириец. -      Б. пр.

[

←44

]

3 Английски крал (975-978), убит при неясни обстоятелства, канонизиран през 1001 година. - Б. пр.

[

←45

]

1 Витания е малко селце близо до Йерусалим. В него живее Лазар, брат на Марта и Мария, когото Исус вдига от гроба. - Б. пр.

[

←46

]

1 Малък безпилотен авиомодел с дисганционно радиоуправление, произвеждан от тайванската компания Grand-Wing Servotech Co.,Ltd.

[

←47

]

1 Откровение на Йоан Богослов, 1:8.

[

←48

]

2 Книга на пророк Исаия, 66:24.

[

←49

]

1 В Кабала Адам Кадмон означава „татко време“ или „първичния човек“. Символ на душата, от която произлизат всички души. - Б. пр.

[

←50

]

1 Всъщност Сехмет е богиня на войната, разрушението, споровете и изцелението. Нейните жреци са били медици. - Б. пр.

[

←51

]

1 Boswellia sacra е дървото, от което се добива тамян. - Б. пр.

[

←52

]

2 Пещерата на съкровищата според християнските апокрифни текстове е пещерата, в която са живели Адам и Ева след изгонването им от Едемската градина. Апокрифната „Книга за Пещерата на съкровищата", приписвана на Ефрем Сириец, се опитва да докаже родствената връзка между Адам и Христос. - Б. пр.

Content

PC Po sledide na preselenieto