Владимирова Цветелина

Вестители

Annotation

Ксения е 19-годишно момиче, чийто живот завинаги се променя с жестокото убийство на родителите ѝ. Но мистерията около смъртта им е само една малка част от пъзела, в който се превръща настоящето ѝ. Необясними халюцинации и ужасяващи сънища започват да тормозят Ксения, докато един ден непознат и мистериозен мъж я отвлича. Игор Алешкин. Неспособна да избяга, Ксения е принудена да замине с него в Москва, защото той я е издирил, не само да я предупреди за смъртната опасност, която я преследва, но и да опази живота ѝ.

Безкрайното преследване се превръща в битка на живот и смърт, в която Ксения трябва да избере на кого да се довери и да приеме истината за това коя е — потомка на тайно общество от хора, наречени вестители, които са посветили живота си на вечната борба с кръвожадни същества. Но зад заплахата и нарастващата сила на кръвожадните, се крие дълбоко заровена тайна, която може да предрече съдбата на хората и вестителите.

„Вестители“ е първата книга от поредицата „Проклятието на Воронина“, в която авторът ни потапя в свят на мистерии и древни традиции, неочаквани обрати, приятелство, чест и една невъзможна любов.

ВЕСТИТЕЛИ

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

ВЕСТИТЕЛИ

Цветелина Владимирова

Книга 1 от поредицата „Проклятието на Воронина“

На моята баба,

която винаги е готова

да чуе още една интересна история

Пролог

Шок. Мислиш си, че знаеш какво представлява. Но когато го изпиташ, разбираш, че не си бил подготвен ни най-малко за сблъсък с това състояние. Не бях шокирана, както се казва. Бях изпаднала в шок. Звуците се появяваха и изчезваха на пресекулки и след малко спряха да ми правят впечатление. Имаше нещо обаче, което не можех да прогоня от съзнанието си — свирещите полицейски сирени, които като опитен диригент дирижираха оркестрантите в своята безпощадна симфония. Да, чувах сирените. Но глухата тишина в главата ми бе по-силна. Ушите ми забучаха от нея. Нечии ръце ме разтресоха, но не успяха да ме извадят от вцепенението. Забързаните фигури около мен ме побутваха и поместваха, но не им обръщах внимание. Всичко беше на забавен каданс. Главата ми пулсираше, изпразнена от мисли. Очите ми бяха приковани в едно-единствено нещо. Не можех да възпроизведа оглушителния писък в главата си. Можех само да гледам мъртвите тела на родителите си, подгизнали в собствената си кръв.

Глава 1

Беше поредната вечер, в която слизах по тясното стълбище, потънало в мрак. Вече бях научила наизуст всички препятствия по пътя и вървях уверено с обувките на високи токове. От края на коридора се чуваше басът на едно хаус парче. С всяка измината крачка въздухът ставаше все по-душен и миризмата на пот се смесваше с изобилието от силни парфюми. Влязох в преддверието на клуба и преминах през димна завеса. Беше рано все още, преди полунощ, което значеше, че посетителите не бяха в разгара си. Танцуваха по-скоро сковано и наблягаха на алкохола. След още само час всичко щеше да изглежда по съвсем различен начин… Избегнах случаен сблъсък с един тип, който беше пропуснал да изтрие белия прах от носа си на излизане от тоалетната. Отврат! Проправих си път през ентусиазирана групичка свалячи, разминах се с няколко силиконови „кукли“, които както всяка вечер бяха дошли на лов, и се отправих към бара. Не обръщах внимание нито на киселите изражения на посетителите, нито на сърдития поглед на Тони, които трябваше да ме замести, когато не успявах да дойда навреме за смяната си. Не че се притеснявах особено от закъсненията си. Тук никога нищо не се променяше и работата ми не ме изпълваше с кой знае какъв ентусиазъм… Направо я мразех. Влязох зад бара, игнорирах Тони, който измърмори нещо под носа си, и се усмихнах на приятелите си, неизменно гравитирайки около мен като спътници на Уран. За разлика от Офелия[1] и Жулиета[2] обаче, тези тук не бяха чак толкова драматични и ако някой трябваше да се изживява като герой от Шекспирова трагедия, това бях аз. Естествено, изобщо не беше в мой стил.

— Здравей, красавице! — изчурулика Златина. — Не разбирам как издържаш права с тези обувки! — намръщи се и се надвеси над бара, за да се увери, че токчетата ми са действително толкова високи.

Приятелката ми имаше мека платинено руса коса, вдигната високо на дълга конска опашка. Днес беше с тежък опушен грим, а на скулите ѝ проблясваше бронзант. Беше облечена във впита бяла тениска и тесни сини дънки, а на краката си носеше груби боти на дебел висок ток.

— С тези обувки се чувствам секси — отвърнах и ѝ намигнах.

Вгледах се в обстановката наоколо и се замислих за всички неприятни сцени, на които бях станала свидетел през изминалите месеци. Нерядко ми се случваше да видя спречкване между някои от мъжете в клуба, което приключваше с бой и имаше грозен завършек. В малките часове на нощта повечето посетители бяха вече прекалено дрогирани, за да знаят къде се намират, и от неадекватното им поведение се гнусях повече, отколкото от бързия секс В тоалетната, който си беше част от атракцията на заведението. Но повечето от тези хора бяха тъжни. Опитваха се да намерят спасение от тревогите си, да избягат от проблемите си. За една нощ поне можеха да затворят очи и да се престорят на безгрижни. Не беше смело от тяхна страна. Но всеки се справяше с мъката както умееше. А и какво право имах аз да ги съдя? Тъгата беше прекалено голяма, за да бъда смела. Нали затова избрах това място за работа — тук щях да съм една от многото, поредното лице в тълпата. Потъвах в тъмнината всяка нощ и се сливах с монотонната музика. Да, нямах право да ги съдя.

— Ами вие? Докога ще ми висите на главата? — закачих приятелите си и отново се усмихнах.

— Докато имаме пари за пиене — отвърна момчето.

Теодор. Няколко години по-голям от нас, чаровник от класа, с когото Злати ме запозна на един концерт преди две-три години. Оттогава се опитвах да разбера дали наистина беше мил и добър, или това беше част от репертоара му. Аз завъртях саркастично очи на коментара му и му налях едно голямо уиски като сипах леда в отделна купа.

— Чисто. Както го обичаш — отвърнах и плъзнах чашата към него.

Той ме погледна развеселено.

— Стига да не го разреждаш с вода, всичко е наред.

Усмивката му винаги оправяше лошото ми настроение.

— Тео, ще си тръгнеш ли с някоя тази вечер? — подразни го Злати.

Той се засмя и леко се поизправи на високия стол пред бара.

— Не съм дошъл за това. Препоръчвам ти и ти да стоиш мирна.

Тъмните му очи проследиха очертанията на ханша и бедрата ѝ, както се беше подпряла на бара.

— Винаги ли трябва да носиш толкова впити дрехи? — попита с едва доловимо раздразнение.

Тя само го изгледа скептично.

— Да не би мъжете да са започнали да се заглеждат по девойки, облечени в тоги?

— Не — отвърна отбранително.

— Именно — отсече Злати и се пресегна към безалкохолния си коктейл.

— Мислех, че сме дошли, за да се видим с Ксения — каза все така раздразнено.

— Така е. Но това не значи, че не трябва да изглеждам добре, докато го правя — отвърна и ми смигна заговорнически.

Честите им спорове почти винаги успяваха да ме развеселят, но тази вечер не бях в настроение.

— Нещо си се вкиснала, Ксения. Какво има? — попита ме Теодор и завъртя масивната чаша с уиски в ръката си.

Беше се заиграл с пръст по ръба ѝ и изглеждаше така, сякаш бе готов да я съблазни.

— Нищо особено — отвърнах безразлично.

Мисълта за поредната дълга нощ, прекарана на това място, ме потискаше, но от друга страна се радвах, че не се налага да заспя в онзи апартамент.

— Да обърнем по няколко шота, а? Аз черпя — предложих и се насилих да придам на гласа си малко по-весела нотка.

Теодор ме изгледа скептично, а Злати поклати глава.

— Обслужвайте се — рече тя. — Аз ще се въздържа.

— Единственото нещо, от което знаеш как да се въздържиш, нали, госпожичке? — подразни я Тео и метна малко кубче лед по нея.

Двамата прихнаха.

— Да не намекваш, че съм леко момиче? — отвърна предизвикателно.

Той повдигна отбранително ръце.

— Нищо подобно.

— Добре, щом нито един от вас няма да ми прави компания, ще трябва да пия като за трима — рекох и напълних сръчно чашите, подредени в редичка.

— Продължавай да пиеш тази гадост и ще трябва да ти търсим нов черен дроб в eBay.

Злати смръщи вежди и ме погледна неодобрително.

— Остави я. Нека се отпусне.

— От доста време я гледам как не прави нищо друго освен да се отпуска, Тео — промърмори Златина като си мислеше, че не съм я чула.

— Ще престанете ли? Да не сте ми някакви надзорници? — подразних се.

За да им покажа колко точно ме беше грижа за оценката им, допих останалите шотове един след друг и ги изгледах предизвикателно.

— Стига де, Ксения! Опитвам се да защитя загубена кауза тук, а не ми помагаш особено! — отвърна Тео и отпусна длани на коленете си, както си беше седнал на високия стол.

Аз го изгледах изпод вежди, но замълчах. Точно сега не исках да споря с тях. Не защото се страхувах от конфронтация, а защото не исках да ги засегна. Откакто се случи, каквото се случи, преди почти два месеца, двамата не се отделяха от мен. Притесниха се, когато се затворих в себе си, но още повече, когато разбраха, че съм кандидатствала за работа в клуб Venom. След като опитите им да се откажа не сработиха, решиха да не ме изпускат от поглед. Почти нямаше вечер, в която да не ме проверят, а ако не бяха заедно, то поне един от двамата дежуреше на пост. От една страна се чувствах трогната и загрижеността им стопляше сърцето ми. Доказваше ми, че не съм останала напълно сама, че има на кого да разчитам. От друга — това дебнене и следене на всяко мое движение ме задушаваше и на моменти дори избеснявах. Но каквото и да правеха, и двамата заслужаваха повече, отколкото им давах, а със сигурност не се отплащах подобаващо за добрината им.

— Злати, защо не вземеш Тео и не поразчупите обстановката? — подхвърлих небрежно и посочих с поглед дансинга.

Беше почти пълен и вечерта набираше скорост. Всеки момент очаквах еуфорията да избухне като мексиканска вълна и да залее бреговете на клуба, включително и… бара.

— Страхотна идея, Ксения! — изчурулика Златина и предизвикателно придърпа Теодор за вратовръзката към себе си. — Виждаш ми се прекалено навлечен за нощ като тази — намигна ми заговорнически и го повлече към танцуващата тълпа.

Той ме погледна умолително.

— Избави ме от тази лудост! — провикна се, все още в плен на желязната хватка на Златина.

— Когато излизаш с женска компания, трябва да си подготвен за женски номера! — отвърнах през смях.

Огледах се и въздъхнах. Не ми беше до това тази вечер. Искаше ми се да се прибера и да се сгромолясам на дивана. Щях да се зачета в някоя книга, да накисна краката си в морска сол, да лакирам ноктите си… Каквото и да е. Само не и да се преструвам на ангажирана с клиентите. Но и мисълта да заспя в леглото в апартамента на родителите ми, в моя апартамент, ме ужасяваше. Човек би си помислил, че да бъдеш барман в един от най-вървежните клубове в София е страшен купон и никога не ти липсва забавление. В действителност обаче това беше последната покварена дупка на този свят, където исках да бъда след седем нощни смени подред. Неусетно се бях оставила раздразнението да ме застигне. Усетих как ми става горещо. Не, не пак! Напоследък започвах да нервнича и накрая винаги избухвах. Не трябваше да го правя пред Теодор и Златина. Не и след последния път, в който им се развиках за десетминутното им закъснение пред Съдебната палата на Витошка.

Беше очевидно, че нещо не е в ред с мен, но решиха да оставят нещата така и просто да гледат как всеки един момент можеше да избухна в плач. Ако бях на тяхно място, нямаше и да се погледна. Бях станала невъзможна. Златина ми повтаряше, че е нормално да се чувствам зле, да изпадам в депресия и да съм потисната. Също така било нормално, че избухвам и тая гняв. Убийството на родителите ми щяло да остави неизлечима следа в душата ми независимо колко време щяло да мине оттогава. Два месеца не били нищо. Повтаряше и повтаряше как не трябва да се обвинявам. Била чела някъде, че в случаи като този било често срещано оцелелият да се вини за това, че е останал жив, а семейството му — не. Не разбирах какво общо имаше това с мен. Аз дори не присъствах на убийството им… И въпреки всичко, което Злати приемаше за нормално и беше готова да изтърпи от моя страна, знаех, че нещо не е наред. Никога преди не бях сменяла толкова рязко и непредсказуемо настроенията си, никога не бях изпитвала подобен гняв. А сънищата и странните образи в главата ми, които се появяваха за миг и изчезваха, ме караха да потреперя. Никога не бях виждала толкова зловещи изображения.

Беше ясно — бях се побъркала. Аз, най-спокойният човек от целия клас в гимназията, момичето, което често беше наричано „непукистка“, сега изпадах в депресия и със зъби и нокти се борех това да не проличи. Колко трудно беше да се усмихвам насила, когато исках да крещя. Да се смея, когато исках да плача. И защо? За да не причинявам неудобство на околните с гледката на депресираното ми ново Аз. По дяволите! Дори сега се ядосвах. Дишай дълбоко, поеми си въздух, Ксения. Затворих очи и се пренесох някъде надалеч, за предпочитане с изглед към морето и под слънчевите лъчи. Сепнах се. Някой се беше надвесил над бара и ме викаше.

— Ей, сладур, чуваш ли ме?

Някакъв тип на не повече от двадесет и две-три години се опитваше да привлече вниманието ми. Имаше русолява коса и беше облечен в една от онези мъжки ризи с прекалено прилепнала кройка и безкрайно много копчета.

— Какво? — попитах с леко раздразнение непознатия.

— Жаден съм, а както виждам само ти можеш да утолиш жаждата ми… — гледаше ме в очакване.

Явно се опитваше да бъде чаровен.

— Ти какво? Мислиш, че това е остроумна свалка ли? — отвърнах му саркастично.

Беше ми омръзнало от навлеци като него…

— Нали ти си барманът, или съм се объркал? — погледна ме озадачено и някак успя да ме накара да се почувствам виновна, че му се бях троснала.

— О… — почувствах се неловко.

Защо си помислих, че всеки тук е заинтересован от свалка с мен? А и все пак… аз бях барманката.

Момчето явно видя, че съм се смутила, и побърза да разчупи леда.

— Е, сега като се замисля, наистина трябваше да опитам да те впечатля. Никога не ме е обслужвала по-красива барманка от теб — усмихна се някак приятно.

Не беше нагъл или нещо подобно.

— Аз все още не съм те обслужила. И чакай, това не е игра на думи, нали?

Опитах се да звуча небрежно и очевидно успях да компенсирам за глупавата си реакция преди малко. Наведох се напред като скръстих ръце пред гърдите си и дългата ми тъмнокестенява коса се спусна на меки вълни върху тях. Загледах го в очакване. Отне му няколко секунди преди да насочи погледа си към лицето ми.

— Не, не, разбира се. Засега… — засмя се. — Ако нямаш нещо против, бих искал една голяма водка с лед.

— Разбира се. Тук и без това не предлагаме нищо в малки дози.

Приклекнах леко, извадих бутилката изпод бара и бързо му налях малко повече отколкото трябваше. Той явно забеляза това и реши, че може да действа по-директно.

— Знаеш ли, ти си много красиво момиче… — за миг замълча като не откъсваше поглед от мен. — Но не е само това. Вълнуваща си — погледът му беше настоятелен.

Успях за момент да овладея изненадата. Добре, господин „Много бързо си вадя заключения“, добре казано.

— Е, в този клуб не наемат скучни хора, така че не би трябвало да си изненадан — отвърнах.

Момчето си взе чашата и се отдръпна от бара.

— Ще се видим, сладур — намигна ми и изчезна в тълпата.

В този момент погледът ми попадна на мистериозна фигура, която стоеше в тъмнината на близкия ъгъл. Не можех да видя лицето на този мъж, но забелязах, че е висок и строен. Доколкото успях да различа, беше облечен в дълъг черен шлифер. По някаква странна причина се почувствах заплашена, но въпреки това — и заинтригувана. Нямаше причина да ме гледа толкова съсредоточено, нали? Боже, наистина имах нужда от почивка… Когато отново погледнах към мястото, мъжът беше изчезнал. Единственото, което остави, бяха противоречивите мисли и чувства в мен.

Клубът почваше да се пълни и чакащите на бара се увеличаваха. Сипвах чаша след чаша, отвръщах остроумно на всяка реплика, усмихвах се чаровно на по-привлекателните непознати, вдигах градуса на забавленията и изведнъж ми причерня. Изпуснах една чаша, която се строши на пода, и успях да доловя женски смях отнякъде и недоволството на група мъже, но не можех да фокусирам нищо… Картината пред очите ми се размазваше и сега чувах единствено жужене в ушите си. И сякаш за момент времето спря — никаква хаус музика, никакви възгласи, нито смях… Нищо. Беше черно като в рог. Горещи вълни ме обляха, но кръвта ми се смрази. Озовах се на съвсем различно място — в някаква порутена къща. На пода беше преобърнат изпочупен дървен стол, около него бяха разпилени всякакви други предмети. Един висок мъж ме държеше здраво за ръцете със сериозен поглед. В тона му усетих болка: „Ксения, моля те… Моля те, успокой се!“. Имаше леко чуплива тъмна коса, която се спускаше почти пред лицето му.

Постепенно картината се разсея и аз се върнах в клуба зад бара. Непознати лица се взираха в мен, музиката се усили и усетих гъстия цигарен дим. В краката ми стояха разпилени счупените стъкла от чашата. По челото ми се стичаше струйка пот. Какво се случи, за Бога? Какво се случваше с мен? Едва си поемах въздух, беше толкова задушно… Не издържах тук, трябваше да се махна. Излязох иззад бара и се затичах към стълбите. Още бях дезориентирана и на няколко пъти се спънах преди да изляза през входа на клуба. От студения въздух в края на октомври се почувствах по-добре. Закрачих без посока напред-назад и накрая се облегнах на стената. Усетих нечие присъствие. Обърнах се рязко и видях момчето, с което бях разговаряла на бара преди около час. Той изглеждаше заинтригуван от поведението ми и се приближи с уверена походка към мен.

— Сладур, какво правиш отвън на студа? — гласът му сега звучеше различно, но не можех да определя с какво.

— Нищо особено… Имах нужда от свеж въздух.

Опитвах се да изглеждам нормално според обстоятелствата.

— Да не би да е станало нещо неприятно?

Приближи малко по-близо и се загледа любопитно в мен. Усетих тежкия му парфюм и едва се въздържах да не сбърча нос. Чак сега забелязах, че има красиви кафяви очи.

— Нищо, с което да не мога да се справя — отвърнах му по-уверено.

По дяволите, беше студено. Бях забравила да си взема якето и сега стоях навън по нищо и никаква прозрачна блуза и плитки дънки. Кожата ми беше настръхнала и обвих ръце около тялото си. Той явно забеляза това и ми хвърли нещо като съблазнителен поглед.

— Имаш два варианта. Да се върнеш обратно или да ти дам палтото си — в очите му играеше усмивка.

— Добре съм, казах ти. Няма нужда да се правиш на кавалер. Знам, че тази порода е на изчезване — погледнах го и осъзнах, че той наистина е сладък.

— Ако искаш, мога да не бъда кавалер, но сред вашите редици се говори, че така наистина можеш да впечатлиш една жена.

— Нашите редици? Не можеш да вярваш на всичко, което една жена казва. Мислех, че е известно сред… вашите редици.

Боже, нима флиртувах? Какво пък, наистина беше готин…

— Сладур, ако искаш мога и да се държа много неприлично с теб… — сега вече се усмихваше с игриви пламъчета в очите.

Приближи още повече и се подпря на стената с ръка над мен.

— О, така ли? И как ще стане това?

Вече наистина го предизвиквах. Отне му точно една секунда да се наведе над мен, за да ме целуне. Дъхът му миришеше на водка и беше топъл. Обви ръце около талията ми и се притисна към мен. Отвърнах на целувката му с леко колебание, но след миг вече се усетих, че участвам в нея не по-малко страстно от него. Удоволствието от флирта ме заля и докато се усетя вече търсех ръцете му нетърпеливо. Целувките му станаха все по-задълбочени. Повдигна блузата и започна все по-настоятелно да обхожда тялото ми. Колкото беше приятно в началото, толкова по-притеснена започнах да се чувствам сега. Неговото нетърпение ме изнерви и се опитах да се отскубна от него, но той не ми позволи.

— Защо се дърпаш, мислех, че не искаш да съм кавалер… — говореше задъхано в ухото ми и продължаваше да ме целува.

— Добре, но вече не ми е забавно… — отвърнах му с рязък тон.

Отново се опитах да го отблъсна, но той не искаше да ме пусне.

Беше ме подпрял плътно на стената, опипвайки ме нахално, и когато вече реших, че ще трябва да го ударя, той залитна настрани, стенейки от болка. Огледах се объркано и видях до себе си висок мъж със заплашителен поглед. Очите му обаче не бяха насочени към мен, а към нахалника. Беше впил яростен поглед в него и едната му ръка беше свита в юмрук. Едва сега забелязах, че носът на идиота, проснат на земята, беше облян в кръв. Стресната от внезапната поява на мистериозния мъж, се чудех какво да направя. Тръгнах припряно към входа на клуба, но мъжът ме издърпа за ръката. Не ме болеше, но се паникьосах и се опитах да се изплъзна от хватката му. Извърна ме към себе си и забелязах, че беше наистина привлекателен. Чертите на лицето му бяха мъжествени и красиви, но нещо неопределено ме плашеше в него. Беше висок, със стройно и мускулесто тяло като от стомана. Тогава осъзнах, че нямам шанс да се измъкна освен ако сам не реши да ме пусне. По дяволите! Той ме погледна предупредително, прочел мислите ми, и заговори с леко дрезгав глас на руски:

— Ксения Петрова, ти идваш с мен.

Глава 2

Сърцето ми биеше учестено. Мъжът, появил се от нищото и сега държащ здраво ръката ми, всяваше ужас в мен. Погледът му беше сериозен, а от очите му струеше непреклонност. Нещо в него ми се стори толкова познато, но какво? Кой беше той и откъде знаеше името ми? Защо искаше да тръгна с него? Всичко беше толкова объркано… Почувствах се уплашена, ужасена… Как се бях озовала в тази ситуация? Събрах сили да изрека единственото, което ми дойде на ум:

— Кой си ти? — в гласа ми прозираше страха, който ме беше сковал.

— Ще говорим за това по-късно. Трябва да дойдеш с мен и то бързо — ловко превключи от руски на български.

Не можех да преценя дали беше руснак, защото акцентът на български беше перфектен, напълно естествен. Какво каза? Да тръгна с него и то бързо? Той изчака реакцията ми, но аз продължавах да го гледам втренчено.

— Сега — настоя и стегна хватката около ръката ми.

Исках да се измъкна, но едва ли щеше да се получи. Можех да се надявам само да дойде някой, който да го сплаши, макар че това ми се стори абсурдно. Такъв мъж беше невъзможно да бъде сплашен. Когато погледнах настрани, видях, че глупакът, който нямаше търпение да разкопчае сутиена ми, беше изчезнал. Типично!

— Пусни ме, ще се развикам! — усетих истеричната нотка в гласа си.

Той се напрегна.

— Ксения, има два начина да го направя. Не ме карай да прибягвам до втория… — гласът му беше нисък, но достатъчно сериозен, за да ме побият тръпки.

Трябваше да намеря помощ. Нямах друг избор, макар да не знаех какво точно щеше да последва.

— Помощ! Помогнете ми! — изкрещях с цяло гърло, но реакцията му беше незабавна. — Не, не, пусни ме!

Той запуши устата ми с ръка и ме преметна през рамо, като че бях чувал с картофи. Личеше, че не му тежах особено. Опитах се да го изритам, да го изблъскам, но опитите ми бяха жалки. Какво, по дяволите, се случваше?! Преди да се усетя накъде ме носи, той приближи забързано до черен джип, отвори багажника и тогава внезапно осъзнах, че това беше мъжът от клуба, който се криеше в сенките на сепарето срещу мен! И този мъж ме отвличаше! Изпаднах в истерия, опитах се да крещя, но той все още притискаше устата ми. Затвори ме вътре и джипът потегли с бясна скорост. Бях в пълен мрак. Заблъсках по капака на багажника, но нямаше никакъв смисъл. Освен ако не го спреше патрула никой нямаше да чуе виковете ми. Мина ми мисълта, че не знам какво предпочитам — да оживея в кошмара, който ми предстоеше да изпитам, или да умра на място. Дали искаше да ме убие или по-лошо? Да ме изнасили? Но защо? Защо мен?! Ксения, казах си, стегни се! Всичко ще се оправи. Трябваше да измисля начин да се измъкна. Може би като ме изкарваше от багажника щях да успея да избягам… Ако можех да се пресегна за телефона си… но не знаех къде се намирам, не знаех кой ме отвличаше, каква беше колата… А и когато излязох от клуба, не си взех мобилния! Какво щях да правя? Знаех само едно — нямаше да се предам без бой.

След няколко минути джипът спря. Явно не се бяхме отдалечили много. Чух го как слиза от колата — стъпките му приближаваха към мен. Всеки момент щеше да отвори багажника. Сега беше време да действам. Но той се бавеше. Стомахът ми се беше свил на топка, а ръцете ми трепереха. Гърлото ми се стягаше, а напрежението удряше като чук в ушите ми. Чувствах се все едно не се намирах в своето тяло. Отново ми причерняваше, отново се отделях от себе си. Пак това жужене… Беше горещо, адски горещо. Изведнъж се озовах в същата порутена къща, която видях по-рано, докато бях в дискотеката. Беше разхвърляна и мръсна, очевидно никой не живееше тук от много време. Огледах се наоколо и този път видях себе си отстрани. Мъжът, който ме отвлече, и сега осъзнах, че присъстваше и миналия път в тази къща, стоеше до другото ми „Аз“, седнало отпуснато на мръсния под. Той се беше навел над мен и говореше тихо на ухото ми: „Толкова съжалявам, че научи по този начин…”. Аз го погледнах измъчено и изхлипах: „Това не може да бъде вярно…“. Той повдигна брадичката ми и ме погледна сериозно: „Няма значение“. Картината се замъгли отново и започнах да усещам как идвам на себе си. Бях се свила на кълбо в багажника и не ми достигаше въздух. Когато отворих очи, с ужас съзрях лицето на похитителя си пред мен. Държеше капака отворен и ме гледаше заинтригувано. В иначе респектиращия му поглед се четеше някакво прозрение. Само след миг се съвзе и проговори:

— Ксения, сега ще излезеш от тази кола и ще се държиш прилично. Ще отговоря на въпросите ти, когато влезем вътре — той посочи една къща, която се падаше от лявата страна на колата.

От интонацията му разбрах, че нямам избор. Беше непреклонен. Кимнах инстинктивно и се оставих да ме заведе. Господи, какво правех? Трябваше да бягам! Стомахът ми се сви и едва успях да се сдържа да не повърна. Ако повърнех върху себе си, може би нямаше да иска да ме изнасили… Опитах се да запомня всяка подробност от мястото и обстановката, но беше прекалено тъмно и районът ми беше непознат. Не знаех къде се намирам. Той отключи вратата и я отвори, като ме остави да вляза първа и ме последва. Непрекъснато се оглеждаше предпазливо и ме оставяше да вървя пред него, така че да ме вижда.

Къщата изглеждаше съвсем нормална — всяко едно семейство би могло да живее тук, но не и този човек. Приличаше ми на мафиот от американски екшън филм. Тук всичко беше плашещо обикновено — в коридора имаше дървен шкаф за обувки, огледало и малък гардероб. Той ме държеше за рамото и ме насочи към вратата вляво от входа. Влязох вътре и се оказа, че това беше хол. Срещу вратата имаше кафяв диван със стъклена маса, а отстрани — голяма стара секция — от онези, които са правени по социалистическо време. Тапетите бяха нови, цвят праскова, а върху прозорците бяха спуснати щори. Посочи ми безмълвно дивана и разбрах, че иска да седна. Бях прекалено шокирана от преживяването преди малко, от така наречения ми „сън“, за да реагирам по-различно от това да се подчиня.

Сега, когато седнах обаче, безброй въпроси изникнаха в главата ми — какво се случваше тази нощ с мен? Два поредни транса, за които не можех да дам логично обяснение, ме бяха поставили на предела на лудостта… И в тях два поредни пъти бях видяла този мъж! Бях сигурна, че беше той — същите синьо-зелени очи, същата леко дълга тъмна коса, която се чупеше отстрани на лицето му.

Но имаше и нещо друго в него, което не можех да си обясня. Всичко се случи толкова бързо… А сега седях на диван в непознат хол, в къща, неизвестно къде… Мъжът седна на табуретка срещу мен и ме загледа. Затаих дъх. Това ли беше? Моментът, в който щеше да произнесе присъдата ми? Гледаше ме успокоително. Тогава отново проговори на руски със същия полудрезгав глас.

— Знам, че си много объркана и вероятно те е страх, но нямах друг избор. Трябваше да дойдеш с мен.

Беше толкова уравновесен. Стойката му не беше напрегната, нито отпусната. Просто седеше, приведен напред на скапаната табуретка. Очите му горяха, вкопчени в мен. Разбирах какво говори, защото владеех руски до съвършенство. Родителите ми много държаха на това. Но той нямаше как да го знае. Или пък знаеше?

— Защо ме доведе тук?

Паниката ми беше очевидна. Строгото му изражение не се промени.

— Какво ще се опиташ да направиш с мен? — запитах отново.

По лицето му премина развеселена нотка, но бързо си отиде и си помислих, че си въобразявам. Беше ме страх да чуя отговора, но трябваше да съм подготвена, за да съставя своя план за бягство.

— Доведох те тук — продължаваше той с руския, — защото е сравнително безопасно.

Как можеше да има такова каменно изражение? И що за глупост — безопасно! За кого? За него? Със сигурност не искаше някой да разбере, че беше отвлякъл деветнайсет годишно момиче от една дискотека. Перверзник!

— Приятелите ми ще ме търсят, шефът ми също.

Не знаех доколко беше добре да му разкривам подробности за себе си, но той явно вече знаеше достатъчно. Синьо-зелените му очи ме изпиваха. От това ме полазиха тръпки.

— Аз… Защо ме домъкна тук?

Досега не се бях разплакала, но напрежението в мен растеше и малко ми оставаше да стигна до това положение.

— Казах ти — защото е безопасно. — гласът му продължаваше да бъде нисък и малко дрезгав.

— Безопасно за кого?! — креснах.

Вече не можех да сдържам нервите си.

— За теб.

Със сигурност не очаквах този отговор. Той забеляза, че се стъписах и побърза да ме осветли.

— Ако правиш каквото ти кажа, ще бъдеш в безопасност. Няма да те нараня.

Беше привел глава, но продължаваше да гледа в очите ми.

— Какво говориш? В безопасност бях преди да те срещна! Върни ме обратно!

Чувствах се безпомощна. Знаех, че нямаше да ме върне. Знаех, че от тази ситуация измъкване няма.

— Не ми се струваше да си в безопасност… — отвърна иронично.

— Изобщо не знаеш каква беше ситуацията! — отвърнах автоматично. Защо въобще се оправдавах? Той ме беше отвлякъл! — Къде съм?

— В София. — гласът му беше спокоен.

— Знам, че съм в София, но къде?

Започвах да усещам гняв. Безсилието ми отстъпваше пред нарастваща ярост. Това не му убягна.

— Все още не можеш да знаеш това — беше категоричен. — Имаш ли други въпроси, на които да мога да отговоря? — все същото каменно изражение.

— Откъде знаеш името ми и кой, по дяволите, си ти? — постарах се да прозвуча възможно най-озлобено.

Сърцето ми биеше бясно, а ръцете ми се потяха.

— Казвам се Игор Алешкин. С мен си в безопасност. Това е достатъчно.

— Но… — понечих отново да възроптая, но той ме прекъсна.

— Имаш нужда от почивка. Тази вечер ти се насъбраха не малко странни неща. В другата стая има голяма спалня, одеяла и възглавница. На нощното шкафче ще намериш кана с вода и чаша. Ако имаш нужда от нещо друго, ме извикай. На сутринта ще получиш повече отговори, отколкото предполагаш.

Естествено, че нямаше да заспя. Беше пълна лудост този Игор да си мисли, че може да ме затвори в някаква стая и да очаква да се почувствам като у дома си. Всъщност ми се предоставяше възможност да измисля начин как да се измъкна от това място. Макар да бях втрещена от страх, не можех да спра да си задавам един и същи въпрос — какво искаше този човек от мен? Ако щеше да ме убива, най-вероятно досега да го беше направил… Разбира се, бях благодарна на всички богове, че все още не беше проявил насилие и не беше предприел никакви извратени действия срещу мен. За изнасилване не исках и да си помислям, макар че, ако трябваше да съм честна, можеше да ми се падне далеч по-зле изглеждаш похитител. Колко е извратено, че дори си го помисляш, Ксения! За откуп беше абсурдно да се говори. Аз нямах семейство. Вече не. Сега осъзнах, че на този свят едва ли съществува човек, който би платил на някого, за да остана жива. Нима имаше по-потискаща мисъл от тази? Ксения, за Бога, малоумна ли си? Сега ли намери да се самосъжаляваш? Напъни си мозъчните клетки и измисли начин как да избягаш оттук.

Добре, Тео и Злати сигурно вече бяха установили, че липсвам. Сигурно са питали всичките ми колеги къде съм и сега вече претърсваха района. Телефонът и чантата ми бяха зад бара — беше ясно, че съм тръгнала ненадейно. Може би вече бяха звъннали на полицията? Но тя едва ли щеше да предприеме нещо преди да ме обявят за изчезнала. В момента можех да бъда къде ли не и съм сигурна, че полицаите си мислеха, че съм в някоя тоалетна, вихрейки се с някого като онзи идиот пред клуба. Е, радвах се поне, че руснакът му разби носа. Ами да! Идиотът сигурно е казал на охраната за тази случка! Може би щяха да направят връзка… Но никой не видя джипа, с който потеглихме…

Обикалях стаята като подивяла и се опитвах да измисля нещо, каквото и да е, което да ми помогне. Не можех да разчитам на помощ отвън засега. Погледнах обнадеждено към прозорците на стаята и изведнъж се развълнувах от мисълта, че просто можех да избягам. Все пак се намирах в къща с двор, а не в апартамент на осмия етаж. Втурнах се натам и дръпнах пердетата. По дяволите! Решетки. Естествено, кой нормален човек в България нямаше да сложи решетки на прозорци на първия етаж… Щях да измисля нов план. Да, нямаше да бъде лесно, но имах ли друг избор? Бях гледала достатъчно филми, за да знам, че в схемата на Игор трябваше да има някакъв пропуск. Налагаше се да го открия. Но и знаех, че ще имам само една възможност, не можех да я пропилявам…

Огледах стаята, опитвайки се да намеря нещо, което да ми послужи за защита или нападение. На нощното шкафче стояха стъклена кана с вода и празна чаша. Отстрани на спалнята имаше висок гардероб в цвят махагон. Приближих се с надеждата да намеря нещо вътре, каквото и да е. Но не, беше празен. Дали беше изхвърлил нарочно всичко от него? До вратата беше поместен някакъв шкаф, който повече приличаше на сандък. Вътре намерих няколко списания и фенер с батерии. Нищо. Нямаше абсолютно нищо, което да ми е от полза. Обзе ме усещане за безпомощност, но бързо го пропъдих. Бях изтощена, макар да не се бях наранила при схватката с Игор. Странно, той сякаш се беше постарал да не ми причини никаква болка, въпреки че сега бях негова заложница… Как човек попада в такава абсурдна ситуация?

Теодор и Златина си мислеха, че ще се забъркам в неприятности и сега, когато наистина се случи, дори нямаше да ми повярват, че вината не е била моя. Ако оцелеех след всичко това, щяха да ме изкарат луда и нестабилна… Е, нямаше да са толкова далеч от истината. С тези странни сънища в будно състояние и горещите вълни започвах да вярвам на подобни заключения. От друга страна никой луд не се е замислял, че е луд. Как можех да се разсейвам с подобни мисли, при положение, че в момента имах доста по-належащ проблем? Стомахът ми се сви от притеснение. Трябваше да събера смелост да се опълча на похитителя си, но това ми се струваше невъзможно. Ако го направех и планът ми се провалеше, рискувах нещата доста да загрубеят. Дали щях наистина да го направя? Ами ако се разколебаех в последния момент, после би било твърде късно? Господи, дай ми сили да се справя и ще напусна онзи противен клуб, заклевам се! И никакви шотове повече! Събрах кураж, въздъхнах дълбоко и се приближих до вратата.

— Ей, руснак! — провикнах се.

Мълчание.

— Хей, Игор! — извиках името му притеснено и се мушнах зад вратата.

В ръката си държах каната, водата от която изсипах на пода до спалнята. Буквално спрях да дишам в очакване, а сърцето ми щеше да експлодира. Никога в живота си не бях подлагана на подобно напрежение. Едва долових стъпките му, толкова тихо приближаваха. Бях съсредоточила вниманието си върху дръжката на вратата и когато тя се помръдна зловещо и едва доловимо, събрах цялата си енергия и внимание в нападателна позиция. Вратата се открехна така, сякаш действието се развиваше на забавен каданс. Изчаках да се отвори достатъчно и когато зърнах за част от секундата шлиферът му да се подава, с всичката сила, която тялото ми препрати към ръцете, строших каната в главата му.

След това всичко се разви светкавично бързо. Не погледнах дали е изпаднал в безсъзнание или дали съм го наранила достатъчно сериозно, защото изчезнах през вратата възможно най-бързо. Нямах време да видя изражението му, нито дори лицето му. От адреналина събрах изненадващо много енергия и не мислех за нищо друго, освен че трябваше да се омитам оттук, докато още имах тази възможност. Бързо се ориентирах към входната врата, за щастие ключовете бяха в ключалката. Отключих и профучах навън без да поглеждам назад, макар да исках да видя каква преднина си бях извоювала. Да, извоювала. Чувствах се точно като воин, който се намира в центъра на ожесточена битка.

Изведнъж ме лъхна ледения въздух отвън, пропит със специфичната миризма на току-що настъпилата зима в големия град. Озъртах се за някаква табела по улицата, нещо, което да ми подскаже къде се намирам и накъде трябва да се насоча, но нощта беше обвила всичко в тъмнина. Нямаше дори улична лампа, която да ми помогне да се ориентирам. Дишах на пресекулки, което малко ме изтощаваше, докато тичах бясно без конкретна посока. Токчетата обаче доста ме затрудняваха. Страхувах се, че ако спра, за да си събуя обувките, Игор ще ме настигне, но пък така много забавях темпото. Препъвах се, залитах в бързината, всяка крачка ме отдалечаваше от похитителя ми, но някакво странно усещане ме караше да си мисля, че това бягство представлява още по-голяма опасност за мен. Исках този кошмар да свърши, болезнено копнеех да се спася от капана… Господи, знам, че ме чуваш. Моля те, моля те, помогни ми да се измъкна оттук. Прати ми спасение! Сърцето ми заби още по-лудешки отпреди, макар да не вярвах, че е възможно — дочух зад себе си забързани стъпки. Той беше след мен и не просто тичаше. Имах чувството, че направо долита зад гърба ми. Не, нямах време да се обръщам. Напрегнах всеки мускул от тялото си и се насилих да продължа напред още по-енергично. Как успяваше да се движи толкова бързо и така безшумно? Страхът заля тялото ми, пропи се в кожата ми.

Завих наляво в следващата пресечка и видях контейнер за боклук. Напред уличката продължаваше все така тъмна, готова да ме приеме в обятията на мрака си. Огледах се за миг, разколебана накъде да поема. Някъде трябваше да има друг изход, безистен или поне незабележима пряка. Имах чувството, че нищо добро не ме очаква тук. Не беше просто опасение, тялото и съзнанието ми за първи път бяха на едно мнение — че ме грози страшна опасност. Въпреки това пренебрегнах вътрешния си глас. Нямаше значение, и без това вече бях поела по тази пътека, нямаше как да се върна обратно. Да, стъпките му сега отекваха отчетливо зад мен и разбрах, че много бързо беше скъсил разстоянието помежду ни. Нямах сили да напредвам, дишането вече ме затрудняваше значително, тялото ми трепереше донякъде от студа, който сега се врязваше в дробовете ми, донякъде от сковалия ме ужас.

— Ксения!!

По гласа му можех да усетя колко близо беше. Потреперих. Крещеше името ми заповеднически, сякаш очакваше да се закова на място.

— Ксения, спри! Веднага спри!! — лека нотка на отчаяние се прокрадна във вика му.

Може би не вярваше, че ще ме догони. Да бе! Продължих напред, но когато минах покрай контейнера, нещо ме издърпа толкова силно за глезена, че се сгромолясах на земята и изподрах ръцете си на тротоара. По дяволите! Не можах да разбера какво стана. Игор все още не ме беше застигнал, а и човекът, който ме събори, беше отстрани на мен. В тъмнината успях да видя лицето му. Лице, което не приличаше на нищо, което бях виждала досега. Отворих уста да изкрещя, но волята ми беше подчинена на замъглената представа за това, което се случваше. Нима Игор си беше довел съучастник? Кучи син! Това лице, бледо и неописуемо застрашително, беше приковало студените си очи към мен и се канеше да ми направи нещо, което още не можех да осъзная. Нечия чужда мисъл се прокрадна в главата ми без да я искам. Мисъл, от която кръвта във вените ми спря за миг. Не мърдай. Няма къде да избягаш. Ръцете на това… тяло се бяха впили в мен като стоманени белезници. Идея си нямах какво се случваше, но не можех да помръдна и на сантиметър, скована от страх и ужас. Не, не беше само заради страха, нито защото бях притисната от огромна тежест към асфалта. Не беше и от паника. Мускулите не слушаха командите на мозъка. От цялото това напрежение нямаше начин да не събера сила да стана и да се втурна напред, но мисълта, че не трябва да мърдам и няма къде да избягам, не ми оставяше избор. Осъзнавах, че не го мислех аз, но кой друг можеше да е в главата ми? Не, мога да стана! Знам, че мога! Трябва да избягам! Опитах се да се надигна, но безуспешно. Този мъж наистина беше адски силен. Само че по лицето му се изписа огромна изненада от моята съпротива, което го вбеси още повече. Леденият му дъх полази по лицето ми. Отвори настървено уста и се наведе рязко към мен. И тогава главата му изхвърча.

Глава 3

Очите ми бяха приковани към неописуемата гледка на едно обезглавено тяло, което лежеше в краката ми. Макар да беше тъмно, веднага разбрах, че гъстата и лепкава течност по мен беше кръв. Смътно осъзнавах, че не беше моята. Това обаче не променяше факта от случилото се, но какво бе то? Бях се измъкнала на косъм, но заслугата не беше моя… Вдигнах глава нагоре и съзрях Игор. Докато отместваше трупа настрани от мен, изражението му беше каменно и хладнокръвно, но в мига, в който погледите ни се срещнаха, през лицето му премина сянка на съжаление, примесено с гняв. Извади от джоба на шлифера си черна манерка с прозрачна течност, изля я върху трупа и хвърли отгоре метална запалка. Лумна висок пламък и наоколо се разнесе отвратителната смрад на изгорена плът…

Неволно ахнах от изненада и закрих устата си с длани. По припрените движения на Игор разбрах, че бърза и че няма много време за губене. Поколебах се какво да правя, но той не ми остави такава възможност. Извърна се към мен и само за част от секундата огледа окървавените ми ръце и раздраните ми дънки, просмукани с лепкавата течност. Наведе се бързо, от което се стреснах, и ме вдигна на ръце. Изненадата ми от това негово действие не остана прикрита, но той не благоволи да обели и дума. Движеше се енергично, както ми се стори и докато ме гонеше преди малко — сякаш летеше. Стъпките му сега дори не се чуваха, стараеше се да не привлича внимание. Бях вцепенена, неспособна да осъзная какво се беше случило. Не знаех как се чувствам от факта, че похитителят, от когото се опитвах да избягам, ме спаси от друг похитител, който изобщо не си губеше времето и беше на път да ми прегризе врата. Или каквото там се опитваше да направи. Да, Игор действително ме спаси от онзи ненормалник, но това в никакъв случай не означаваше, че и той не е такъв. И, още повече — той го уби. Не, не просто го уби. Той го обезглави! Как беше възможно да избърши нещо подобно с такава лекота?! Беше ли наистина необходимо? Не можеше ли просто да го цапардоса здравата по главата, за да изпадне в несвяст? Все пак не знаеше какво точно се канеше да направи онзи.

Бях потънала в мислите си и почти не осъзнавах, че ме носеше на ръце. През цялото време усещах аромата на парфюма му, примесен с още нещо, което не можех да определя. Може би беше собствената му миризма, но не исках да го призная, защото беше наистина приятна. Нита убийците и мафиотите употребяваха парфюм? Възможно ли бе да мирише толкова хубаво? Беше странно, но ми се струваше, че той се старае да не се допира до ожулените места по тялото ми. Сепнах се като видях, че се бяхме озовали пред черния му джип. Заля ме вълна на отчаяние. Как можах да си помисля, че всичко е свършило? Не, аз все още бях тук с него и той нямаше да ме пусне да си отида. Господи, бях в ръцете му. Буквално. Мисълта, че е на път да си отмъсти, задето го нападнах преди да избягам, прати ледени тръпки по гръбнака ми. Той ме погледна косо и отметна кичур от тъмната си коса, който бе паднал пред лицето му.

— Още ли смяташ, че съм най-голямата опасност за теб? — гласът му беше дрезгав, както досега, но се усещаше, че се опитва да бъде търпелив.

Наистина не знаех какво да кажа. Не исках да ме смята за безпомощна (точно каквато се чувствах в момента), но и не исках да ме натика отново в багажника. Явно очите ми издайнически бяха отговорили на въпроса му. Въздъхна тежко и ме поведе към предната седалка. Когато седнах и той закопча колана, осъзнах, че наистина не знам какво да очаквам от него. Представях си един похитител да се държи малко по-различно — да ми крещи и да ме удря, да блъска предмети и да ме заплашва. Сега като се замисля, може би притежавах някакъв извратен късмет да попадна на най-сносния възможен престъпник.

На светлината от лампата в колата забелязах, че приличам на развалина. Цялата бях в почти черна кръв, която беше на път да изсъхне, а и беше толкова много, че ми се догади. Дрехите ми бяха скъсани и издрани, изцапани с калта от улицата. Лицето ми беше притеснително зачервено, а устните ми — напукани. Можеше всъщност да изглеждам далеч по-зле за отвлечено и нападнато момиче. Колата потегли и се потопих в мрак. Затворих очи с надеждата да ме осени някаква истина или прозрение. Може би нещата щяха да се оправят. Може би трябваше да го накарам да разбере колко бездушно постъпва с мен и имаше някаква нищожна вероятност да ме пусне. Крадешком извърнах поглед към профила му. По дяволите, беше красив… Беше съсредоточил очи в пътя. Изгарящи, мрачни, но наистина впечатляващи. Усетих странна тръпка в стомаха си. Беше ли нормално да съм обективна относно външния му вид при положение, че ми причини всичко това? При тебе нищо не е нормално, Ксения. Извърнах се бавно и подпрях чело в прозореца. Не смеех да го заговоря от страх да не го предизвикам с нещо и отново да ме напъха в багажника. Имах толкова въпроси, а мислите ми се заплитаха в главата и колкото повече се опитвах да разсъждавам логично, толкова повече изпусках нишката. Пред очите ми изникваха все повече ужасяващи образи и бях безсилна да отпратя отчаянието си. След всички кошмари и геройски издържаната нощ, беше направо нелепо да се предам точно сега. Не, Игор не трябваше да вижда слабостта ми. Но сълзите се стичаха по лицето ми без да се съобразяват с моите желания. Цялото ми тяло потръпваше от страха и отчаянието, които свиваха сърцето ми. Не можех да контролирам изблиците си — стисках ръце и впивах нокти в кожата си, опитвайки се да се окопитя. Не можех да плача пред него! Нямаше да му доставя това удоволствие! Изведнъж усетих ръцете му, които стиснаха моите, и сега забелязах, че е отбил колата в някакъв запустял път. Явно бяхме излезли от София. Инстинктивно се дръпнах от него. Обърнах се и видях в очите му сила и решителност. Погледът му беше твърд, но не и заплашителен. Почти си помислих, че се опитва да ме утеши. Колко извратено!

— Искаш ли да поговорим за случилото се преди малко? — попита на руски.

— Това, което стана там… — думите засядаха в гърлото ми. — Всичко това е…

Сълзите ме задавяха. Не успях да се овладея и отново извърнах лице към прозореца на колата. Той протегна ръка към рамото ми и ме обърна към себе си. Потръпнах.

— Това, което се случи там, вече свърши — плътният му глас изпълни пространството в купето. — Казах ти, че е опасно. Казах ти…

Не намираше думи, сякаш отговорите убягваха и на него.

— Ако стоиш с мен, нищо няма да те нарани.

Още не можех да повярвам колко абсурдно звучеше всичко. Започвах да се ядосвам. Трябваше да сложа край на този цирк.

— Обясни ми — с леко прегракнал глас му се озъбих — как по-точно и от какво ще ме пазиш? Откъде знаеш името ми, кой ти го е казал? Някой от клуба ли?

Ръката му все още стоеше на рамото ми. Кожата, оголена от раздраната блуза, усещаше топлината на дланта му. Не ме стискаше, макар че ако пожелаеше можеше да ми счупи някой крайник. Приближи и се опита да прикрие раздразнението си.

— Това е дълга история. Толкова ли не можеш да повярваш, че няма да те нараня? Не мислиш ли, че досега имах стотици възможности да го направя? — погледна ме толкова настоятелно, че ми се прииска да извърна поглед.

— Не, не мога да повярвам на нищо, което казваш! Какви са тези недомлъвки, какво искаш от мен?

Той въздъхна тежко и заговори все едно против волята си.

— Известно ми е, че си следена. Знам също така, че тези, които са тръгнали след теб, са много опасни и нямаш никакъв шанс да се справиш сама. Моята задача е да те опазя жива! Набий си го в главата и спри да ми създаваш неприятности!

Вече не беше толкова търпелив и можех да усетя гнева му съвсем ясно. Под „неприятности“ сигурно имаше предвид малкото ми бягство.

— За какво говориш? Никой не ме преследва освен теб! — измъкнах се от ръката му и очаквах той да ме сграбчи отново, но не го направи.

— А как ще наречеш това, което се случи преди малко? Изобщо осъзнаваш ли какво можеше да стане? — отвърна.

Накара ме да се почувствам като глупачка. Кой наистина ме беше нападнал? И защо бях усетила, че нямам никакъв контрол върху себе си? Онова лице… Стиснах очи за миг от ужас.

— Да, точно така. Спомни ли си сега? Исках да те подготвя, да ти разкажа всичко по реда си сутринта, но ти нямаше търпение да строшиш каната в главата ми!

Сега вече викаше.

— Какво изобщо си помисли, че ще постигнеш?

— А какво?! Да чакам да ме убиеш в леглото или… — млъкнах.

Нямаше нужда да му давам повече идеи.

— Защо ми е да те убивам чак сутринта? Помисли, Ксения! Причиних ли ти изобщо някаква болка откакто си с мен? — гласът му беше по-тих и вече се успокояваше.

— Може би не си ме наранил физически, но ти ме отвлече! Накара ме да се побъркам! — гласът ми изтъняваше, очевидно нямаше как да скрия колко съм ужасена. — А това, което направи преди малко… Ти… Ти му отряза главата! Как може да си такъв?! Кой си ти?

От мен струеше паника, страх, гняв. Той въздъхна изморено. Впи синьо-зелените си очи в моите и ми заговори с пo-тих глас.

— Нямах друг избор. Не изпитвай съжаление или угризения за това, което сторих.

— Кой си ти? — чух ледения си глас някак отстрани.

Дълго обмисляше отговора си. След малко изгаси двигателя на колата като не пропусна преди това да хвърли едно око в огледалото за задно виждане, размърда се на седалката и се загледа напред в тъмнината.

— Дойдох в България, за да те издиря и да те запазя жива. Съжалявам, че трябваше да те… отвлека — добави. — Направих го, само защото знаех, че няма да дойдеш с мен доброволно. — Понечих да кресна, но той размаха вяло пръст пред лицето ми, за да замълча. — Имаш въпроси, знам. Но най-важното, което трябва да знаеш, е, че в мига, в който ти разкрия всичко, животът ти ще се промени. Не се опитвай да оспорваш думите ми, няма да чуеш нито една лъжа и ако искаш да останеш жива, ще ти се наложи да поумнееш и да започнеш да ми вярваш.

Напрегна се, готов за възраженията ми, но аз не продумах. Гледах го в очакване.

— Това, което те нападна в онази уличка, не беше човек — сега гласът му беше напрегнат. — Видя ли лицето му?

Кимнах, притаила дъх, съвсем озадачена, а той на свой ред ми отправи поглед, с който искаше да ми каже да се подготвя.

— Това беше кръвожаден — аз смръщих вежди и зачаках да продължи. — Или както е известно сред хората — вампир.

Думите му увиснаха във въздуха. Гледах го и очаквах да се изсмее и да ми каже: „Ха, хвана се!“. В изражението му обаче нямаше нищо шеговито. Беше сериозен и студен. Вампир? Повдигнах вежди с насмешка и наистина, ама наистина, не си представях, че може да говори подобни глупости.

Тогава обаче си спомних чертите на онова лице. Беше си съвсем като на човек, но и не беше. Кожата му беше бледа като на мъртвец. Очите му наподобяваха ледени бездънни ями. Да, Игор беше прав, че това нещо не приличаше на човек. Но да допусна мисълта, че може да е нещо друго беше абсурдно! Може би беше наркоман, неадекватен от свръхдоза. Но не беше първият наркоман, когото виждах, и определено другите не приличаха на него. А може би Игор беше наркоман и не знаеше какво говори! Нещо в изражението на онова лице всяваше ужас в мен, не просто страх или безпомощност, не. Беше нещо повече. Гласът на Игор ме изкара от унеса, в който се бях потопила.

— Ксения, чу ли какво ти казах?

Опитваше се да бъде внимателен, незнайно защо. Всичко това беше една глупава шега…

— Игор — за първи път изрекох името му без някакво прикрито чувство на злоба или отчаяние. — Подиграваш ли се с мен?

— Ни най-малко.

— Ти нормален ли си?! — възкликнах. Той обаче не промени изражението на лицето си. — Вампирите са измислица. Има ги само във филмите и глупавите легенди.

— Говоря сериозно — погледна ме мрачно.

Имах чувството, че действително си вярва.

— Наистина не си нормален… — погледнах го смаяно.

— Повярвай ми, не се сблъсквам с кръвожадни за първи път, Ксения.

Долових изучаващия му поглед и след миг колебание той протегна ръката си и я допря до челото ми. Усетих как дланта му ме изгаря и познатото чувство на задух и горещина отново заля тялото ми. Ушите ми глъхнеха. Светът около мен пак се завъртя. Пред очите ми започнаха да се появяват мрачни и зловещи картини. Студени лица се мяркаха и пак изчезваха. Изострени кучешки зъби. Настървени очи, гледащи право в мен. Картините се стопяваха една в друга. Ужасяващи писъци и викове за помощ. Кръв. Много кръв. Едно лице се материализира пред мен и бавно, сякаш с наслада облиза устни с език. Започна да смуче кръвта. Очите се впиваха в мен. Смразих се. Исках да избягам. „Махни ме оттук!“ извиках. Сърцето ми биеше бясно в гърдите. Изведнъж всичко изчезна. Страшните очи вече не ме гледаха. В следващия момент бях в някаква огромна зала с мраморен под и изрисувани орнаменти по стените. Беше красива, но и някак студена, негостоприемна. Забелязах една висока мъжка фигура в гръб. Беше гордо изправена и излъчваше респект. Той се обърна с лице към мен и закрачи. Игор. Разбира се…

— Ксения, какво има? — не говореше на мен.

Колко странно… Почувствах нечие чуждо присъствие и се извърнах рязко. Отново видях себе си отстрани. Само че другата Ксения беше различна. Не можех да я опиша, но имах чувството, че изглеждаше по-силна, пораснала. Но и тъжна. Тя го погледна бавно и тогава той ѝ заговори с нежен и успокояващ глас.

— Не искаш да си тръгнеш от нея, нали?

Тя кимна обезсърчено.

— Всичко е наред, ще я видим отново… — той протегна ръка и внимателно отмести косата ѝ назад — когато всичко свърши.

— Уморена съм от битки. Уморена съм от това да се озъртам постоянно и да чакам да ме нападнат. Но вече знам, че нямам друг избор.

В този момент почувствах, че се свързвам с нейните емоции и мисли. Усещането беше неописуемо. Обгърнаха ме умора и отчаяние, но имаше нещо, което ме притесни още повече. Знаех, че ни преследват. Нея и мен. И какво ни преследва. Светът се завъртя и се завърнах в колата. Дишах много по-тежко отпреди и усещах как главата ми гори като подпалена. Бях вперила широко отворените си очи в Игор и се опитвах да си поема въздух.

— Дишай — каза ми той. — Дишай бавно — в тона му се прокрадна онази успокоителна нотка, която долових, докато ставах свидетел на разговора между „мен“ и него.

Премигнах.

— Какво… ти… — заекнах. Инстинктивно се свих в седалката.

— Всичко е наред, спокойно — продължи с премерен глас. — Просто дишай.

Изведнъж подскочих и се протегнах да отворя вратата, но коланът ме дръпна рязко назад. С треперещи ръце се опитах да го откопчая, но не можех да координирам движенията си. За моя изненада Игор освободи колана и се пресегна през мен да отвори вратата. Погледнах го колебливо, а той изучаваше реакцията ми. Очите му обхождаха лицето и тялото ми и за миг се почувствах странно познато, сякаш вече бях преживявала това. Студеният въздух ме поосвежи и се подпрях на предния капак на джипа. Нощта беше към края си. Толкова много събития се случиха, а още не се беше съмнало. Дори не можех да си спомня кога започна всичко.

— По-добре ли се чувстваш?

Господи, наистина беше загрижен! Само до преди минута това щеше да ме изуми, но сега имах усещането, че очаквах да реагира точно така. По странен начин мислите на другото ми „Аз“ се бяха преплели с моите и сега виждах неща в Игор, които не бях доловила преди.

— Да — отроних едва чуто. — По-добре съм. Но ти… Ти знаеше какво ще последва, нали? Знаеш, че съм видяла нещо.

Той кимна утвърдително. Продължаваше да ме гледа търпеливо.

— Как го направи?

— Ти го направи. Аз само помогнах.

— Но как? — смръщих се.

— Знам за теб повече отколкото ти самата знаеш за себе си. Знам, че можеш да виждаш.

Говореше много потайно, но разбрах какво има предвид. Той някак бе научил за странните ми сънища и това, което приличаше на транс. В действителност самата аз се сблъсках с тях съвсем скоро и не знаех какво значат.

— Видя ли каквото трябваше? — в гласа му се прокрадна любопитство.

Погледнах нагоре към очите му и за първи път се почувствах уверена в това, което щях да кажа.

— Видях повече.

Глава 4

Не мога да кажа как, но вече знаех, че думите на Игор бяха истина. Бях се свързала с мислите и емоциите на другото ми „Аз“, когато отново изпаднах в едно от онези странни състояния на полусън, полусъзнание. И още по-странно беше, че повярвах на всичко, което почувствах в онзи миг. Може би това затвърждаваше тезата ми за обзела ме лудост, но не можех да пренебрегна вътрешното си, направо крещящо чувство, че е дошъл моментът да действам рационално. Е, според налудничавите обстоятелства, разбира се… Не съм предполагала, че ще си го помисля сериозно, но ето че и това се случи. Гонят ме вампири. Добре, нека започна отначало. Вампири съществуват. И гонят мен. Искрено се надявах да не съм обект на преследване от всички вампири, но да знаех, че и един беше по петите ми, беше достатъчно страшно. И тук идваше моментът да призная, че Игор се беше появил за нещо повече от обикновено похищение. Да, звучи наивно, но след като надзърнах в главата на другата Ксения по време на транса, вече не гледах по същия начин на него. Действително руснакът ме беше отвлякъл и се опита да ме държи затворена в непозната къща, но усетих някаква странна връзка помежду ни. Между него и другото мен. Ксения му вярваше, знаеше, че е с нея, за да я отърве от заплахата. А той, от своя страна, чувстваше задачата си като дълг. Но защо? На кого можеше да е задължен и кой се интересуваше от мен? Погледнах към небето. Беше мрачно, черно, и ме накара да се почувствам още по-потисната. Гласът на Игор ме сепна.

— Какво имаш предвид като казваш, че си видяла повече?

— Ами… видях каквото искаше да видя — за вампирите имам предвид. Но усетих още нещо. Имам чувството, че това, на което станах свидетел, тепърва предстои да ми се случи…

Погледнах го с надеждата, че ще ми обясни. Все пак той беше този, който ме накара да го видя. По лицето му пробяга съвсем лека усмивка. Усетих, че крие нещо.

— Така е — той се замисли за секунда. — Наистина ще се случи, но това зависи само от теб.

— Стига с недомлъвките вече. Ще ми кажеш ли какво става? — бях нетърпелива и всеки един негов отговор ме объркваше все повече.

— Това, което виждаш, са моменти от твоето бъдеще. От твоето и това на много други хора. Мислех, че си го разбрала вече. — В гласа му усетих някаква несигурност, което определено не беше типично за него.

— Как така мислиш? Нали имаше всички отговори? — отвърнах припряно.

— Колко пъти ти се е случвало да виждаш тези неща?

Той склони глава към лицето ми. Беше толкова близо, че усещах топлината, която атлетичното му тяло излъчваше. Поколебах се за миг.

— Три пъти — отвърнах, а той ме погледна невярващо.

— Само три? Сигурна ли си?

— Да, сигурна съм — забелязах в гласа си раздразнение. — Малко ли ти се вижда?

— Да. Мисля, че изпускаш разни моменти. Откога започна всичко?

Все още стоеше близо до мен. Започнах да мисля трескаво и разбирах какво имаше предвид.

— От тази нощ. Затова излязох от клуба. Беше много странно и не ми достигаше въздух.

Наистина, какво се случваше с болния ми мозък? Не съм чувала подобни видения да са споходили реален човек. Разбира се, знаех за съществуването на врачки и медиуми, но считах по-голямата част от тях за шарлатани.

— А преди това случвало ли се е нещо, което е наподобявало виденията ти? — усетих, че му ставаше не по-малко любопитно отколкото на мен.

Я виж ти, руснакът наистина нямаше всички отговори!

— Чакай, чакай, „видения“? Наистина ли говориш сериозно? Аз не съм врачка, разбра ли? Това е нещо друго и започвам да мисля, че трябва да ме прегледа доктор. С всичко, което се случи в живота ми, съм сигурна, че съм повредила мозъка си и започвам да губя разсъдък. Предполагам, че стресът и депресията са допринесли.

— Ксения, убийството на родителите ти само е отключило твоето състояние. Не е причина да полудяваш.

— Откъде знаеш за това? — извиках.

Не можех да повярвам! Как Игор беше разбрал за родителите ми? Откъде знаеше, че са убити? Пълното ми объркване и паниката в гласа ми го накараха да заговори по-меко.

— Разбира се, че знам за родителите ти. Заради тяхното убийство разбрах, че са след теб.

Имаше предвид вампирите. Но какво общо имаха те с майка ми и баща ми?

— Те бяха причината да дойда тук — додаде. По изражението му разбрах, че не му беше приятно да говори за това.

— Какво имаш предвид? Какво общо имат те с теб и с… вампирите? Откъде ги познаваш? — взрях се настойчиво в очите му.

Нямах намерение да го оставя да се измъкне от този разговор.

— Не ги познавам. Не и лично. Но след случилото се с тях ми стана ясно, че ти си следващата — гласът му трепна. Съвсем леко, но го долових.

И тогава осъзнах смисъла на думите му. Той имаше предвид, че родителите ми са убити от вампири. Мили Боже, това не можеше да бъде вярно! Майка ми и баща ми — убити от вампири. Започна да ми прилошава и усетих, че ще повърна. Игор ме хвана за ръката и ме подпря на джипа, за да не изгубя равновесие. Почувствах се така, сякаш отново виждам мъртвите им тела. Заля ме вълна на отчаяние. Знаех, че бяха мъртви. Вече бях приела този факт, колкото и да ми костваше. Но начина, по който са били убити… това беше нещо съвсем различно. Усетих в гърдите си зараждаш се гняв. Желанието за мъст надигна грозно глава — исках да ги унищожа със собствените си ръце. Игор забеляза треперещите ми длани и начина, по който бях прехапала устни. Хвана ме за раменете и ме погледна косо.

— Ксения, успокой се — каза бавно. Лицето му придоби извинително изражение. — Съжалявам… мислех, че си се досетила.

Той отклони погледа си.

— Не мога да повярвам! — извиках. — Как можа да не започнеш с това! Как…

Наистина, как можеше да го скрие от мен и каква реакция очакваше? Едно беше вампири наистина да съществуват и да гонят мен. Но съвсем друго да са се добрали до семейството ми. Отпуснах безсилно ръце. Гневът, който почувствах да се надига в мен така ненадейно, сега вече стихваше. Игор отново се загледа в очите ми и този път ясно разбрах — чувстваше вина. Може би му беше тежко, че го обвиних за премълчаната истина, или се измъчваше, че бях разбрала по този начин.

— Отново… съжалявам. Не само за това, че думите ми те нараниха. Съжалявам за родителите ти.

Няколко минути мълчахме. Нямах нищо против, даже го предпочитах. Не знаех какво да мисля. Не исках да чувствам. Игор беше прав — животът ми наистина се промени. Само за миг всичко вече беше различно. Какво нещо е съдбата, ако въобще можех да кажа, че вярвам в подобни понятия. Само допреди няколко часа живеех с тъгата в себе си и започвах да вярвам, че трябва да продължа с живота си. Дори си мислех, че съвсем скоро ще напусна онзи гаден нощен клуб и ще започна на чисто — може би щях да успея да си намеря по-приятна работа и да се запиша да уча задочно в някой университет. Но вече не. Може и сама да определях изборите в живота си, но тази „съдба“ продължаваше да ми прави гадни номера. Засипваше ме с удари, докато накрая не показа острите си зъби. Каква ирония само!

Докато размишлявах задълбочено, усетих Игор да се приближава към мен. Избърса с пръсти една сълза от бузата ми. Погледите ни се преплетоха и почувствах как кожата ми изтръпва от допира на ръката му. Отново ме лъхна познатият аромат. Дръж се по-сериозно! Да, наистина трябваше да се стегна, но с всяка изминала секунда потъвах все по-надълбоко в очите му. Той се дръпна изведнъж от мен и застана три крачки назад. Погледът му обаче продължаваше да ме фиксира.

— Не отговори на въпроса ми. Има ли нещо подобно на видение, което си имала преди тази нощ? — сериозността в гласа му се завърна и грубо разкъса тишината.

Беше студен и дистанциран.

— Не. Да. Може би… Но беше съвсем различно.

Знаех колко глупаво ще прозвучи, ако му кажа, че съм сънувала чудовища. От друга страна неговите приказки за вампири звучаха още по-глупаво.

— Появиха се тези странни сънища. Но те не бяха като моите… видения — преглътнах.

Не можех да повярвам, че употребявам тази дума!

— Бяха някакви накъсани моменти и единственото, което се повтаряше, бяха лицата на непознати хора, които много ми приличаха на… — наистина не можех да кажа чудовища. Беше смехотворно! Но как иначе можех да ги опиша? — …на нещо нечовешко.

Игор ме погледна със сключени вежди и явно очакваше да продължа с описанието.

— И? Какво правеха те в съня ти?

— Казах ти, не знам. Всичко е било плод на въображението ми. Не знам защо ги сънувах.

Нужно ли беше да изтъква колко глупаво звуча?

— Не, имам предвид направиха ли нещо конкретно? Случваше ли се нещо в съня ти?

Игор плъзна ръка в джоба си и извади кутия с цигари. Димът от цигарата се разстла около нас като примамваш воал, който изчезваше между лицата ни. По принцип не обичах цигарите. Никак даже. Но този руснак пушеше сякаш това беше изкуство. Самите му жестове го караха да изглежда някак по-зрял и привлекателен. И докато всмукваше поредната доза никотин, очите му проблеснаха изпиващо срещу моите. От това стомахът ми се сви още повече.

— Не, нищо не правеха. Беше неясно, замъглено. Не си ли сънувал кошмари досега?

Напрежението, което изпитвах от присъствието му, ме караше да се държа леко истерично. Сякаш досега не съм била с момче. Е, не че можех да кажа, че Игор е момче…

— На колко години си впрочем?

Ксения, за Бога, какви ги дрънкаш?! Глупавият ми въпрос предизвика глобално затопляне по лицето ми и почти можех да видя руменината по него, сякаш бях ученичка в пети клас. Помислих си, че няма как да се почувствам по-неловко, докато не забелязах крайчетата на устата му да трепват в лукава усмивка. Замълча за кратко без да откъсва погледа си. Беше очевидно, че се забавляваше на мой гръб. Гадняр.

— На двадесет и седем.

Очите му се плъзнаха по тялото ми. Автоматично погледнах надолу към себе си и от окаяната гледка, която представлявах в момента, се почувствах още по-глуповата. Разбира се, и той се открояваше сред тълпата, но по съвсем различен начин. Изглеждаше добре. Много повече от добре. Видът му беше респектиращ и впечатляващ. Никога нямаше да предположа, че преди малко е отсякъл главата на вампир. Нямаше нито капка кръв по себе си, дрехите стояха по мускулестото му тяло като ушити по поръчка. Настана неловко мълчание.

— Предпочитам да изясним всичко сега. Не мога просто да стоя и да се надявам да ме осветлиш по въпросите, които ме измъчват — пророних най-накрая.

Макар вече да вярвах, че Игор няма да ми причини зло, все още нещо в него ме смущаваше. Имах чувството, че идва от различен свят. Беше уникален по своята същност и начина, по който се движеше и действаше. Всеки негов жест ми правеше огромно впечатление и дори само погледът му ме караше да се чувствам уязвима.

— Може би трябва първо да подредиш мислите и въпросите си и тогава да говорим.

Хвърли фаса на земята и се запъти към шофьорското място в колата. Огледах се наоколо — намирахме се насред нищото. От едната страна на пътя имаше гъсти гори, от другата — безкрайна пустош. Не бях сигурна, че искам да тръгна с него, но и никак не исках да остана тук. Особено през нощта. Запали двигателя и зачака да вляза в джипа.

— Къде отиваме? Какво мислиш да правиш? — запитах, опитвайки се да прикрия връхлетялата ме истерия.

— Първо трябва да ти намерим дрехи — отвърна. — Не може да стоиш така. Качвай се.

— Искам да знам къде отивам.

— Ксения, не е безопасно да се заседяваме на едно място. Опитват се да те открият — отвърна нетърпеливо.

— Защо просто не отидем вкъщи? Ще си спестим много главоболия.

Беше странно да казвам „ние“, но знаех, че не можех да му се измъкна толкова лесно. А и ако искаше да прави нещо с мен, досега да го беше направил. Какво толкова можеше да се случи, ако го поканех в апартамента си?

— Защото кръвожадните много добре знаят къде живееш. И след като днес убих един, ще са подготвени — той се обърна към мен с мрачно изражение. — Повече не можеш да се върнеш там. За теб няма път обратно.

От думите му сърцето ми прескочи. Беше истина, макар и болезнена. Нещата нямаше как да се върнат постарому. Прокарах отчаяно ръце през сплъстената си коса.

— Ще си намеря ново жилище — отвърнах.

Какво се очакваше да направя, за да се спася?

— Наистина ли мислиш, че това ще ти помогне? — запита невярващо и излезе от колата. Приближи се и ме загледа. — Няма да се спрат пред нищо. Убили са майка ти и баща ти. Опитаха се да убият и теб. Няма да се откажат, докато не го направят.

— Значи вече съм мъртвец! Това ли казваш? — извиках.

Чувството на безсилие се засилваше с всяка негова дума.

— Остави ме да ти помогна — отвърна решително. — Мога да ти помогна.

— Как? — запитах го уморено и очите ми се напълниха със сълзи.

Страхът пъплеше по тялото ми, кожата ми настръхна. Той видя моята реакция и свали шлифера си. Наметна го върху раменете ми и отвърна тихо:

— Мога да те отведа в Москва. Там е различно.

— Москва? За нищо на света! — отвърнах, шокирана от отговора му. — Побърка ли се? Как очакваш да захвърля живота си тук? Не познавам никого в Москва. Никого в цяла Русия!

— Там има към кого да се обърнеш. Ще те запозная с хора, които могат да ти помогнат. Други като теб — отвърна Игор търпеливо.

— Няма да ходя в Русия! — отсякох. — Трябва да има друг начин.

— Няма. Съжалявам, но тук не мога да ти предложа защитата, която ще получиш там.

Погледът му ме объркваше. Звучеше искрен, изглеждаше така, сякаш наистина искаше да ми помогне. Но предложението му беше прекалено. Идеята да зарежа всичко тук и да отида там ми се струваше абсурдна.

— Каква защита?

— Ще те заведа на място, защитено от кръвожадни. Място, където няма да могат да се доберат до теб. Ще те пазят хора, обучени за това — отвърна.

Направи ми впечатление, че избягваше думата „вампири“. Може би не бе прието да се използва в средите, които знаеха за тях.

— Какви са тези хора? — побързах да попитам.

Той отклони поглед.

— Хора като мен — отвърна след няколко секунди колебание.

Погледнах го мълчаливо и се опитах да осмисля казаното.

— Значи ти си обучен за това? Да убиваш… вампири? — запитах колебливо.

Той кимна.

— Защо?

Игор ме изгледа въпросително и наклони глава леко настрани.

— Защо съм обучен? Или защо ги убивам?

— Защо си обучен. Ясно ми е защо ги убиваш.

— Защото някой трябва да бъде — отвърна сухо. — Защото трябва да има баланс.

— Какви са тези уклончиви отговори? Какъв баланс? — възкликнах, подразнена от недомлъвките му.

— Ксения, трябва да тръгваме. Ще отговоря на всичките ти въпроси, но не тук. Не сега — отвърна решително. — Качи се в колата. Ще хванеш пневмония — добави по-меко.

— Искам да ми отговориш сега. Не може да искаш да отида с теб в друга държава само защото си казал! Какво очакваш? Да приема всичко само на честната ти дума?! Познавам те от пет минути, четири от които ме държа в плен! — отвърнах му жлъчно.

— Не се ли доверяваш на себе си? На това, което видя и усети? — запита ме предизвикателно в отговор.

— Не знам на какво да вярвам! Осъзнаваш ли колко налудничаво звучи всичко? — махнах с ръка и закрачих.

— Забрави ли какво се случи преди малко? Кръвожадният, който те нападна, не беше плод на въображението ти — отсече.

— Откъде да знам, че наистина е бил… кръвожаден? Много по-вероятно е да си измисляш всичко! Опитваш се да ме манипулираш, затова ми наговори всички тези глупости! За да замина с теб в Русия!

Мислите ми се лутаха хаотично и паниката вземаше връх. Игор ме гледаше все едно бях луда и се приближи по-близо. Аз се отдръпнах инстинктивно, но той ме хвана за ръката.

— Дишай, Ксения. Просто дишай — отвърна успокоително. — Знаеш, че е истина. Знаеш го с всяка част от себе си. Спомни си видението и как се почувства тогава.

— Не искам! — изридах. — Не може да е истина!

— Трябва да го приемеш — отвърна и стисна окуражително ръката ми. — Приеми го и продължи напред.

— Престани! Престани с глупостите! — извиках и се изтръгнах него. Отидох към предницата на джипа и продължих да викам. — Искам отговори! Искам да знам защо се случва това!

— Не мога да ти кажа защо се случва, но мога да те уверя, че не можеш да се защитиш без моята помощ. В България няма кой да ти помогне — отвърна все така търпеливо.

— А защо в Русия да има? — попитах ядно.

— Защото там има на кого да се доверя. Има цяло общество, което е наясно със съществуването на кръвожадните, и тези хора правят всичко по силите си да помогнат на хората. Да предотвратят още убийства на невинни. Тук всички са пръснати и никой не е заинтересован от това да защити другия.

— Значи и тук има такива хора? — отвърнах обнадеждено.

— Не ме чуваш, Ксения! — извика. — Няма кой да ти помогне тук! В България такива като мен не защитават никого. Просто оцеляват на малки групи. Никой не може да се погрижи за теб.

Думите му ме жегнаха. Мисълта, че зависех от милостта на някакви непознати, ми се виждаше толкова страшна. Не исках това. Не исках животът ми да зависи от някого.

— Ще ти кажа всичко за моя свят. За Москва. Но трябва да се махнем оттук — започна да ме увещава и протегна ръка все едно примамваше към себе си подплашено диво животно.

Премигах, за да спра сълзите си, и се запътих бавно към вратата на колата.

— Няма да замина никъде. Не можеш да ме принудиш — казах му докато се качвах в джипа. Игор замълча. — Чу ли? Не можеш да ме принудиш!

— Ксения, просто се опитвам да те запазя жива и здрава.

— Ако тръгна нанякъде, ще бъде, защото така искам. Не защото си ме принудил — продължих, все едно не беше казал нищо.

— Нека първо се махнем оттук — каза по-скоро на себе се и запали двигателя.

Аз се облегнах на седалката и се загледах в черното небе. Нямаше нито една звезда.

*  *  *

Имах чувството, че съм спала няколко минути, но слънцето грееше и беше застанало в най-високата си точка. Беше обяд. Стреснах се като осъзнах, че не зная къде се намирам. Как така съм спала непробудно толкова дълго време? Бях сама в колата, а вратите бяха заключени. Огледах се и забелязах отвън градинка с алеи и зазимена каменна чешмичка. Тук-там се виждаха дървени пейки, на които никой не беше сядал заради разтопения по тях сняг. Е, мястото не изглеждаше заплашително. Всъщност ми се стори познато. Близо до джипа бяха паркирани още няколко коли. Повечето регистрационни номера бяха от Бургас. Ясно. Ето къде бях. Загледах се във волана и в таблото на джипа. Mercedes G Class. Как можех чак сега да забележа с каква кола бях отвлечена снощи? Сепнах се. Къде по дяволите беше Игор? Мразех да чакам, а да чакам без да зная защо и за колко време, ме побъркваше.

Имах нужда да се разтъпча, но нямаше как да изляза. На задната седалка видях два хартиени плика. Единият беше на McDonald’s. На втория нямаше надпис, но беше доста по-обемен от другия. Отворих го и извадих чисто нови дънки, красив кашмирен пуловер в много бледо лилав цвят, черно кожено яке с пухена подплата и ниски черни боти на войнишки ток. Уау, явно Игор не си е губил времето. На дъното на плика имаше още нещо — чифт памучни чорапи и мокри кърпички. Останах изненадана от неговата съобразителност. Вярно, налагаше ми се да си сменя дрехите, но не се бях замислила, че не мога да се появя в този вид на публично място. Набързо се преоблякох и почистих лицето си с кърпичките. Погледнах се в огледалото и със задоволство установих, че люляковият цвят на пуловера подчертава сините ми очи по особено приятен начин. Почувствах се доста по-добре. Оставаше ми само да си среша косата — вече нямаше нищо привлекателно в нея. Беше рошава, сплъстена и заплетена. За съжаление не разполагах с луксове като четка или гребен, но пък на ръката си носех един ластик за коса и набързо я оформих във висока конска опашка.

Продължих да чакам. Малко по малко започвах да се изнервям и реших, че е добре да похапна. Храната винаги ми доставяше огромно удоволствие и може би сега щеше да ме успокои, особено щом беше вредна и калорична. Докато предъвквах ненаситно, забелязах стройната и висока фигура на Игор да приближава. Не можах да реша дали се радвах да го видя или предпочитах да го блъсне автомобил.

— Какво правя на другия край на България? — запитах го още преди да седне на кожената седалка.

— Страната ти не е толкова голяма — отвърна с усмивка.

— И въпреки всичко — Бургас?

— Казах ти, че не можем да се застояваме. На магистралата беше безопасно — отговори и ми хвърли продължителен поглед. — Намерила си дрехите.

— Да. Мерси.

Не знаех дали сърдечно да му благодаря или да му покажа колко съм раздразнена, че ме беше заключил в колата. В Бургас! Той ме изгледа и за момент ми се стори, че в погледа му се мерна одобрение.

— Уцелил съм размера — долових някакво подобие на усмивка в ъглите на устните му.

— Сигурна съм, че докато ме мъкнеше към джипа си разбрал точно кой размер съм… — отвърнах саркастично.

Той се направи, че не е чул забележката и се обърна небрежно към мен. Беше спокоен.

— Проясни ли мислите си?

Добър знак. Щях да успея да изкопча отговорите на всичко, което ме интересуваше.

— Да. Предполагам, че вече нямаш извинение да отвръщаш на въпросите ми с мълчание или недомлъвки — прозвуча по-скоро като констатиран факт, отколкото като въпрос.

— Нямам нужда от извинение, за да действам както реша за добре — отсече.

Долових раздразнението му, макар той да го показваше доста по-елегантно от мен.

— Тук ли предпочиташ да разговаряме или имаш по-добри идеи?

— И тук става — отвърнах.

Колкото по-малко свидетели имаше, толкова по-добре. Не се нуждаех от непознати, които да подслушват откачения ни разговор. Той кимна с одобрение и се настани по-удобно на седалката.

— Първо искам да вметна, че никак не ми допада да ме заключваш в колата и да изчезваш нанякъде без дори да оставиш бележка.

— Ти спеше. А и не мога да рискувам да не те намеря. Мислех, че сме уточнили този въпрос.

Ясно, раздаваше го шефски. Нямах намерение да се отплесвам в спорове, макар и да ми се искаше да му кажа някоя и друга приказка.

— Откъде знаеш, че имам… „видения“, както ги нарече? — нямаше смисъл да увъртам, а и това не ми даваше мира от снощи.

— Забелязах го, когато те изкарвах от багажника. Виждал съм го и преди — отвърна.

— Какво искаш да кажеш? Видял си ме и в дискотеката, така ли? — той ме погледна любопитно и разбрах, че не е имал точно това предвид.

— Не, това не съм го забелязал. Но съм виждал други хора, които са получавали видения.

— Наистина ли има други като мен? — това прозвуча глупаво. Естествено, че имаше медиуми, но ми се стори, че не визираше тях.

— Да, не си единствена. Всъщност те са цяла една раса — обясни и прозвуча толкова естествено, сякаш говореше за времето.

Премигах объркано и усетих как вълнението ми нараства.

— Цяла раса? Какво говориш? Аз съм си съвсем нормален човек!

— Ксения, ти си всичко, но не и нормална. Но в това няма нищо лошо — побърза да добави. — Просто не си като другите хора. Но…

Той млъкна за момент. Явно нещо го объркваше, защото се беше отнесъл в мислите си.

— Но какво?

Почувствах как се напрягам. Щом и на него нещо в ситуацията му се струваше странно, можех само да си представя как аз щях да го приема.

— Тази твоя дарба не се е появила отникъде. Виденията се наследяват от рода, от който произлизаш. Твоите родители никога ли не са ти казвали за способностите си? — гледаше ме така сякаш очакваше от мен да си спомня важен момент от своето детство.

— Не, разбира се! Сигурна съм, че ако бяха живи, щяха да са толкова изненадани, колкото и аз. Те бяха съвсем обикновени хора — замълчах, за да преглътна болезнения спомен за тях.

Липсваха ми толкова много. Игор се размърда неспокойно и ме изгледа продължително.

— Ксения, не съм чувал за човек от твоя вид, който е получил дарбата си от нищото. Един от родителите ти е имал тези способности и ти си ги наследила — Игор вече не говореше колебливо, беше убеден в твърдението си.

— Не, не може да бъде. Не разбираш… те бяха съвсем обикновени хора. Ако попаднеха в тази ситуация, биха реагирали по същия начин като мен.

Явно не бях достатъчно убедителна, тъй като Игор не взимаше думите ми на сериозно.

— А ти откъде изобщо знаеш за всичко това? И ти ли получаваш „видения“?

— Не — отвърна. — Но там, откъдето идвам, това е нещо нормално. Необходимо.

— В Русия това е нормално? Колко такива хора си срещал там? — учудих се.

— Не просто в Русия. В моето общество. Всеки от нас има определена роля и я изпълнява според възможностите си — уточни.

— Но нали човеците бяха в неведение за вампирите? Как тогава имате цяла общност?

Колко ли хора знаеха за това? Колко от убийствата, за които се споменаваше в медиите по цял свят, бяха дело на вампирите? Дали някой покриваше тези злодеяния? Докъде се простираха влиянието и властта им? Сякаш прочел мислите ми, Игор побърза да ми обясни.

— Наистина, по-голямата част не знаят за заплахата от кръвожадните. Но хора като теб и мен, наясно с тяхното съществуване, правят каквото могат, за да поддържат баланса.

Погледнах го озадачено, когато изрече последните думи.

— Трудно е да ти обясня, но кръвожадните съществуват от хилядолетия. Може да се каже, че колкото отдавна ние населяваме тази земя, толкова отдавна и те вървят по нея — долових оттенък на отвращение в думите му, когато говореше за тях. — Сигурно си чела различни легенди за вампири — кои земи са населявали и в какво се е състояло съществуването им. Повечето от тези легенди нямат нищо общо с истината — уточни. — Те не са мъртви. Те не са съживени трупове и не лежат в ковчези. Чесънът им вреди дотолкова, доколкото да ги отблъсне с лошия си дъх. Притежават впечатляваща сила, неустоима харизма и нормалните хора не могат да направят разлика между тях и всеки друг човек. Те са напълно способни да се слеят с тълпата и никой няма и да разбере, че са там.

— Но аз видях с очите си какво представляват! Те са ужасяващи!

Не можех да забравя мъртвешкото лице на вампира, който ме събори на земята в онази тъмна уличка.

— Очите му бяха толкова студени… сиви, жадни за смърт. Впиваха се в мен и ме караха да мисля, че… — замълчах.

Спомних си как вампирът ми беше внушил, че не мога да помръдна.

— Накарал те е да мислиш, че нямаш контрол върху собственото си тяло и съзнание? — завърши той вместо мен.

Кимнах. Явно това се случваше често по време на схватка с вампири.

— Да, но не съвсем. Имам предвид, че той сякаш се опита да вкара своите мисли в моето съзнание — допълних, макар и да не намирах особен смисъл в думите си.

— Но ти разбра, че всъщност не са твои, нали? Това е, защото носиш в себе си способността да виждаш. Затова и осъзнаваш по-ясно какво представляват вампирите. Имаш изострена интуиция, с която долавяш това, което обикновените хора не могат да доловят. Но повярвай ми, за всички останали те са едни нормални хора, които понякога могат да бъдат много интересни и привлекателни, а когато поискат — да се слеят с тълпата.

Поглъщах всяка негова дума все едно беше част от урока ми по история в десети клас. Този мистериозен свят, който се разкриваше пред мен, ме угасяваше, но и ме привличаше. Беше твърде рано да си призная, че съм любопитна. Истината беше, че се чувствах едновременно уплашена, объркана, шокирана и заинтригувана. Но преди всичко бях ужасена.

Трябваше да видя по-голямата картина, да почувствам със сърцето си какво трябва да направя. Бях изправена на кръстопът и изборът беше мой. Е, може би Игор не смяташе така и виждаше само един изход от ситуацията, но нямаше начин да му позволя да избира вместо мен. Можех да замина с него и да го оставя да се погрижи за всичко. Нямаше как да знам какво ме очаква и въпреки това трябваше да захвърля настоящето си в замяна на неизвестното. От друга страна можех да остана тук и да пратя Игор по дяволите. Да живея в моя собствен свят, но докога? Докога беше безопасно да се навъртам наоколо? Игор беше прав — и да се преместех в нов апартамент, в нов град дори, щеше да бъде трудно да се скрия от кръвожадните. Бяха намерили семейството ми. Бяха намерили и мен. Трябваше да имат причина и нямаше да се спрат пред нищо.

Да, Москва печелеше по точки. Но коя щеше да бъде Ксения Петрова там? Може би щях да свикна. С всичко се свиква, помислих си. Интуицията ми подсказваше, че мога да вярвам на Игор. Освен това фактите натежаваха в негова полза. Макар да не одобрявах методите му на убеждение — отвличане, задържане в плен и т. н., беше направил необходимото да ме запази жива. Дори разби носа на онзи нещастник от клуба, който не знаеше как да си държи ръцете на разстояние. И все пак една част от мен знаеше, че умишлено крие нещо. Изпитвах огромно желание да изкопча от него всичко още сега, на мига, но по-умно беше да държа устата си затворена. Игор ми беше необходим, ако исках да разбера докъде се простира мистерията около вампирите и каква беше моята роля в цялата тази история.

Глава 5

Никога не съм си въобразявала, че животът ми ще представлява бягство. Самото усещане за опасност и чувството, че не знаеш какво те дебне, коренно променят начина, по който гледаш на света. Да бъда въвлечена в толкова откачена история със сигурност не се включваше в плановете ми за бъдещето. Колкото повече се задълбочавах в ситуацията, толкова повече въпроси изникваха. Не бях свикнала да бъда нащрек. Вътрешният ми глас ми нашепваше, че не мога да избягам от това, което ме очакваше. Искрено се надявах обаче този мой глас да няма предвид смъртта. Всеки умира. Но никой не си мисли, че ще умре. Гледаш на смъртта като на нещо далечно и сякаш не вярваш, че ще те застигне наистина. Когато обаче си видял телата на убитите си родители и когато си бил на косъм от собствения си край, някак в главата ти се прокрадва идеята, че черната участ не е толкова далеч. Изведнъж смъртта става реална.

Едно е да се събудиш рано сутрин в понеделник, да закусиш, да излезеш от вкъщи на път за работа, докато пресичаш улицата, да те блъсне кола и да загинеш на място. Без мъчителни въпроси, без да се замисляш за пропуснатите моменти от живота, които си могъл да имаш. Без „сбогом“. Вече си мъртъв. Съвсем различно е обаче да чакаш смъртта. Да таиш надежда, че все пак може да я избегнеш. Да се озърташ през рамо, замаян от страх и параноя. Толкова ужасно е да чувстваш, че те наблюдават, да се чувстваш като плячка. При всеки шум се стряскаш, при всяко движение настръхваш. До следващия момент. До следващото озъртане. В такава ситуация се намирах аз и такъв страх изпитвах. Още по-страшно беше, че бях сама. Нямах близък до себе си, който да ми каже правилните думи — на утеха и грижовност. Изпитвах непреодолимата нужда да споделя с някого страховете си. Исках поне за миг да зърна лицето на баща си и да ми вдъхне кураж. Копнеех да усетя ръцете на майка си в нежна прегръдка. Тя щеше да намери правилните думи. И те щяха да бъдат „Не си сама“… Не ми оставаше нищо друго, освен да се озъртам.

Бяхме седнали с Игор в едно заведение в морската градина на Бургас. По-голямата част от помещението беше остъклена и от масата ни в далечината се виждаше Черно море. Искаше ми се да изляза навън и да почувствам мириса на сол във въздуха. Но времето беше ужасно и студеният вятър ни пронизваше дори през дрехите. Разбърквах механично кафето си с бъркалката, втренчила поглед в обувките си през стъклото на масата. Игор се беше отпуснал в сепарето, но наблюдаваше зорко вратата. Мобилният му телефон беше сложен до бутилката с минерална вода, която си беше поръчал. Не използваше чашата, донесена му от сервитьорката. Изглеждаше доволен от факта, че можеше да запали цигара в заведението и когато погледнах към пепелника, преброих четири фаса. Изпитвах нужда да взема душ, но се радвах, че поне мога да изпия чаша кафе на спокойствие. Отново хвърлих мълчалив поглед към Игор. Никаква промяна — продължаваше да се взира във вратата. Явно беше нащрек, въпреки че едва ли отстрани изглеждаше така.

— Чакаш ли някого? — наруших тишината.

Той се извърна към мен.

— Не — отново тишина. Нямаше ли да пуснат някаква музика в това заведение? — Реши ли вече? — запита ме след малко и ми отправи нетърпелив поглед.

— Да съм решила какво?

— Не си играй с търпението ми, Ксения — отвърна предупредително и отпи от бутилката с вода.

Аз го погледнах косо и едва потиснах желанието си да му фрасна един в лицето.

— Не мисля, че имам кой знае какъв избор — отвърнах и кръстосах крака.

— Значи ли това, че ще тръгнеш доброволно с мен? Ще заминеш за Москва? — запита ме и ме огледа от главата до петите.

— Да, това значи — отговорих през зъби.

— На мен ли си ядосана или на ситуацията, в която се намираш? — попита ме развеселено.

— Има ли разлика?

— Има доста голяма разлика. Но може би ще го проумееш след като погледнеш на нещата от друга перспектива — отвърна снизходително и хвърли бърз поглед към телефона.

— Ще трябва да преживееш факта, че виня теб за всичките си проблеми — казах саркастично и се загледах в телевизора, който беше пуснат без звук на канала на VH1. Течеше клипа на Aerosmith „Crazy“.

— И едно „благодаря“ стига — подразни ме.

Аз само изсумтях и отново отпих от кафето си.

— Трябва да си приготвя багажа. Налага се да се върнем в София.

— Не можем да се върнем там — отсече.

— Не мога да тръгна просто така! Трябва да взема някои неща, сред които пари и документите си!

— Не се притеснявай за пари. А документите ти са в мен — отвърна спокойно.

Очите ми се разшириха от изумление и рязко се наклоних към него.

— Документите ми са какво? Да не си близал в апартамента ми? — изсъсках.

— Наистина ли ще правиш проблем от това на фона на всичко останало? — нехайният тон в гласа му ме вбеси още повече.

— Как си позволяваш да ровиш в нещата ми? Влизането с взлом е престъпление!

— Отвличането също, но като гледам още не си подала жалба срещу мен — продължаваше да говори тихо и спокойно, от което ми причерня.

Изведнъж ме осени прозрението, че той въобще не е допускал мисълта да не замина с него. Самонадеяно копеле!

— Какво щеше да направиш, ако ти бях казала, че няма да дойда? Щеше да ме влачиш до терминала на летището и да кажеш, че съм ръчен багаж? — отвърнах ядно.

— А ти щеше ли наистина да останеш тук? — запита на свой ред и ясно долових, че ме предизвикваше въпреки усмивката, която беше плъзнала по лицето му.

— Не можеш да знаеш — троснах се и се загледах в бурното море през стъклената стена срещу мен.

Вълните прииждаха и се разбиваха в брега, поглъщайки всичко по пътя си.

— Не мога да не се сбогувам с приятелите си — казах след малко.

Той ме погледна мрачно.

— Налага се. Ако им се обадиш, ще задават въпроси и това може да се превърне в проблем.

— Ако не се свържа с тях, ще се обадят в полицията. Снощи изчезнах от клуба без никакво предупреждение. Чантата и телефона ми останаха там — загледах го в отчаян опит да го склопя, а той отвърна на погледа ми с едва доловимо неудобство.

— Телефонът и чантата ти са в мен.

— Как така?

— Преди да изляза от клуба и да те заваря с онзи… шибаняк — последното изрече с чиста неприязън, — взех нещата ти.

— Защо не си ми ги дал? — отвърнах все още изненадана от начина, по който реагира, когато заговори за онзи невъздържан идиот от клуба.

— Щях да ти ги дам, когато стигнехме в Москва.

— Нека тогава поне да им изпратя съобщение. Заслужават да знаят, че съм добре — заговорих развълнувано.

Не исках да си представям какво си мислят в момента. Ако все още не се бяха обадили в полицията, със сигурност бяха ужасно притеснени от изчезването ми. Игор все още се колебаеше какво да отговори, когато реших да изиграя последния си коз.

— Представи си как се чувстват в момента! След като родителите ми умряха, те бяха неотлъчно до мен през цялото време. Тревожеха се, че ще се забъркам в неприятности. Не искам да им го причинявам.

Силно се надявах, че Игор все пак има сърце някъде там под желязната фасада на хладнокръвен убиец. Той въздъхна и прокара нервно ръка през косата си.

— Ще им изпратиш точно каквото ти кажа и след това ще изхвърлиш сим картата. Не можем да рискуваме — рече най-накрая и се взря в мен със синьо-зелените си очи.

Кимнах облекчено и се отпуснах на канапето. Когато извади няколко банкноти от портфейла си и ги хвърли на масата, разбрах, че тръгваме. Взе телефона си и ми кимна да го последвам. Докато вървяхме към колата вдишах жадно от влажния морски въздух. Кога ли щях да се върна отново? Игор отвори багажника на джипа, извади хартиена торба и ми подаде телефона. Беше изключен, но за щастие имаше батерия. Това е моето „сбогом”, помислих си. Тук всичко приключваше. Издайнически сълзи се появиха в очите ми и побързах да ги изтрия преди Игор да ги е забелязал. Овладях емоциите си и след като дълго се взирах в екрана, натиснах бутона „Send”.

„Злати, съжаляват, че заминах без да ви се обадя, но имах нужда да се махна от София. След всичко, което се случи, не исках да се сбогуваме. Не знам колко време няма да ме има, но ще ви се обадя, когато се прибера. Засега искам да остана сама. Не се притеснявайте, ще се пазя от неприятности. Поздрави Тео от мен.“

Извадих картата от телефона и я хвърлих в една локва на земята до краката си. Игор отпусна ръка на рамото ми и ме подкани:

— Хайде, да тръгваме.

В този момент телефонът му иззвъня. Той моментално го извади от джоба на шлифера си и преди да успея да видя изписаното име на екрана, направи няколко крачки встрани и се извърна да ме погледне. Започна да говори тихо и неразбираемо в слушалката и периодично хвърляше по един кос поглед към мен и колата. Успях да доловя единствено фразите „добре е“ и „доста вироглава“. Затвори телефона, направи ми жест да се кача и потегли.

— Кога заминаваме? — попитах го, наблюдавайки правилните очертания на профила му и изразените му скули.

Брадата му беше набола и му придаваше още по-мъжествено излъчване.

— Полетът ни е в 17:45. Имаме два часа — отвърна без да откъсва очи от пътя.

Огледа се за някаква указателна табела и се отправи на север към квартал Сарафово.

— Отиваме директно към летището — отбелязах.

— Да — замисли се. — Гладна ли си? — запита ме.

— Не.

— Имаш ли нужда от нещо? — погледна ме внимателно и зачака отговор.

— Не — отвърнах след кратко колебание.

Той продължи да ме наблюдава.

— Добре ли си?

— Така излиза — отвърнах глухо и облегнах глава на прозореца. — Как ще оправим проблема с визата? — попитах след малко.

— Погрижил съм се за това. Няма да ни закачат — увери ме.

— „Погрижил съм се за това“ не е отговор.

— Визата ти беше подготвена още преди да замина — рече, след като първо въздъхна уморено. — Хора като нас се ползват с особени привилегии — повдигнах въпросително вежди и той продължи. — Да кажем просто, че си със статут на член на официална делегация.

— Шегуваш ли се? — изсмях се. — Не си ли забелязал на какво приличам? Още щом стъпя в „братска“ Русия, ще ме пратят обратно в България.

— Няма такава вероятност. Но не се притеснявай, всичко с документите ти е легално — отвърна уверено.

Докъде ли се простираха връзките му и колко ли влияние действително имаше? Замислих се за миг и въпросът ми се изстреля от устата ми преди да го обмисля.

— С кого говореше преди малко по телефона? — Игор свъси вежди, но не ме погледна. Реших, че така и така вече съм попитала, поне да получа отговор. — Ще ми кажеш ли?

— С човека, който намери следата за убийството на родителите ти.

— Така и не ми каза кой е той и как изобщо сте разбрали.

— Това не ми влиза в правомощията — отвърна категорично.

— Може да не влиза в твоите, но влиза в моите — отвърнах настоятелно.

Отново въздъхна.

— В Русия имаме начини, чрез които следим за нападения от кръвожадни. Това убийство привлече вниманието на някои хора. Трябва да се радваш, че успях да дойда навреме.

— Трябва ли да се почувствам поласкана, че сте обърнали внимание точно на „това убийство”? Кой решава на кого да помогнете? — запитах го подразнено.

Той стисна устни и замълча.

— Отговори ми, Игор!

— Ти си по-специална. Не си обикновен човек. Нормално е хората ни да искат да те предпазят.

— А защо не предпазиха родителите ми? — отвърнах с болка.

Гневът замъгли преценката ми. Знаех, че Игор не е виновен за смъртта им, но защо трябваше аз да живея, а те — не?

— Ако знаеха какво ще се случи с родителите ти, сигурен съм, че щяха да се опитат да го предотвратят — опита се да не се поддава на моите провокации и остана спокоен напук на желанието ми да ми изкрещи.

Исках да ми даде повод, за да мога да стоваря върху него целия гняв, който бях насъбрала.

— Всичко е една голяма тайна, нали? Защо просто не ми кажеш истината?

— Аз ти казвам истината, Ксения!

— Приказваш само с недомлъвки! Говориш с мен, но не ми казваш нищо! — развиках се. — Осъзнаваш ли какво се случва в момента? Осъзнаваш ли, че напускам родината си без да знам къде отивам всъщност и при кого?

— Говориш така, сякаш те отвеждам към гибелта ти! Дойдох тук, за да се погрижа за теб!

— Толкова хубаво се погрижи за мен, че всичко започна да се разпада с появата ти! Преобърна живота ми нагоре с краката! Всичко, което оставяш след себе си, е разруха! — изкрещях.

Игор ме погледна по начин, от който кръвта ми замръзна. Бях прекалила. За да не изкара яда си на мен, той натисна рязко газта и аз се залепих за седалката. Кокалчетата на ръцете му побеляха, докато стискаше волана и яростно сменяше предавките. Колата ускоряваше все повече и повече, но Игор не отделяше крака си от педала на газта.

— Престани! Игор, спри! Ще ни убиеш!

— Сега ли се разтревожи за живота си? — изръмжа той. — Сега ли искаш да се намеся?

— Намали! — повторих.

Но той не намаляваше. Джипът летеше по булеварда. Погледнах го ужасено. Беше обезумял.

— Съжалявам! — извиках и той удари спирачките.

Колата се закова в средата на платното и се чу воя на множество клаксони и груби подвиквания. Игор не откъсваше поглед от мен.

— Единствената разруха, която оставям след себе си, са останките на кръвожадните — гласът му беше като леден шамар в лицето ми. — Запомни това.

Аз го гледах втрещена и чаках светкавиците в очите му да стихнат.

— Знам, че си разстроена и имаш право да бъдеш. Ако ще ти бъде по-леко — бъди ми ядосана. Крещи ми, удряй ме, не ме интересува. Но недей да виниш мен за това, което те сполетя.

Въздухът помежду ни се нажежи. Сърцето ми биеше учестено и усещах как кръвта ми пулсира в ушите.

— Не те обвинявам — отроних без да мога да откъсна поглед от бурята в очите му.

— Добре — отвърна и отново потегли.

— Но няма да оставя нещата така — продължих все така тихо.

— Знам това — отвърна дрезгаво. — За разлика от теб, аз не те подценявам.

Скоро пристигнахме на летището. Бях потънала в мислите си и въобще не усетих кога се бяхме качили на самолета. Напусках България. Нямах представа кога щях да зърна лицата на приятелите си отново. Или кога щях да вдишам от странния мирис на зимата в София. И вече нищо нямаше да бъде както преди. Отсега нататък ме очакваше борба. Може би не с вампири, които искаха смъртта ми, но борба с непознатото. Със страховете ми. С Игор. Само допреди три месеца всичко беше толкова просто. И толкова хубаво.

— Ксения — тихият шепот на Игор ме накара да се обърна към него. — Съжалявам — рече и топлината на гласа му погали сетивата ми.

— Недей — отвърнах. — Дължа ти живота си — казах след малко.

— Не ми дължиш нищо — той сведе поглед към ръцете си и кракът му трепна.

Извърнах поглед към седалката пред мен и реших да му дам малко пространство.

— Не се страхувай — рече и ме погледна някак загрижено.

За първи път разбрах какво точно беше изпитала онази друга Ксения във видението ми от предишната нощ. Тя му вярваше и се чувстваше в безопасност с него.

— Ще направя всичко възможно да бъдеш като у дома си — рече.

Замълчах за секунда, защото не знаех как да реагирам на думите му.

— Благодаря — отвърнах.

Той кимна и аз продължих да гледам гъстите облаци, над които се носехме, и изпитах облекчение, че въпреки всичко именно той беше до мен.

Полетът не трая повече от четири часа. Времето, прекарано в самолета, мина неусетно. Единственото нещо, за което мислех, беше страха от неизвестното. Не бях пътувала много извън България. Кратките ми посещения извън граница се ограничаваха до две пътувания в Гърция, уикенд в Румъния и петдневна екскурзия до Венеция. Но Русия беше друго нещо. Единственото ми преимущество беше, че владеех руски език до съвършенство. Сякаш ми беше изпратен знак от съдбата — тънък намек за обрата в живота ми. Нямах търпение да видя с очите си Кремъл и Червения площад. Москва беше известна с изящната си традиционно руска архитектура и бях сигурна, че красотата ѝ щеше да ме порази. Но щях ли да свикна да живея в Москва? Щях ли да се адаптирам към този начин на живот? Къде щях да отседна? Сама ли щях да бъда? Колко време Игор щеше да си играе на детегледачка, докато не ме зареже по средата на някой междуградски път? Безброй подобни мисли препускаха през главата ми, отвеждайки ме накрая до най-стряскащия въпрос. Пари. Откъде щях да намеря пари да се издържам в най-скъпия град в света? Игор ми беше казал да не се притеснявам, но действително как можех да не се тревожа? Ако си въобразяваше, че ще приема от него финансова подкрепа, дълбоко се лъжеше. Не че изобщо ми беше намеквал за нещо подобно… Но пък щеше да ми бъде от полза помощта му да си намеря нормална работа. Може би след известно време щях да кандидатствам в някой университет и да ме приемат специалност руска филология, история на изкуството или нещо подобно. Струваше ми се подходящо, имайки предвид къде отивах.

Да, респектиращият и смущаващо привлекателен руснак до мен беше всичко, с което разполагах. Погледнах към него, докато слизахме от самолета на авиокомпанията S7 Airlines, и през тялото ми премина наелектризираща вълна, когато очите му срещнаха моите.

— Добре ли си? — попита ме.

— Да — излъгах. — Мислех си колко много имам нужда от гореща вана.

На лицето му се появи половин усмивка.

— Не се притеснявай, когато отидем в хотела, ще получиш всичко, от което се нуждаеш — беше направо невероятно как дрезгавият му и сериозен глас можеше да прозвучи толкова успокоително. — Трябва да побързаме. Не искам да се мотаем наоколо — каза и хвърли изучаващ поглед на заобикалящата ни тълпа.

От думите му нещо под лъжичката ме сви. Знаех, че говори за тях. Инстинктивно се обърнах назад, за да видя дали някой не ни следи. Не че щях да разбера, особено ако искаха да останат незабелязани. Игор протегна ръка и хвана моята. Сърцето ми заби учестено. Защо, по дяволите, подскачах, когато ме докоснеше? От стреса е, казах си. Той несъмнено беше най-привлекателният мъж, когото бях срещала. Може би ми харесваше това, че наистина беше мъж, а не просто момче. Или пък, че беше потаен и излъчваше такава сила. В него имаше нещо мрачно и опасно, което можеше да спре дъха на всяка жена. А може би те привличат тялото му на Аполон и лицето на Давид на Микеланджело! Изтласках тези смущаващи мисли далеч от ума си и се фокусирах върху това да броя всяка своя крачка, гледайки глуповато в краката си.

— Ксения? Чуваш ли ме? — Гласът на Игор най-сетне достигна до съзнанието ми и осъзнах, че не съм чула и думичка от това, което ми бе казал. — Трябва ми минута, за да се обадя по телефона. Искам да седнеш на тази пейка и да не мърдаш оттук. Разбра ли? — сериозността в гласа му и тялото му се беше завърнала.

Кимнах и отправих любопитен поглед към улицата, която се виждаше през отворените врати на сградата на летището. Вече бях в Москва! Беше особено и вълнуващо и нямах търпение да зърна гледката, която щеше да се открие пред очите ми. Имаше голям трафик, и макар хората да бързаха и да се суетяха, във въздуха се усещаше странна летаргия… Хм, странно, но се почувствах в безтегловност. Стана ми горещо и разкопчах якето си. Не трябваше ли тук да е по-студено отколкото в Бургас? Усещането започна да става прекалено неестествено. Околните шумове заглъхнаха и се възцари тишина. Помислих си, че отново се пренасям към някое видение, но докато чаках ушите ми да заглъхнат и да ми причернее, не се случи нищо. Главата ми се замая, но останах в съзнание. И изведнъж чух пронизителен писък да отеква в огромната зала. Женски глас, изпълнен с болка и сковаващ ужас, прободе като с шило мозъка ми. Продължаваше и продължаваше, а аз можех само да стоя неподвижно и да слушам…

После писъците се превърнаха в шепот. Жената шепнеше отчаяни слова сякаш в ухото ми. „Господи, Иисусе Христе, Сине Божий, помилуй тебе грешната!”. Болката в гласа ѝ се усилваше, но тя продължаваше. „Ти, който покровителстваш нещастната ти душа и окаяния ми живот, не изоставяй мене грешната, нито отстъпвай от мене. Не давай място на лукавия демон да ме завладее чрез насилване на това смъртно тяло.“ До слуха ми достигнаха ангелски гласове, които преливаха от ридание в песнопение, заглъхваха и пак се издигаха. Викът ѝ отново прониза главата ми и агонията ѝ премина като ток през тялото ми. Думите ѝ се изливаха на пресекулки, въплътили в себе си отчаянието и страха ѝ. „Укрепи бедстващата ми и слаба ръка и ме насочи към спасение. 0, свети Боже, пазителка и покровителка на окаяната ми душа и тяло, прости ми всичко, с каквото те оскърбих пред всички дни на моя живот.“ С всеки изминал миг силите ѝ я напускаха. Можех да почувствам физическата ѝ болка, но по-страшен беше ужаса пред очите ѝ. Усетих, че нещо потече по мен. Погледнах към краката си и тогава я съзрях. Огромна локва кръв. Не можех да откъсна поглед от нея, нито да помръдна вцепененото си тяло. Беше навсякъде, стичаше се по мен. И после видях лицето ѝ. Беше застинало, обрамчено в мрежа от старчески бръчки. Кръвта се изливаше от гърлото ѝ. Беше разкъсано. Очите ѝ, приковани в мен, бяха широко отворени и отразяваха последния миг от живота ѝ. Насилствена смърт. Догади ми се, но не можех да спра да я гледам. Почувствах, че ми нашепна нещо, почти можех да напипам с пръстите си някаква връзка между мен и нея. Душата ѝ ме викаше. Шепотът заглъхна с едно последно “Амин“ и картината изчезна.

По тялото ми полазиха ледени тръпки, а ръцете ми се тресяха от шока, който изживявах. Напълно осъзнавах какво се случва. Бях сигурна, че това, което видях, беше реално, но не се случваше тук. Не и на това летище. Но също така знаех, че се беше случило сега, в този момент. Беше ми трудно да се върна в реалността. Старицата теглеше душата ми назад, исках да се върна и да остана с нея. Не исках да я оставям сама, дори да беше мъртва. Нечии студени ръце ме обгърнаха и макар да не бях на себе си, осъзнавах, че няма кой друг да седи до мен, освен Игор. Ръцете обаче ми се сториха по-нежни и по-крехки. Непознат женски глас нежно долетя до съзнанието ми и успя да ме откъсне от моята собствена реалност, за да ме върне обратно в реалността на нормалните хора.

— Дете, остави я да си отиде. Ти нямаш място там — гласът беше толкова нежен и внимателен, че ми напомни за майка ми.

Обърнах се към непознатата и видях красива жена на средна възраст да се взира разбиращо в очите ми и да ме гали по косата. Присъствието ѝ ми се стори по-странно от това, което бях преживяла преди малко. Взирах се невиждащо в нея и не можех да се насиля да реагирам. Ръцете ѝ продължаваха нежно да ме галят. Жената говореше на руски и се държеше с мен така, сякаш трябваше да я познавам.

— За първи път ли изпитваш смъртта на друг вестител?

Думите ѝ прозвучаха така естествено и непринудено, че се запитах дали аз не съм в ред, та не разбирам за какво говори. Все още не бях възпроизвела никакъв звук, който дай покаже, че не съм бавноразвиваща се, когато съзрях високата фигура на Игор да приближава към нас. В същата секунда, сякаш придобила нови суперсили, скочих от пейката и застанах лице в лице с него, сочейки неприлично към странната непозната.

— Игор, за какво, по дяволите, говори тя? — гласът ми прозвуча доста по-истерично, отколкото ми се искаше.

— Всичко е наред, Ксения. Аз я извиках — отвърна спокойно, като се вглеждаше внимателно в изражението ми. — Тя е моя добра приятелка, с която исках да се запознаеш.

Очите му бяха приковани към мен и в погледа му можех ясно да прочета посланието „Дръж се възпитано!“.

— Алегрина — обърна се към нея. — Това е Ксения.

Опитах се да събера разума си и да отпратя бушуващите емоции, за да запазя поне малко от достойнството си.

— Тя има ли нещо общо с това, което се случи току-що? — възкликнах без да се притеснявам, че може да ме чуе.

Той ме изгледа кръвнишки, но после се смръщи объркано и се наведе по-близо към мен.

— Какво се е случило току-що? — попита и застана нащрек.

Високата му фигура се стегна и зае нападателна позиция.

— Тя стана свидетел на смърт на вестител — отвърна с тъга Алегрина и се изправи до нас.

Отпусна нежно ръка на рамото ми и ми костваше страшно много да остана неподвижна. Лицето на Игор трепна и той ме придърпа на пейката.

— Сигурна ли си? — попита, но се беше обърнал към приятелката си. Тя кимна утвърдително. — Добре ли си? — този път отправи въпроса към мен.

— Разбира се, че не! Искам да знам какво се случи!

— Ксения, не исках да се натрапвам. Но когато видях през какво минаваш, нямаше как да остана безучастна — заговори ми жената. — Не беше твърде отдавна, когато бях на твоето място и изживях същия кошмар като този преди малко.

Говореше съчувствено и забелязах една дълбока бръчка да се врязва между веждите ѝ и да продължава нагоре към челото ѝ.

— Нормално е да си разстроена.

Да, бях разстроена, но не исках да правя сцени на средата на летището. Поех си дълбоко въздух, за да успокоя сърцебиенето си и да подредя мислите в главата си. Образът на мъртвата старица обаче постоянно изникваше пред очите ми и не можех да прогоня спомена за молитвата ѝ, отправена към Бога в предсмъртния ѝ час. Напрежението пулсираше в главата ми и инстинктивно притиснах челото си с ръце, за да отпратя появилата се болка. Вдигнах глава и погледнах двамата руснаци, застанали пред мен. Игор беше клекнал, за да изравни височината си, докато аз седях на пейката, а Алегрина стоеше малко встрани, но достатъчно близо, за да ме наблюдава. Изражението на Игор се промени за част от секундата и се наведе към мен. След миг докосна с палец крайчеца на долната ми устна и ме погледна тревожно. Кръв. Откъде се беше появила?

— Ксения…

Името ми се отрони мъчително от устата му. Местеше поглед от кръвта на пръста си обратно към лицето ми.

— Какво се случи?

— Видях я как умира… — отвърнах с усилие. — Беше ужасно.

Въздъхнах и ми се прииска да заплача. После се сетих, че действително се бях разплакала преди малко и инстинктивно прокарах длан през очите си, за да изтрия сълзите. Игор проследи това мое движение и ми помогна да се изправя на крака.

— Хайде, да тръгваме. Искам да си починеш — прошепна в ухото ми и ме подкани да вървя напред като не отделяше ръката си от кръста ми.

— Почакай! — спрях го. — Алегрина, ти знаеш ли коя беше тази жена? — попитах я отчаяно.

Тя ме погледна и видях съжаление в очите ѝ.

— Не, Ксения. Нямаше как да я видя — отвърна кратко.

Забелязах посивели кичури в косата ѝ, които я караха да изглежда по-привлекателна и впечатляваща, отколкото ако ги беше боядисала. Лицето ѝ излъчваше светлина и енергия и беше запазило младостта си. На пръв поглед бих си помислила, че е на не повече от четиридесет години, но мъдростта и търпението в очите ѝ ми говореше друго. Понечих да тръгна напред, но се спрях.

— Какъв беше въпросът, който ми зададе преди малко?

— „За първи път ли изпитваш смъртта на друг вестител?” — отговори.

Преглътнах, макар гърлото ми да беше пресъхнало. Погледнах към Игор — излъчваше безпокойство.

— Вестител? — повторих. — Това ли съм аз?

— Да, Ксения. Ти си вестител — спокойният ѝ глас потвърди догадката ми и продължи. — Това е ново за теб и знам, че имаш много въпроси. Но трябва да знаеш, мило дете, че случилото се преди малко е нещо много значимо и голямо. Твърде си млада, за да носиш това бреме на плещите си, но Бог е решил, че можеш да го носиш.

Погледнах я изненадано, а тя се усмихна със съчувствие.

— Ксения, изживяването на смъртта на вестител е много тежко и се моля да не е белязало душата ти. Обикновено извървяваме дълъг път, за да се подготвим за този момент. Ти си твърде млада… — тя ме погледна тъжно. — Но си силна.

— Алегрина, достатъчно — Игор наруши хармонията на думите ѝ и аз моментално поисках да запуша устата му, за да науча повече от нея. — Тя преживя повече, отколкото трябваше.

Алегрина се взря в очите му многозначително, но накрая не издържа на силата в погледа му и кимна.

— Добре. Но… Ксения, не забравяй — да си вестител значи да се нагърбиш с отговорността за живота на много хора. Не допускай никой да те отклони от пътя, който е предначертан за теб.

Видях в очите ѝ особена светлина и за миг се сетих за иконата на Св. Великомъченица Марина[3] в митрополитския храм в нейна чест в Пловдив. Тя се усмихна нежно и добави.

— Игор е прав. Трябва да си починеш. Ще чакам следващата ни среща — след това се обърна и се отдалечи в навалицата от случайни минувачи.

— Какво, за Бога, беше това? — озадачена попитах Игор.

Той задържа погледа си там, където Алегрина стоеше до преди малко.

— Това беше вестител.

Глава 6

Оставих се на насладата да ме залее. Тялото ми се беше отпуснало от омайната топлина и всичко, което исках да усещам, беше нежната прегръдка на сапунената пяна в горещата вана. Успокоението, което беше заменило напрежението и умората, ми подейства освежаващо и беше точно това, от което имах нужда. Задържах дъха си и потопих главата си под водата. Не исках да отварям очи, нито да излизам от горещия уют, който си бях създала в банята. Това беше убежище, в което можех да се скрия от лудостта, която ме заобикаляше.

Изправих се и въздъхнах. Погледнах се в огледалото и отражението ми отлично пасваше на начина, по който се чувствах. Бях емоционално изцедена. Дори обличането на халата ми се струваше прекалено уморително. Вгледах се по-внимателно в образа си и забелязах особения начин, по който очите ми се отразяваха. Нима това бях аз? Беше ли възможно да съм се променила само за два дни? Имах чувството, че се виждах за първи път. Омотах косата си в хавлиената кърпа и седнах на ръба на ваната. Не исках да излизам от банята. Това, което ме чакаше отвън, в хотелския апартамент, бяха още обяснения, още нежелани факти, с които трябваше да се сблъскам по-късно в съня си. Игор щеше да ме въвлече отново в ужасния свят на вампирите и това, което щеше да ми каже, нямаше да ме накара да се почувствам по-добре. Освен това трябваше да се изправя и пред въпроса за моите „суперсили“.

Ти не си страхливка, Ксения. Докажи го.

Отворих вратата и заварих апартамента празен. Облякох пижамата, която Игор ми беше донесъл, и започнах да суша косата си. Единственото, което исках сега, беше да се пъхна под тежките завивки в спалнята и да заспя. Бях изненадана от факта, че тази хотелска стая е много приятна и е най-близко до представата ми за уют. Стените бяха покрити с релефни тапети в цвят бордо, а подът — с наситено махагонов паркет. Завивките бяха в цвят шампанско и изпъстрени с шарки в същия цвят като стените. Множеството лампи, направени от ковано желязо и цветно стъкло, пръснати навсякъде из апартамента, изпълваха пространството с мека и топла светлина. Канапетата, повдигнати на извити крачета, бяха разположени в противоположния край и изглеждаха също толкова стилно, колкото и спалнята. Всички тези топли цветове и мебели създаваха усещането за комфорт и най-вече за лукс. С елементите от руския барок имах чувството, че се намирам сред декорите на филм за едновремешното величие на имперска Русия. Прокарах ръка през тежките плюшени завеси на прозореца и по златистата рамка на огледалото, изкована от масивно желязо. Дръжките на вратите бяха със същата изработка. Докато изучавах любопитно подробностите в интериора на хотелския апартамент, усетих, че вече не бях сама. Обърнах се и с чувство на облекчение видях Игор, подпрян на рамката на вратата, вперил синьо-зелените си очи в мен.

— Не исках да те стресна. Извинявай — изглеждаше спокоен и отпуснат и по вида му можех да съдя, че за разлика от мен, нямаше нужда от почивка.

— Просто съм напрегната — отвърнах.

Прокарах нервно пръсти през все още влажната си коса и седнах тежко в края на леглото.

— Знам, че предпочиташ да сме настанени в отделни стаи, но не мога да рискувам да ти се случи нещо — отвърна извинително и се приближи до прозореца.

Открехна леко завесата и хвърли изучаващ поглед навън сякаш търсеше някаква заплаха.

— Няма проблем. Единственото, от което имах нужда, беше горещ душ и легло, в което да легна — казах и се загледах в изваяния му гръб докато все още оглеждаше обстановката през прозореца.

Беше свалил черния си шлифер и сега беше облечен само в син кашмирен пуловер, които очертаваше деликатно мускулестия му торс, и свободен тъмносив панталон, висящ ниско на хълбоците му.

— Чудя се… дали някога ще свикна с всичко, което знам. Дали ще мога да заживея отново нормално?

Игор се извърна и очите му срещнаха моите. Приближи се и седна до мен. Замисли се над нещо — може би се беше върнал назад в спомените си — и заговори със спокоен глас.

— Сигурен съм, че ще намериш начин да заживееш своя собствен живот. Но не мисля, че ще намериш нещо в него, което да ти се стори нормално.

— Тогава какъв е смисълът? Да имаш приятели, да намериш любовта и да създадеш семейство е най-нормалното нещо на света? И ако не мога да имам това, тогава защо ми е да живея? — погледнах го и се запитах какъв ли е неговият живот.

Може би щеше да ми каже, че има по-важни неща от това, и може би щях да му повярвам. Той обаче изучаваше лицето ми и изглеждаше все така замислен.

— Ксения, да обичаш и да бъдеш обичана е нещо изключително и с времето ще се убедиш, че не се случва на всеки. Така че, ако за теб това е нормално, за мен не е — отвърна. — Но съм сигурен, че ти ще бъдеш истински обичана заради това, което си. Сега може да ти се струва невъзможно, но някой ден ще бъдеш щастлива. Ще се пребориш за щастието си.

Макар да ми се усмихна, тъгата в погледа му не изчезна. Бях хипнотизирана от тези очи, които казваха повече от всички думи, които можеше да изрече. Изпитах желание да го докосна, но се въздържах. Преглътнах с неудобство и погледнах встрани.

— Засега просто искам да имам причина да се събудя на сутринта.

— Ти си достатъчна причина за това — отвърна.

— Не го чувствам така — отговорих тихо.

Вгледах се по-внимателно в очите му и те ми се сториха подозрително блеснали. Гледахме се мълчаливо, затаили дъх и единственото, което нарушаваше тишината, в която бе потънала стаята, беше звукът от топящия се сняг, капеш по парапета пред прозореца. Можех да усетя, че дълбоко в себе си той беше разкъсван от същите мисли, душата му имаше същите копнежи. В този момент можех да доловя самотата му и цялата любов, която беше готов да даде на някой човек, някъде по света. Това, за което говорех, не му беше чуждо. Може би го бях погледнала прекалено откровено, прекалено прозорливо, защото той отмести погледа си и облегна лакти на коленете си, наведен напред.

— Дори в нашия свят има място за щастие — промълви.

— Има ли? — усмихнах се тъжно.

— Ще намериш приятели, Ксения. Това е последното нещо, за което трябва да се тревожиш — увери ме.

Беше наклонил глава към сключените пред себе си ръце и един непокорен кичур коса покри челото му.

— Иска ми се да вярвам, че вече съм намерила приятел — отвърнах и в мига, в който думите се изплъзнаха от устата ми, съжалих.

Игор ме погледна изненадано, но не успя да каже нищо. Защо ми беше да изричам нещо толкова самонадеяно? Как можех да си помисля, че бях някаква за Игор? Още по-малко приятел! Та ние се познавахме от пет минути! Извърнах глава настрани, засрамена от собствените си думи. Бях сигурна, че лицето ми е пламнало издайнически в алено червено.

— Радвам се, че мислиш така — внезапно отговори и ме погледна любопитно.

Трепетът, който присви стомаха ми, беше прекъснат от кратко почукване на вратата. В същия миг Игор стана рязко от леглото и се отправи в същата посока. Стойката му издаваше, че е нащрек, но след като открехна внимателно вратата, се отпусна. В стаята влезе служител на хотела, облечен в черен панталон и безупречно пригладена бяла риза. Вкара внимателно малка количка, отрупана с чинии и купи, от които излизаше пара. Игор подаде нещо на служителя и му кимна с благодарност. Приближи количката до мен.

— Реших, че може би си гладна и поръчах рум сървиз.

Стомахът ми откликна радостно на новината и трябва да съм показала известно оживление, защото по лицето на Игор плъзна доволна усмивка.

— Не знаех какво предпочиташ, затова поръчах супа щи[4] с гъбен бульон, както и борш със сметана — заговори и започна да отмества похлупаците от купите. — Надявам се, че обичаш риба — има маринована херинга с червено цвекло, както и пелмени — погледна ме въпросително. — Ако не — мога да ти предложа пиле по московски. Разбира се има и салата…

Гледах го изумена и донякъде се възхитих на страстта, с която говореше за храната. Той замлъкна и зачака моята реакция.

— Всичко изглежда… чудесно — отвърнах смутено.

— Ако искаш нещо друго, ще се обадя да поръчам — отвърна.

— Не — спрях го, когато посегна към телефона. — Просто… съм изненадана.

Той ме погледна в очакване.

— Обичам риба — додадох и му се усмихнах.

— Добре. Ще ти хареса — кимна и седна на леглото.

— Ти няма ли да ядеш? — учудих се.

— Не, не съм гладен.

— Но защо тогава си поръчал толкова много храна?

— Заслужаваш поне една хубава вечеря — отвърна простичко и се облегна на таблата на спалнята, тапицирана с меко кадифе.

Аз го погледнах подозрително, но реших да не настоявам да се храни с мен. Не исках да го притеснявам. Взех подноса от количката и го поставих на пода близо до спалнята. Наредих върху него чинията с херингата и купата с пелмените и седнах по турски срещу Игор. Той повдигна учудено вежди срещу мен.

— Тук ли ще вечеряш?

— Защо не? — свих рамене и опитах нетърпеливо от херингата. Ох, беше божествена! Кимнах одобрително и отбелязах, дъвчейки: — Не знаеш какво изпускаш!

Игор ме погледна развеселено и след миг седна върху мекия килим до мен.

— Подай ми пелмените, ако обичаш. Искаш ли супа? Много е вкусна.

Пресегна се към таблата и постави купата пред мен. Подаде ми лъжица, а пред себе си постави салатата винегрет. Топлата светлина от далечните лампи падаше меко върху лицето и леко начупената му тъмна коса и му придаваше особено излъчване. Изглеждаше някак по-млад и по момчешки безгрижен. Това беше рядко срещана гледка и се опитах да запаметя всяка подробност от нея. Обикновено сериозен и напрегнат, сега седеше отпуснато със скръстени крака пред себе си и се наслаждаваше на всяка хапка от вечерята си. Всичко около него бледнееше на фона на издълженото му и грациозно тяло, което изглеждаше напълно естествено в почти всяка поза, която заемеше. Не можех да не се възхитя на красотата му. Лицето му имаше мъжествени и изразителни черти, образуващи перфектна симетрия. Тялото му бе изтъкано от релефни мускули без да изглежда прекалено едър. Но това, което ме хипнотизираше, бяха очите му и особения начин, по който ме поглеждаше понякога. В тях винаги бушуваше буря. Но почти никога не бях напълно сигурна какво означава.

— Нахрани ли се? — попита ме и погледна към чинията, която бях оставила настрани.

Усетих, че се бях втренчила в него и побързах да отклоня поглед. Опитах от борша и установих, че нямаше нищо общо с вариациите, които бях пробвала в кухнята на майка си и в ресторантите в София. Имаше наситен сладко-кисел вкус и яркочервен цвят. Сметаната в него му придаваше допълнителна плътност и сладост. Облизах с наслада устни, а в очите на Игор заигра лукаво пламъче.

— Радвам се, че най-накрая открих едно нещо, което да те умилостиви и да те накара да спреш да ми хвърляш ожесточени погледи — каза с половин усмивка и аз го погледнах изненадано.

— Не може да съм толкова лоша! А и с толкова вампири наоколо трябва да си свикнал вече с хвърлянето на ожесточени погледи — подкачих го.

— Ще ми се да бяха само погледи… — гласът му веднага се промени.

Запитах се дали и с мен щеше да се случи същото. Може би още не бях възприела напълно факта, че кръвожадните наистина съществуват сред нас. Дали когато го осъзнаех напълно, щях да се обвия в мрак като Игор?

— Винаги ли си знаел за тях? — запитах го след малко.

— Да.

— Но как?

Не можех да си представя какъв живот е водел, когато е бил малък. Какво детство е имал щом е знаел, че чудовищата наистина съществуват.

— Хората като мен от малки научават истината. Родителите ни изграждат чувство на дълг у нас. Учат ни да бъдем отдадени на борбата в защита на хората.

— А ако не искаш да бъдеш такъв? Ако искаш да избягаш от това и да имаш нормален живот? — запитах го пламенно.

Не ми се виждаше честно да рискува живота си всеки ден за хора, които дори не знаеха каква саможертва прави. Той ме погледна и отвърна сериозно:

— Никой от нас не иска да избяга, Ксения. Именно затова сме такива, каквито сме. Ние живеем с мисълта да убиваме.

В гласа му се прокрадна ледена нотка и изпрати тръпка по гръбнака ми. Очите му светнаха за миг.

— Никога ли не си искал да имаш друг живот? — попитах го тихо.

— Ти би ли искала друг живот, ако знаеше, че това ще коства съществуването на стотини хора, които си могла да спасиш? Хора, които не могат да се защитят от кръвожадните? — наклони леко глава настрани и зачака отговора ми.

Замислих се как бих постъпила наистина.

— Не мога да зная — отвърнах честно. — Може би бих поискала друг живот. Но въпреки това най-вероятно щях да остана — той кимна разбиращо. — Но защо другите да не могат да се защитят? С какво се различава един вампир от един обикновен убиец?

— Кръвожадните не са хора, различни са от тях. Силите им са различни, по-бързи са, по-умели. Но това, което ги прави най-опасни, е тяхната жажда за кръв и смърт.

Гласът му раздра като с камшик насъбралото се напрежение в мен.

— Но с какво си по-различен ти от останалите хора? Защо ти можеш да ги убиваш, а те — не?

— Аз не съм като останалите хора — започна и долових колебанието в него. — Аз… съм различна раса от нормалните хора.

Думите му ме озадачиха.

— Какво значи това?

— Генетично се отличавам от тях. Това, което прави мен и другите като мен по-различни е това, че сме по-силни, по-бързи. Не сме толкова уязвими, физически е по-трудно да ни нараниш. Освен това виждаме сенките им. На кръвожадните. Не могат да ни заблудят, защото ги виждаме такива, каквито са, и предусещаме всеки техен ход. Затова и именно ние сме обучавани да се бием с кръвожадните. Защото само ние бихме имали шанс.

Разкритието му ме шокира. Чак сега осъзнах значението на баланса, за който говореше. Ако не съществуваха хора като него, човечеството щеше да изчезне. Защото никой друг нямаше да има шанс… Затова и Игор беше възпитан по този начин, с това чувство на дълг да защитава другите.

— Но това е толкова плашещо, Игор… Да знаеш, че от теб зависят толкова много животи! — отвърнах разпалено. — Не може ли и хората да бъдат обучени, както си обучен ти? Не смяташ ли, че е честно и те да имат своята възможност да се защитят? Вие не може да спасите всички! Хората трябва да могат да разчитат на собствените си сили!

Беше толкова несправедливо — за него и за хората. Кой избираше чий живот да бъде спасен и чий да бъде погубен?

— Хората не са достатъчно силни, Ксения. Физически не могат да се противопоставят на кръвожадните.

— Но ние имаме оръжия, Игор! Има толкова много начини, с които да се защитим, стига да знаем, че има заплаха!

— Куршумите не могат да ги убият — отвърна мрачно. — Единственият начин наистина да убиеш кръвожаден, е да отсечеш главата му или да изтръгнеш сърцето от гърдите му.

— Да изтръгнеш сърцето му? — повторих като ехо думите му.

Кръвта ми се смрази от потресаващия образ, който изникна пред очите ми. Игор, застанал заплашително над тялото на кръвожаден. Очите му — разпростираш се пожар срещу бездушните ями върху лицето на вампира. Игор извади блеснало острие в ръката си и го вкара яростно дълбоко в гърдите му. Пресегна се и вкопчи пръсти в сърцето му. Стисна го в желязната си хватка и бавно го изтръгна.

На челото ми избиха ситни капчици пот. Пулсът ми се ускори и кръвта нахлу в ушите ми. Зърнах лицето на Игор и видях сянка да пада върху очите му. Светлината от него се отдръпваше. Сърцето ми се стегна от внезапната мъка, която почувствах. Изпитах непреодолимо желание да го докосна. Неусетно бях протегнала ръка и преди да се осъзная усетих допира на кожата му по пръстите си. Той ме гледаше унесен и остави ръката ми, застинала на бузата му. Дъхът ми секна и внезапно осъзнах какво бях направила. Отдръпнах се стресната, но не можех да се отскубна от клопката на синьо-зелените очи. Сянката върху него постепенно се разсея и скръбният мрак напусна сърцето ми. Игор скочи от пода като попарен и се изправи, извисен над мен.

— Късно е. По-добре е да си легнеш, за да се наспиш — каза и се отдалечи с бърза крачка към дивана.

Затвори двойните врати, които разделяха спалнята от дневната, след себе си. Стаята потъна в подигравателна тишина.

Мислите ми препускаха в различни посоки и колкото и да се опитвах да заспя, сънят не идваше. В тъмнината можех да видя единствено едва процеждащите се през процепа на завесите светлини на нощния живот на Москва. Не можех да се отърва от образа на Игор. Сянката се спускаше над него, изсмукваше светлината му. Какво беше това? След миг пред очите ми се материализира дланта му, а в нея — изтръгнатото сърце. Потръпнах. Потърках очи и се опитах да изтрия картината от главата си. Защо, по дяволите, този образ ме тормозеше толкова много? Бях видяла с очите си отсечената глава на вампира, търкулнала се в краката ми. Кръвта му беше по мен като полепнала смола, но бързо се отърсих от преживяното. Може би твърде бързо… С какво толкова едно сърце ме смущаваше? И защо не можех да спра да мисля за него?

Размърдах се неспокойно в леглото и придърпах по-нагоре завивките. Не се чувствах в безопасност, страхът пропълзяваше по кожата ми. Стиснах силно очи в наивен опит да отпратя чувството на обреченост. Опитах се да мисля за нещо друго. След малко се сетих за Алегрина. Противно на мрака, който беше надвиснал над Игор, тя беше обградена от светлина. Не я виждах ясно, но когато заговореше, лицето ѝ светваше. И тогава се сетих за старицата, чийто живот беше отнет пред очите ми. Отново ме скова ужас. Но болката от преживяното надделяваше и очите ми се наляха със сълзи. Беше толкова болезнено да чуя молитвата ѝ за спасение на душата. Словата ѝ, отправени към Бог, бяха искрени и единствената ѝ утеха беше вярата, че той ще я приюти при себе си. Мъчително беше да мисля за това. Убийството ѝ, макар ужасяващо в своята чудовищност, по-скоро ме натъжаваше отколкото плашеше. Не, не ме беше страх. Беше ми безкрайно мъчно. Осъзнавах, че не мога да се справя сама с всичко това. Тези сили, тези духовни преживявания бяха извън възможностите ми. Игор беше прав да настоява да дойда тук. Трябваше да се срещна с други като мен и него, за да разбера света, в който бях пристъпила. Това беше свят на мистерията и на невъзможното. Свят, където се случваше немислимото. Ако щях да бъда част от него, трябваше да наваксам пропуснатото. Игор трябваше да ме въведе в тяхната общност.

*  *  *

Събудих се още преди слънцето да се покаже над хоризонта. Бях спала малко повече от пет часа, но се чувствах сравнително отпочинала. Единственото, което исках в момента, беше една задоволително голяма доза кофеин. Отправих се към тоалетката и се погледнах в огледалото. Вкусна вечеря и няколко часа сън вършеха чудеса! Кожата на лицето ми беше свежа, а тъмните кръгове под очите ми почти не се забелязваха. Сресах косата си и я оставих пусната на едри преливащи се къдрици. Облякох тъмносинята рокля от ангорска вълна, която Игор беше купил заедно с пижамата ми и още няколко други принадлежности миналия ден, и обух черните боти до глезена. Изненадващо комбинацията се оказа доста шик и със задоволство установих, че изглеждам добре. Раните по краката ми почти не се забелязваха, сякаш ги бях получила преди две седмици, но и да не бяха, нямаше да се виждат от клина, които бях обула. Видях, че вратата към хола на апартамента беше затворена и реших все още да не будя Игор. Вероятно имаше нужда от сън като се имаше предвид колко препятствия бе преодолял през последните дни. Най-важното от които беше ти, Ксения… Я млъквай! Взех няколко банкноти от малката масичка — полирано дърво в комбинация с мраморна плоча, и се отправих към лобито. Какво пък, Игор едва ли щеше да има против. Все пак щях да взема кафе и за него. А и нямах време да мисля къде мога да обърна левове в рубли. Слязох на партерния етаж и се приближих до служителката на рецепцията. Тя се усмихна любезно и ме поздрави.

— Какво мога да направя за вас?

— Може ли да ми кажете откъде мога да си поръчам кафе? — отвърнах.

Тя ми кимна с готовност.

— Сега ще поръчам да ви го доставят. Желаете ли нещо друго към кафето?

— Нека са две всъщност. Нищо друго, благодаря.

След като оставих номера на стаята си, се отправих обратно към асансьора. Вратите се отвориха и срещу мен се появи най-невероятната гледка, която можеше да се види в целия хотел. Целия! А хотелът беше голям…

Игор, обут в дънки с разкопчано най-горно копче, гол от кръста нагоре. В мига, в който ме видя, очите му присветнаха яростно срещу мен. Ченето ми увисна и дори не забелязах кога ме беше сграбчил за ръката и натикал в асансьора. Едва успях да се окопитя, когато той изръмжа ядосано:

— Какво си мислиш, че правиш?

— А ти какво си се напушил? — възкликнах.

— Как може да изчезнеш така? Помислих, че са те отвлекли или по-лошо! — отвърна все така ядосан.

Не можех да откъсна очи от голите му гърди и от стегнатия му плосък корем, целия изваян в релефни мускули… Широките му рамене бяха в перфектна пропорция с тесния му кръст, а ръцете му. Какво ли можеше да направи с тези ръце?… Господи, беше толкова мъжествен. Истинско великолепие!

— Чуваш ли какво ти говоря, Ксения?!

Премигах.

— А ти какво си се развилнял? Защо си тръгнал гол из хотела? — контрирах го.

Ноздрите му се разшириха от гнева, който се опита да потисне, и се приближи. Леле, дори така надвесен над мен, изглеждаше два метра висок.

— Повече не прави така. Имаш ли идея какво си помислих, когато видях, че те няма?

— Да. Че съм отвлечена или по-лошо — иронизирах го.

Може би това беше единственият начин, по който можех да разговарям с него в тази… неудобна ситуация. Я се стегни, Ксения!

— Не си в особено добра позиция да остроумничиш в момента — сряза ме той.

Хм, сещах се за някоя и друга позиция, подходяща за изпълнение в този асансьор. Той се отдръпна на прилична дистанция от мен и се загледа с каменно изражение във вратата. След малко асансьорът се отвори на етажа, на който бяхме отседнали и Игор ме остави да изляза преди него. Сигурно не искаше да ме изпуска от поглед. Какъв маниак на тема сигурност. Влязохме в стаята и след бърз оглед се насочи директно към банята. Чух го да пуска водата от душа. Седнах на стола пред тоалетката и зачаках нетърпеливо да ни донесат кафето. Пуснах телевизора, за да има какво да ме разсейва от смущаващите ме мисли. Попаднах на предаване, където слушателката се жалваше, че приятелят ѝ я зарязал, защото не искала да се отърве от шестте котки в апартамента ѝ, които на всичкото отгоре го нападали докато преспивал при нея. Откачени руснаци!

Донесоха кафето и благодарих на служителя с щедър бакшиш от Игор. Падаше му се. След малко той излезе от банята не по кърпа, както би ми се искало, а облечен в същите дънки и отново не носеше абсолютно нищо от кръста нагоре. Нарочно ли го правеше? Без да ме погледне отиде бързо към хола и облече черна блуза, която извади от малкия си сак. Беше бос. Сърцето ме сви при тази гледка. Дойде в спалнята и погледна към подноса с чашите с кафе. Еспресото ухаеше божествено и побързах да отпия една голяма глътка.

— Не искаш ли кафе? — попитах го.

Той поклати мълчаливо глава в отрицание и няколко капчици вода се стекоха по раменете от мократа му коса. Беше разрошена и почти черна.

— Не пиеш ли кафе?

— Старая се да не привиквам към нищо, дори към кафето — отвърна, което ме учуди.

— Че какво лошо има да привикнеш към кафето?

— Лошо е, защото не съм нащрек, когато ми липсва кафе — отвърна някак дръпнато.

— Докога ще се заяждаш? Не съм тръгнала да бягам, както виждаш. Просто отидох до рецепцията! — отвърнах му раздразнено.

— Доколкото си спомням, доскоро бягството ти беше фикс идея номер едно — отвърна ми със същия тон.

— Доколкото си спомням, ти казах, че ще дойда доброволно с теб в Москва. Я виж ти, точно това направих! — отговорих саркастично.

— Спри да се държиш като малко дете. Не разбираш ли колко е сериозно положението, в което се намираш? — каза ми с по-висок тон, отколкото ми се понрави.

— Защо се впрягаш толкова? Нали тук беше безопасно? Не беше ли това целта на пътуването ми? — предизвиках го и махнах драматично с ръце, сякаш да подчертая какво ми костваше всичко.

— Не си в безопасност докато аз не кажа така! — извика.

Сепнах се от гнева, който го беше обзел, но реших да не му се поддам.

— Не съм ти собственост и не можеш да ми казваш какво да правя! — креснах в отговор и излязох като гръм, последвана от многозначителния трясък на вратата след себе си.

Я да видим как ще стане тази работа! Щяла съм да правя каквото ми каже! Самонадеян нещастник! Запътих се към асансьорите и точно преди да натисна бутона, една здрава ръка ме извърна и се сблъсках с твърдото като скала тяло на Игор. Той ме гледаше побеснял и започна да ме избутва с всяка своя крачка към стената. В един момент се оказах заклещена между нея и него. Беше уловил в желязна клопка погледа ми и сякаш ме предизвикваше да се опитам да отместя очи.

— Обичаш да си играеш с търпението ми, нали, Ксения? — заговори плашещо тихо. Гласът му беше плътен и както обикновено в него се прокраднаха ледени нотки. — И както винаги ме подлудяваш…

— Пусни ме — отвърнах през зъби.

Той се пресегна към другата ми ръка и аз се свих инстинктивно от движението му. Очите му застинаха. Моментално разхлаби хватката си.

— Помисли си, че ще те ударя? — попита изумен.

— Няма такова нещо — отсякох.

— Ксения, никога не бих те наранил. Никога — отвърна твърдо.

Той пусна ръцете ми и се отдръпна крачка назад.

— Не можеш да се държиш с мен така! — възкликнах, все още вбесена.

Не отговори нищо. Може би мълчеше, за да не подклажда спора. Вирнах брадичка, за да залича спомена му от глупавата си реакция преди малко. Не исках да си мисли, че ме плаши.

— Влез в стаята — каза по-спокойно. — Моля те — добави след малко като видя, че не помръднах.

След известно колебание тръгнах към вратата, която все още зееше отворена. Когато влязох, Игор седна на канапето и ме покани на фотьойла до него.

— Ксения, разбери ме. Не мога да си позволя да те изпусна от поглед. Докато животът ти е моя отговорност, трябва да бъдеш разумна и да се вслушваш в мен. Опитвам се единствено да те предпазя — заговори и ме гледаше с откровените си синьо-зелени очи.

— Животът ми не е твоя отговорност. Независимо какви са причините да ме потърсиш в България и да минеш през всички тези неприятности, за да ме доведеш тук, животът си е мой — отвърнах настойчиво. — Държиш се с мен, сякаш съм малко дете!

— Защото понякога ти се държиш като такова — отговори.

— Може би защото ме провокираш! Осъзнаваш ли колко властно се държиш с мен? — Той ме погледна за миг и сключи сърдито вежди. — Не ме интересува кой точно те е изпратил и защо. Поне не засега. Но каквото и да се случва, ти не носиш отговорност за мен.

— Това не е вярно — отвърна. — Изобщо ли не цениш живота си? Имаш ли представа колко е опасно да бъдеш мишена на кръвожадните? Те не се спират пред нищо, Ксения. И докато не знам, че си в безопасност, няма да заспя спокойно — отвърна категорично.

Забелязах, че беше сключил длани и нервно потъркваше с кръгообразни движения палците в китките си.

— И кога ще бъда в безопасност, Игор? След като избиеш всички кръвожадни, бродещи по Земята? — отвърнах уморено. Очите му ме стрелнаха.

— Ще си извън опасност, когато те заведа на сигурно място. Когато отидем в Палатата на Ордена — отвърна, игнорирайки остроумната ми забележка.

— Палатата на Ордена? — повторих неразбираща.

— Това е мястото, където се намира Орденът на вестителите.

— Имат си Орден? — попитах ужасено.

— Приеми го като група от най-доказалите се вестители. Орденът е съставен от членове, които са доказали своята просветеност — отвърна търпеливо.

— За каква просветеност говориш?

— Ти си вестител, Ксения, вече знаеш това. Което значи, че виждаш. Това е най-голямата сила на вестителите. Твоите видения са част от дарбата ти. Вестителите, които са достигнали върха на своите сили, които могат да контролират своите видения и да ги използват, за да защитават хората, се наричат просветени. Представи си едно училище, в което всички ученици се опитват да достигнат съвършенството на своя талант, а учителят е този, който вече го е направил и който може да ги научи как да го направят. Това представлява и Палатата на Ордена. Място, където са събрани най-просветените вестители, самият Орден, и където са събрани и вестители, които искат да развият своята дарба — Игор говореше търпеливо и се опитвах да следя мисълта му без да изпускам нишката. — Твоето място е там, Ксения. Сред своите.

— Не разбирам… Защо си мислиш, че искам да бъда част от тях? Защо смяташ, че искам да развивам тази моя така наречена дарба? — попитах го и въпросът ми леко го изненада.

— А не искаш ли?

— Разбира се, че не! Твърде далеч съм. Единственото, което искам, е да разбера защо ми се случва всичко това, искам отговори, а не урок по просветеност.

— Сигурен съм, че когато осъзнаеш колко много би могла да помогнеш на хората, никога не би се отказала от тази възможност и няма да загърбиш дарбата си — отвърна уверено и ме погледна съсредоточено.

— Изобщо не ме познаваш. Не знаеш какво бих сторила — побързах да изрека.

— Нима? — попита ме с някакво странно пламъче в очите и се пресегна към мен.

Пръстите му докоснаха сребърния медальон във формата на разперил крила гълъб, който никога не свалях от врата си, и се допряха нежно до кожата ми, от което цялата настръхнах. Задържа гладката повърхност в дланта си и вдигна очи към лицето ми.

— Тогава как така знам, че този медальон означава за теб много повече, отколкото която и да е друга вещ? — той улови настоятелно погледа ми, а аз го изгледах подозрително.

— Защо го казваш?

— Защото е истина — отвърна простичко.

Все още държеше медальона. Сърцето ми прескочи един удар. Задържах дъха си докато се опитвах да го разгадая.

— Откъде би могъл да знаеш това?

— Всеки път, когато получиш видение или някакво духовно прозрение, посягаш към този медальон и го държиш в ръцете си докато не дойдеш на себе си. Пръстите ти се вкопчват в него така, сякаш той е единственото нещо, което те задържа тук — каза той, без да отделя поглед от него.

Не можех да скрия изненадата си от думите му. Той ми отвърна с едва доловима лукава усмивка.

— И както знам това за теб, Ксения, така също знам, че няма да избягаш от възможността да помогнеш на някого, независимо колко трудно може да бъде.

Останах смълчана известно време и след като Игор се облегна назад на канапето, промълвих:

— Това… Това ми е подарък от игуменката в Драгалевския манастир „Св. Богородица Витошка“. Звучи странно, но когато го окачи на врата ми, ми каза, че независимо къде се намирам, чрез него ще намеря пътя към дома. После добави, че вярва, че щял да ме пази от злото. Когато си тръгвах от манастира, тя ме изпрати с думите „Блажена Ксения бъди“ — погледнах към Игор и очаквах да се надсмее на спомена от детството ми, но той просто ме наблюдаваше мълчаливо. — Естествено, за повечето хора това звучи нелепо, но за мен…

Не продължих, тъй като не знаех как да изразя това, което чувствах. Ако трябваше да бъда честна, вярвах, че този медальон беше свързан с мен. Дори и да не ме пазеше от злото, ми беше ценен и скъп. Точно затова никога не се разделях с него и когато родителите ми загинаха, сложих тяхна миниатюрна снимка в него. По този начин наистина бях у дома, а те бяха близо до сърцето ми и щяха да ме пазят от злото. Особено сега помощта им щеше да бъде високо оценена… Игор се намести по-близо до мен и заговори:

— Знаеш ли какво означава това, което ти е казала игуменката, когато те е изпращала от манастира?

— Предполагам, че беше пожелание да имам блажен живот… — отвърнах колебливо.

Той поклати глава и се усмихна меко.

— Благословила те е да помагаш на хората така, както е помагала Св. Блаженная Ксения Петербургская — заговори. — Въпреки, че е имала богатства и власт, тя доброволно се е отказала от охолния си живот, когато мъжът ѝ загинал и я оставил съвсем млада вдовица. Раздала всичко на бедните и понасяла трудностите на скиталчеството, за да докаже вярата си в Бога. Мислели я за луда. Всяка милостиня давала на бедните, понасяла търпеливо всяко изпитание и прекарвала нощите на полето в молитва и почит към съпруга си. Станало известно, че всеки, който се докоснел до добрината ѝ, бил благославян с щастие и благоденствие.

— Но защо игуменката би ми пожелала да ме сполети нейната съдба? — отвърнах изумена.

Игор се засмя и ме погледна развеселено.

— Не ти е пожелала да останеш млада вдовица и да прекараш живота си в нищета. Мисля, че е видяла в теб силата, която притежаваш, и те е благословила да можеш да помогнеш на толкова много хора нужда, колкото и Блажена Ксения Петербургска.

— Не е ли странно, че правиш връзка между името ми и руска светица? Не си много обективен — отвърнах скептично.

— А не е ли странно, че носиш именно това руско име? Ксения Григориевна Петрова. Това е било нейното име.

Нещо в думите му присви стомаха ми. Може баща ми да не се казваше Григор, но фамилията ми със сигурност беше Петрова…

— Може пък майка ми и баща ми да са били страстни русофили — отвърнах с насмешка.

Игор ме погледна недоверчиво, но нищо не каза.

— Престани да изопачаваш всяка моя дума и да навеждаш разговора към „великата“ ми дарба.

— Дарбата ти наистина е велика. Затова и вестителите са един от основните стълбове, на които се крепи света ни.

— Какво толкова велико има в това да ме обливат горещи вълни, все едно влизам в критическата, и главата ми да гъмжи от безполезни видения? — отвърнах нетърпеливо.

Игор ме погледна любопитно.

— Наистина ли те обливат горещи вълни?

— Да — отвърнах кисело. — Защо ме питаш все едно не знаеш каква е цялата процедура.

— Знам как изглежда човек, получил видение, но никога не съм и знаел какво е усещането… — отвърна замислено. — Виденията ти със сигурност не са безполезни и независимо дали ги омаловажаваш или не, те няма да изчезнат.

— Иска ми се.

— Ксения, имаш ли представа каква власт имаш в ръцете си? Когато се научиш да ги контролираш, ще можеш да предвиждаш опасността. Ще можеш да спасиш нечий живот — отвърна пламенно.

— Ще мога ли да виждам в бъдещето? Да знам кога вампирите ще нападнат? — погледнах го въпросително.

— Да.

— И ще мога да ви кажа къде се намират, за да ги убиете?

Ентусиазмът ми нарастваше. Мисълта, че ще мога да участвам в изтребването на поне малка част от тях, ми се струваше опияняваща.

— Да. Но аз не мога да те науча на това. Орденът е този, който ще може да ти даде закрилата и напътствията, от които имаш нужда — Игор проследи нарастващия ми интерес. — Довечера ще отидем в Палатата и ще те представя на Ордена. Колкото по-бързо отидеш там, толкова по-далеч ще бъдеш от опасност от нападение.

Казаното силно ме притесни. Знаех, че щеше да се случи скоро, но „довечера“ беше твърде скоро. Изпитвах силна тревога от срещата с тези хора. Тази тревога рязко нарасна след като Игор така хвалебствено изброи всичките им заслуги и добродетели и едва ли не ги окачи на духовен пиедестал. Като се имаше предвид и че бях напълно невежа по отношение на това общество и начина им на живот, си представих, че отивам на публична екзекуция. Може би вместо с камъни, щяха да ме замерят със свещи и библии, но това не подобряваше евентуалния развой на предстоящите събития.

— Няма да ме приемат. За тях ще съм чужда — отвърнах.

— Ксения, ти може да си чужденка[5], но не си им чужда. Орденът приема в Палатата вестители от всички краища на света. И само една част от тях са от Русия.

— Защо вестителите идват чак дотук? Не могат ли да овладеят силите си на други места? — зачудих се. — Или има само една Палата и само един Орден?

— Има и други места, където вестителите се обучават, разбира се. Но има само един Орден и той се намира тук, в тази Палата. Останалите палати, пръснати по света, са под ръководството на Ордена на вестителите.

— Това значи, че хората, с които ще ме срещнеш, са най-влиятелните представители на обществото ти? — заключих ужасено.

— Не точно. Има и по-влиятелни от тях. Но те са най-надарените и изявени представители сред вестителите.

— Ами ти? Къде се намираш ти в йерархията на това общество? — подкачих го.

Той се засмя съвсем леко.

— Аз не съм вестител.

— А какво си? — той ме погледна с преценяващ поглед като съвсем леко присви очи.

— Солдат[6]. Воин. Пазител. Наречи ме както искаш.

— Солдат?

— Мой дълг е да защитавам нашата общност и хората извън нея. Това обаче не значи, че седя и чакам да ни нападнат. Солдатите преследват кръвожадните, атакуват ги преди те да нападнат — говореше с хъс и в мига, в който спомена кръвожадните, очите му пламнаха.

— А вестителите ти помагат да откриваш вампирите. От виденията, които получават, вие се сдобивате с необходимата информация — къде се крият, кога ще нападнат, кого ще нападнат… — заговорих и осъзнах, че аз бях целта на неговата мисия. — С всички други ли се държиш така?

— Други? — той ме погледна въпросително.

— Всички хора, които си спасил.

— Ти си вестител, Ксения. Нямаш нищо общо с моите спасителни мисии. Освен това, аз почти не участвам в такива.

— Тогава какво правиш? — попитах го учудена.

— Преследвам кръвожадните. Намирам местонахождението им и ги убивам — гласът му охладня.

Сянката отново се спусна в очите му. Взрях се по-внимателно в тях и бях почти сигурна, че мога да я пипна. Почти.

*  *  *

Пътувахме с джипа на Игор из улиците на Москва. Минаваше 18:00 ч, и слънцето вече бе залязло зад хоризонта. Денят колебливо отстъпваше пред настойчивата нощ, застанала в очакване на прага на града. Москва обаче кипеше от живот, окъпана в безброй светлини и експлозия от цветове. Колко беше красива! Толкова космополитна, и в същото време толкова изящна и достолепна. Разнообразието от архитектурни стилове изобилстваше в културното наследство на руската столица. Москва растеше в крачка с новия свят и въпреки това бе съумяла да запази своята уникалност и до днес. Вековната ѝ история беше оставила своята следа и лесно можеше да се забележи присъствието на различни епохи в архитектурното ѝ развитие. Повечето обществени сгради, посолства и административни учреждения бяха построени в емблематичния конструктивизъм или по-късния т. нар, сталинистки стил от следвоенния период на СССР, преплетен майсторски с руския класицизъм и френския ампир. Сградите се извисяваха внушително, осеяни с високи колонади, мрамор, каменна пластика и релефни орнаменти. Изящно олицетворение на такова строителство беше внушителният Московски държавен университет.

Но столицата не се ограничаваше само дотук. Тя се отличаваше с древноруска архитектурна стилистика, със силно изразеното присъствие на барока и на ренесанса. Доказателство за това беше Кремъл — сърцето на съвременна Русия. Разположен на левия бряг на река Москва, на Боровицкия хълм, той беше шедьовър на изкуството и културно богатство за света. Червеният площад и Кремъл събираха в себе си цялото величие и великолепие на Руската федерация и на Москва. Дълго се взирах в Кремъл — в този огромен ансамбъл от дворци, православни катедрали, архитектурни паметници, градини и изложбени галерии, крепостни стени и кули. Бях заслепена от разкоша, от златото и скъпоценните камъни, от историята, от цялото величие. Цял един живот нямаше да ми стигне да се възхитя на всеки паметник, на всяка сграда. Изучавах златните куполи и изящните стенописи на Успенския събор, възхищавах се на палитрата от цветове по храма „Василий Блажени”, наслаждавах се на гледката на Кремълския дворец и двореца Терем… Да, Москва беше град на контрастите — беше столица с вековни традиции, мегаполис на съвремието, символ на разкоша. Беше епицентър на разточителния и екстравагантен нощен живот, средище на руските сценични и изящни изкуства и град с много бедни квартали.

След като ми даде възможността да разгледам Червения площад и Кремъл, Игор сега караше по един голям булевард, който продължаваше по течението на река Москва. От другата страна на реката се виждаха голите клони на множество храсти, които през пролетта щяха да изглеждат приказно зелени. Правеше ми впечатление, че градът беше опасан от множество мостове, окъпани в светлините на януарската нощ. Може би гледката, която ме заобикаляше, беше единственото нещо, което разсейваше мислите ми от предстоящата среща. Колкото повече се приближавахме до Палатата, толкова повече растеше напрежението ми. Правех се, че не забелязвам погледите, които Игор ми хвърляше от време на време, и продължавах да се взирам през прозореца на колата.

— Спри да кършиш пръсти, Ксения. Всичко ще бъде наред — каза след малко и ме погледна косо.

— Не знам какво да очаквам. Ще оплескам всичко — отвърнах измъчено.

— Не отиваш на изпит. Няма какво да „оплескаш”.

— Да не ми беше казвал тогава колко велики са именно тези вестители — отвърнах нервно.

— Ксения, ти си умна и много надарена. Няма причина да си мислиш, че няма да те приемат — отвърна успокоително.

— А ти ще бъдеш ли там… с мен? — запитах го притеснено.

Той ме погледна за кратко.

— Ще бъда до теб през цялата вечер — увери ме. — Трябва първо да знаеш нещо, преди да се срещнеш с тях — подаде Игор и за миг се поколеба.

Аз се притесних още повече и отново захапах вътрешността на бузата си.

— Орденът ще бъде много заинтересуван от теб.

— Защо? — отвърнах автоматично.

— Ще разбереш, когато пристигнем. Каквото и да се случи, ти си една от тях. Запомни това — побърза да каже след като видя тревогата, изписана на лицето ми. — Не мога да повярвам колко си притеснена. Дори когато… те отвлякох, изглеждаше по-скоро ядосана, отколкото уплашена.

— Защото не ме вълнуваше особено какво ще си помислиш за мен — отвърнах кисело, макар тайничко да се израдвах на мисълта, че Игор не беше забелязал колко ужасена бях тогава.

Той се засмя леко на коментара ми и сви в тясна павирана уличка. Изглеждаше безлюдна и някак безинтересна за случаен минувач. В края ѝ забелязах сравнително голяма червеникава сграда с релефни орнаменти по нея и бели колони на входа. Игор паркира джипа отпред и се извърна към мен.

— Готова ли си? — аз кимнах неохотно и излязох от колата.

Огледах се и забелязах, че улицата беше задънена. Игор ме поведе по стъпалата пред двойната висока врата и отпусна ръка на кръста ми. Допирът на пръстите му предизвика тръпка по целия ми гръб дори през дебелото яке.

— Не мисля, че съм облечена подходящо — рекох и се извърнах към него.

Сякаш това беше достатъчно основателна причина да се върна обратно в колата.

— Изглеждаш чудесно. Престани — каза и отбори вратата пред мен, за да вляза.

Пристъпих в огромна зала, нещо като лоби, и веднага ми направиха впечатление високия таван и големия кристален полилей, който се спускаше точно в центъра ѝ. В помещението бяха разположени високи каменни саксии с цветя, а по стените имаше резба и висяха различни картини в позлатени рамки. Мраморният под беше оставен гол, сякаш да подчертае величието на мястото, където се намирах. Като цяло залата беше тъмна. Светлината от полилея и лампите по колоните беше приглушена и засилваше мистерията, която витаеше във въздуха. Единствената мебел, която забелязах, беше едно голямо дървено бюро, полирано до блясък, встрани от входа. Иззад него се надигна млада жена с яркочервена вълниста коса. Беше облечена в черен костюм, сякаш ушит по поръчка за нея. Сакото ѝ беше вталено и подчертаваше тънката ѝ талия, а полата и стигаше до коленете, въпреки че цепката разкриваше достатъчно от краката ѝ, за да се зазяпаш в тях. Маншетите на ръкавите и яката на ризата ѝ бяха осеяни с тъмносиви перлени мъниста. Изглеждаше абсурдно добре! Тя стана от стола в стил ампир и веднага се насочи към Игор.

— Игор Алешкин, добре дошъл. Каква радост е, че сте сред нас — поздрави го с любезно кимване.

— Удоволствието е мое — отвърна Игор без да отделя ръката си от кръста ми.

— Мога ли да ви бъда полезна с нещо преди да се присъедините към Ордена? — запита го с най-чаровната си усмивка.

Мен не ме удостои дори с един поглед.

— Не, благодаря. Очакват ни — отвърна сдържано той.

Най-накрая тя ме погледна без каквото и да е изражение на лицето и ми кимна.

— Заповядайте — отвърна и направи жест към вътрешността на залата.

Игор тръгна напред като внимаваше да не изоставам зад него. С периферното си зрение мярнах няколко високи тъмни фигури да преминават между колоните до нас и за миг замръзнах. Игор се спря и проследи движението им.

— Не се притеснявай, това са солдати — аз кимнах облекчено, но не продумах.

Подметките на ботите ми проскърцваха предателски по мрамора под краката ми и ми се прииска направо да ги захвърля в някой контейнер за боклук. Насочихме се наляво от лобито и тръгнахме по дълъг тъмен коридор. В дъното му Игор спря пред голяма двойна врата. Огледах изкусната дърворезба по нея и си поех дълбоко дъх.

— Това е церемониалната зала — мястото, където Орденът приема официални гости и се съвещава — каза ми Игор и се пресегна към позлатените дръжки. — Остави ги да заговорят първи — добави и отвори вратите.

Ахнах от гледката, открила се пред мен.

— Игор… — прошепнах изумена. — Аз вече бях тук. С теб.

Глава 7

Церемониалната зала представляваше огромно пространство, окъпано в светлината на множество запалени свещи и кристални полилеи, спускащи се от високия таван. Стените бяха декорирани с различни репродукции на прочути картини, повечето от които от епохата на Ренесанса. Различих „Раждането на Венера“ на Ботичели и „Мадоната с младенеца“ и „Поклонение пред младенеца“ на Филипо Липи. Подът и тук беше от мрамор и изглеждаше така, сякаш блести на фона на мрака, процеждащ се от прозорците, стигащи чак до самия таван. Около прозорците се спускаха тежко тъмно зелени завеси, извезани със златисти нишки. Таванът беше оформен като арка и изобразяваше светло небе, обсипано с бели пухкави облаци. Беше изрисуван с образите на ангели в Рая, по подобие на „Сътворението на Адам“ в Сикстинската капела. Представляваше изумителна гледка. Точно срещу вратите на залата беше разположена дълга маса с изящни крака, а около нея бяха наредени столове в характерния стил ампир. От едната страна в дъното на залата беше разположено канапе с извита облегалка и ниска маса в същия стил. От другата страна имаше висока почти три метра огромна библиотека с книги, които вероятно датираха от векове. Около голямата маса се виждаха няколко скулптури, едната от които беше репродукция на „Пиета”[7]. Всичко в залата, включително осезаемото присъствие на религиозни мотиви, излъчваше строга елегантност, и неслучайно именно тук се извършваха церемонии и се провеждаха официалните среши на вестителите.

Захласната от тази красота, усетих как ръката на Игор леко ме побутна напред и най-накрая погледът ми попадна на лицата на дванадесет вестители, гледащи с очакване към мен. Изведнъж ме лъхна студенина, но се насилих да изглеждам спокойна. Игор нежно стисна ръката ми над лакътя и ме прикани да се приближа към тях. Той се поклони леко и делово, а аз кимнах недодялано в опит да изразя уважението си. Възрастният мъж, който седеше в средата, извиси гласа си така, за да го чуем ясно и залата повтори тържествено думите му в ехо.

— Добре дошъл, Игор Алешкин. Би ли ни представил гостенката, която си довел?

— Това е Ксения Петрова, вестител Егоров — отвърна почтително.

Стоеше гордо изправен и гледаше открито към насядалите зад дългата маса вестители.

— Добре дошла, Ксения Петрова. Радваме се да видим, че идването ти дотук е било благополучно — обърна се към мен същият вестител.

Косата му беше снежнобяла, а очите му, чийто цвят не можех да определя, бяха обрамчени от рунтави вежди. Изглеждаше поне на седемдесет години и си помислих, че може би възрастта играеше голяма роля в йерархията на дванадесетте вестители. Другите гледаха право напред към нас, но го слушаха внимателно и търпеливо.

— Благодаря Ви — казах в отговор и прочистих гърлото си.

Бях притеснена, но проклета да бях, ако им го покажех. След всичко, което преживях през последните 72 часа, това направо си беше пикник в гората.

— Ксения Петрова, Игор Алешкин ни предупреди да те очакваме — заговори жената, която седеше отдясно на Егоров.

Беше на около четиридесет години, с дълга светлокестенява коса и ясни сини очи. Погледът ѝ беше строг и изпитателен.

— Пазител Алешкин, бихте ли ни обяснили каква беше Вашата роля в пристигането на Ксения Петрова? — гледаше го съсредоточено.

Игор се стегна.

— Доведох Ксения от България, за да бъде в безопасност и да развие силите си на вестител под вашите напътствия — отвърна ѝ спокойно.

В гласа му личеше почит, но не и угодничество, което повечето хора бъркат с уважение.

— Но как разбрахте, Алешкин, че Ксения е в опасност или че има нужда от нашите напътствия? Не си спомняме да сме подавали подобна информация на солдатите — отвърна му спокойно, но долових съвсем лека промяна в изражението.

Чертите ѝ се изостриха и го гледаше в очакване. Тялото на Игор се опъна като струна.

— Откога работата на пазителите засяга делата на Ордена, вестител Романова? — отговори ѝ той и можех ясно да различа напрежението в гласа му.

— Всички ние сме развълнувани, разбира се, от срещата с нов вестител — намеси се Егоров, за да предотврати назряващия конфликт, — но има неща, които ни притесняват, Алешкин.

— Готов съм да ви съдействам с каквото е необходимо, за да бъде приета Ксения подобаващо в Палатата и да ѝ бъде оказана необходимата помощ — отвърна Игор.

Ръцете му бяха отпуснати отстрани до тялото, но забелязах, че размърда неспокойно пръсти.

— Нe е нужно да обяснявам на Ордена откъде сме получили информацията за местонахождението на един млад вестител, чийто живот е бил застрашен — добави категорично.

Романова го изгледа продължително. В залата се надигна шепот, който постепенно прерасна в тревожно жужене.

— Игор Алешкин е прав — прекъсна възмутения шепот старецът. — Делата на пазителите не ни засягат. Това, което ни засяга обаче, са премеждията, през които е минала младата Ксения Петрова. Със сигурност изпитанията ѝ не са били леки, за да се наложи руски солдат да отиде в България, да я издири и да я съпроводи лично до Ордена — говореше спокойно и открито.

Казаното от него ме озадачи. Ако не беше обичайно пазителите да издирват лично хората, на които помагаха, и в моя случай — дa ги представят на Ордена, защо тогава Игор го беше направил?

— Държим да знаем какво се е случило до момента, в който потърсихте нашата помощ — намеси се един от вестителите.

Изглеждаше по-висок и едър от другите. Лицето му ми се стори враждебно.

— Ще Ви разкажа всичко, Борис Николаевич — Игор стрелна с поглед ново изявилия се вестител, — но като хора на духовенството трябва да бъдете с отворено съзнание и без никакви предразсъдъци той ме погледна за част от секундата. — Съдбата на Ксения е била по-различна от тази на повечето вестители и за нея все още е трудно да приеме промяната, която настъпи в живота ѝ.

Членовете на Ордена го гледаха съсредоточено. Забелязал, че Романова местеше изучаващ поглед от мен към Игор и обратно.

— Ксения Петрова не беше наясно със силите си на вестител и виденията ѝ бяха започнали да се появяват съвсем отскоро — започна да разказва Игор, но беше прекъснат от Борис Николаевич.

— Простете, Алешкин, но бихме искали да чуем историята от Ксения.

Игор го изгледа продължително и се обърна към мен. Положи ръка на гърба ми и се отмести почти незабележимо, така че да мина по-напред към Ордена.

— Разбира се, ще Ви информираме за всичко след като приключи срещата ни — допълни вестителя и кимна на Игор към вратата.

Аз го погледнах объркано. Игор се взираше със сурово изражение във вестителя без да помръдне. За миг си помислих, че ще му се нахвърли. Реших да се намеся преди да е направил някоя сцена.

— Извинете, но предпочитам Игор да остане с мен. С нас — проехтя гласът ми и вниманието на всички се измести от Игор към мен.

— Ако това ще те накара да се чувстваш по-удобно, за нас не представлява проблем. Нали, Борис Николаевич? — обърна се към него Егоров.

Белите му рунтави вежди бяха сключени над очите, гледайки го неодобрително. Николаевич кимна неохотно и се загледа в мен. Не знаех какво точно беше уместно да разкажа и какво трябваше да пропусна от историята си. Погледнах озадачено към Игор, но той просто ми кимна окуражително и ме остави да говоря. Реших, че ще разкрия възможно по-малко, и ще ги оставя те да задават въпросите. Загледах ги мълчаливо, докато Романова най-накрая не наруши тишината:

— Ксения Петрова, разкажи ни как те намери пазител Алешкин — подкани ме.

— Игор се появи в клуба, в който работех в София. Дойде при мен и ми каза, че трябва да тръгна с него — отвърнах.

Гласът ми проехтя в залата и стените върнаха думите ми. На теория казвах самата истина. Това, че пропуснах някои подробности, като отвличането ми например, беше друг въпрос.

— Знаеше ли по това време за дарбата си на вестител? Беше ли получавала преди това видения? — попита ме отново тя.

— Вече бях получавала видение (пет минути преди това, казах си), но не знаех нищо за тази… дарба — отвърнах кратко.

— Интересно ми е как пазител Алешкин е успял да спечели доверието ти толкова бързо след като не си знаела нищо за вестителите? — намеси се Николаевич.

Той ме изгледа подозрително и се намръщи. Игор се размърда до мен.

— Вече го бях виждала във виденията си и знаех, че мога да му имам доверие — отговорих му една идея по-студено от допустимото и насочих погледа си далеч от него.

Той очевидно се подразни от отговора ми, защото не остави темата.

— И какво точно видя в тези видения, свързани с пазител Алешкин?

— Видях, че ми помага да се спася. По това време не бях наясно точно от какво бягах, но беше ясно, че той ми помагаше — извърнах поглед към Игор и потърсих в очите му нещо, което да ми подскаже, че се справям добре.

Не исках да си навлече неодобрението на Ордена заради мен и кашата, в която го бях забъркала. Той ми кимна така, че само аз да го видя и съвсем лека усмивка заигра на устните му.

— Ксения, твоите родители никога ли не са ти казвали нищо за дарбата ти или за кръвожадните? — запита ме Егоров.

— Не — отвърнах кратко. — Доскоро нямах представа, че всички тез… неща съществуват.

— Доколкото разбрах от Игор по-рано, родителите ти са загинали. Вярно ли е това? — запита и ме погледна някак съчувствено.

— Да.

— Каква беше причината за смъртта им? — продължи и съчувствието в погледа му стана по-убедително.

— Били са убити от вампири — казах и внезапно ме заля вълна на презрение.

Мисълта за насилствената им смърт ме изпълни с ненавист и погнуса и за момент помислих, че ще изпусна нервите си. Погледнах нервно към Игор и той веднага се приближи по-близо до мен. Стисна успокоително рамото ми и се обърна към Ордена:

— Имаме доказателства за това. Проследихме следата и направихме необходимите проучвания — каза им уверено.

Егоров остави темата.

— Това значи, че не можем да разберем кой от двамата е бил вестител — отбеляза Николаевич и тонът му ми прозвуча малко по-меко отпреди.

— Възможно е и двамата да са имали дарбата — каза му Романова.

Разговорът им ме изнервяше.

— Ксения — обърна се към мен Егоров и прекъсна разсъжденията им, — какво се случи след като Игор се свърза с теб?

Поколебах се за миг с каква версия да прикрия отвличането ми. Беше необяснимо, но не исках да знаят за това. Реших, че колкото по-малко се отклонявам от истината, толкова по-достоверно ще бъде казаното.

— Игор ме убеди да отида с него на мястото, където беше отседнал, за да поговорим. След като ми разкри някои неща — за виденията и за съществуването на вампирите, — реших, че е луд. Не исках да му повярвам и ми се струваше налудничаво. Затова побързах да си тръгна. Той се опита да ме спре, но аз побягнах. Докато бягах, влязох в една уличка, където бях нападната от един вампир. Повали ме на земята, не можех да помръдна… Тогава той се опита да ме за…

— Опита се да я убие, но стигнах навреме и го ликвидирах — прекъсна ме Игор.

Усетих, че беше стиснал рамото ми малко по-силно отпреди. Гледаше право напред към Ордена. Защо реши точно сега да говори вместо мен?

— Ксения, съжалявам, че се е наложило да минеш през това — обърна се към мен Романова.

Израженията на всички вестители бяха помръкнали и напрежението в залата беше стихнало. Аз кимнах на Романова, но не отговорих нищо.

— След тази случка Ксения се убеди, че думите ми бяха истина, и успях да спечеля доверието ѝ. След като стана ясно, че в България не можем да ѝ предложим никаква защита, от която тя очевидно се нуждаеше, се съгласи да дойде в Москва при нас — заключи Игор.

Говореше уверено и усетих някакво закрилническо чувство да се прокрадва в гласа му. От тази мисъл сърцето ми се стегна и топлина сгря стомаха и гърдите ми.

— Нямаше ли солдати в България, които да ѝ помогнат? Особено след смъртта на родителите ѝ? — попита го Николаевич.

— Няма сформирани групи. За съжаление все още не можем да структурираме силите си там — отвърна Игор.

Вестителят поклати горчиво глава.

— Ксения — обърна се към мен Романова, — би ли ни описала виденията, които си имала? Бихме искали да разберем повече за развитието на силите ти, особено след като са се проявили толкова скоро.

Замислих се за всичко, което бях видяла досега, и се опитах да подредя преживяванията си.

— Първоначално сънувах кошмари. Не знаех какво може да означават, а и се стараех да не мисля много за тях. Но те се появяваха все по-често и накрая стана така, че всяка нощ се будех заради страха от лицата, които виждах. Сега разбирам, че това, което съм виждала, са били лицата на вампири, но тогава не знаех, че са реални, че наистина съществуват… Наскоро получих обаче първото си видение. Бях на работа в клуба.

— Можеш ли да опишеш как се почувства тогава? Какво усети, когато за първи път видя? — прекъсна ме Романова с нарастващ интерес.

— Стана ми много горещо. Започнах да се задъхвам все едно бях в сауна. Започнах да чувам жужене в ушите си и почувствах, че се отделям от тялото си. Изведнъж ми причерня и когато отворих очи, вече се намирах на съвсем различно място — обясних и не можах да се освободя от усещането, че бях на разпит.

— Какво видя във видението си, Ксения Петрова? — попита ме старият Егоров.

Не знаех дали трябваше да му казвам всичко, но реших, че точно това е подробност, която нямаше смисъл да крия.

— Видях Игор.

— Случваше ли се нещо или просто видя лицето му? — попита заинтригувано Романова.

— Бях с него в една запустяла къща. Настояваше да се успокоя, сякаш нещо ме беше разстроило.

Игор ме погледна със свъсени вежди, озадачен, а аз се почувствах доволна от факта, че най-накрая успях да го изненадам с нещо и да го сваря неподготвен. Романова му хвърли изпитателен поглед и за моя изненада, той се притесни. Помислих, че съм сбъркала в преценката си и не е трябвало да се впускам в подробности, затова побързах да добавя.

— Както се оказа по-късно, той искаше да ме успокои заради нападението на вампира.

— Да разбираме ли, че това е видението, което се е сбъднало? Чрез него си разбрала, че Игор е дошъл, за да те защити? — попита Егоров.

— Да — излъгах.

Зачудих се дали има начин да разберат, че лъжа. Започнах да се изнервям и ми се прииска да изляза оттук, но това идеше да е крайно неуместно, особено сега, когато вестителите се интересуваха толкова много от тази моя така наречена „дарба“.

— В следващите няколко дни случи ли се нещо подобно? Някакъв сън или по-скоро кошмар? Някакви предчувствия? — предпазливо попита Романова.

— След това получих още три видения.

Чух как някои пазители ахнаха изумено, а другите затаиха дъх. Изглеждаха стъписани. Игор се размърда до мен и го погледнах въпросително. Той ми се усмихна съучастнически. Какво, по дяволите?…

— Ксения — започна вестителката, запазила самообладание, — бяха ли видения като първото или само наподобяваха това, което вече беше изпитала?

— Всъщност… следващите ми видения бяха много по-ясни от първото, но имаше нещо различно — погледнах за съвет към Игор, но видях само игриви пламъчета да танцуват победоносно в очите му.

Не знаех дали трябваше да се успокоя или да се разтревожа от реакцията му и реших, че мога да се доверя само на собствената си преценка. Нямаше как да науча повече за виденията, ако не бях честна и открита.

— Второто видение беше кратко, но образите бяха по-ясни. В третото си видение видях себе си и почувствах емоциите на другото си Аз да се свързват с моите. Можех да разгадая мислите ѝ и това, което чувстваше.

Романова ме погледна изпитателно и присви замислено очите си.

— Какво точно видя?

— Видях тази зала. Бях тук — някои от вестителите отново ахнаха.

— Видяла си този момент? Как стоиш тук пред нас? — предположи тя, а аз поклатих глава.

— Не. Беше друг момент. Мисля, че беше доста по-напред в бъдещето. Бях тук, залата беше напълно празна, но изглеждаше по същия начин.

— Имаше ли някого с теб? — попита Романова.

— Игор беше с мен. Можех да почувствам какво изпитвам, тоест какво изпитваше Ксения от бъдещето. Прочетох мислите ѝ.

Игор ме погледна с открит интерес, но внимаваше да не привлече вниманието на останалите. Имаше вид сякаш умираше да узнае какво съм разбрала тогава, какво е почувствала другата Ксения.

— Можеш ли да ни опишеш какво усети в онзи момент, какво видя? — намеси се Егоров.

Не знаех защо, но не исках да споделя с тях какво съм почувствала. Не исках да разбират за връзката, която усетих между мен и Игор. Имаше нещо в погледите им и в този на Игор, което ме караше да държа устата си затворена.

— Нищо конкретно. Бях уморена, отчаяна. Мисля, че тогава се криех от вампирите и се страхувах да не ме хванат — смотолевих набързо. — Точно това казах и на Игор във видението си — че съм уморена да водя битки.

— Разкажи ни за последното видение — извиси се гласът на Романова над настаналата шумотевица, която думите ми предизвикаха. — Беше ли по-различно?

— Ако позволите да се намеся, Наталия Романова — започна Игор, — аз по-добре бих ви казал какво изпита Ксения в последното си видение.

Наталия вдигна въпросително вежди в очакване. Обърна се към Игор, а той ме погледна извинително. Всички затаиха дъх.

— Ксения преживя смъртта на пророчицата Вера Крамаренко — изрече той.

След няколко дълги мига на гробовна тишина, залата избухна във възгласи. Долових изумление, дори възмущение. Внушителният глас на Егоров се извиси над всички с изненадваща сила:

— Това е невъзможно! Никой млад вестител не може да изживее смъртта на свой брат или сестра! Светотатство е да се изрича подобно нещо за нашата пророчица! — разгневеният му вик изплющя в залата като камшик.

Никой не отвори уста. Напрежението беше толкова осезаемо, че бях спряла да дишам. Игор гледаше спокойно към стария вестител и не се поддаде на обвинителния му поглед. Наталия Романова се прокашля и се намеси:

— Защо би твърдял подобно нещо, Алешкин? — изпитателният ѝ поглед ме накара да се свия.

Какво се случваше? Каква беше тази пророчица и защо Игор твърдеше, че съм изживяла нейната смърт? Израженията на вестителите се бяха вкаменили. В очите на някои съзрях тъга и болка. В същия миг отново видях лицето на старицата и една издайническа сълза се търкулна по бузата ми. Побързах да я изтрия, преди някой да ме беше видял.

— Ксения изживя смъртта на вестител в точния момент, когато Вера Крамаренко е била убита. Всички знаем вече какво се е случило, но Ксения го видя. Всяка подробност от разказа ѝ съвпада с фактите.

— Вярно ли е това, Петрова? — запита ме Николаевич през зъби.

За миг се стреснах от реакцията му и не можах да продумам.

— Ксения дори не знае коя е Вера Крамаренко. До този момент не знаеше чия смърт е изживяла — отвърна Игор.

Очите му горяха срещу тези на вестителя.

— Алешкин, осъзнавате ли колко абсурдно звучат думите Ви? — обади се Егоров. — Много добре знаете, че за да преживее смъртта на пророчицата, Ксения трябва да е имала изградена духовна връзка с нея!

— Това е безумие! Вера Крамаренко беше най-възвишеният и надарен вестител, раждал се някога! — намеси се отново Николаевич.

— Изключено е да допуснем, че един прохождащ вестител, който дори не знае какво е кръвожаден, може да се свърже с нейния дух в последните ѝ мигове! Това е оскверняване на паметта й! — гневът кънтеше в гласа му и ме накара да потръпна.

Почувствах се като шарлатанка. Дори не знаех дали това, което казва Игор, беше вярно. Въпреки всичко обаче вътрешно можех напълно да му се доверя и не допусках думите му да бъдат лъжа.

— Николаевич, нима твърдите, че съм склонен да подведа Ордена с измислици? — Игор пристъпи напред в целия си впечатляващ ръст, насочил твърдия си поглед към вестителя.

За един кратък миг помислих, че ще му се нахвърли. За щастие обаче това не се случи. Цялото това положение никак не ми се нравеше и нямах намерение да допусна Игор да се злепостави пред Ордена заради мен. Той беше част от този свят и от това, което бях видяла, съдех, че се ползваше с високо уважение и респект. Събрах смелост да взема думата в настъпилата словесна битка и с възможно най-уверения си тон се обърнах към Наталия Романова, която ми се струваше, че е най-благосклонно настроена към съществуването ми в този момент.

— Съжалявам, че съм причина за спорове, но аз мога да Ви кажа как жената от видението ми умря — провикнах се. — Може би това ще Ви даде нужната яснота.

За щастие вниманието на всички сега се обърна от Игор към мен.

— Нека да изслушаме Ксения Петрова — проехтя силният ѝ глас. — Опиши ни какво се случи във видението ти.

— Най-силното чувство, което изпитах, беше нейният ужас и отвращение от този, който я измъчваше. Можех да почувствам физическата ѝ болка…

— Всички знаем какво представлява изживяването на смъртта на вестител — рязко ме прекъсна Николаевич.

— Борис! — Романова се обърна гневно към него.

Той я погледна стъписано, а след това тя ми кимна да продължа.

— Жената беше много възрастна. Въпреки болката, която изпитваше, нашепваше молитва, отправена към Бог. Молеше се за прошка и за спасение на душата ѝ… — гласът ми се разтрепери и почувствах близостта на Игор до себе си. Той ме докосна почти незабележимо, но достатъчно, за да се овладея. — Молеше се на Бог да я спаси от демона. Думите ѝ бяха: „Не давай място на лукавия демон да ме завладее чрез насилване на това смъртно тяло.“

Спомних си страха и отчаянието ѝ, но също и непоколебимата ѝ вяра в Бог, че той ще я приеме при себе си.

— След миг осъзнах, че стоя в локва кръв. Нейната кръв. Тя се строполи в краката ми. Вратът ѝ беше разкъсан. Очите ѝ бяха отворени и гледаха право в мен — отроних едва чуто накрая и краката ми омекнаха.

За щастие запазих равновесие. Игор ме беше хванал за ръката над лакътя. Наталия Романова кимна в посока на другия край на залата и от там изскочи едър мъж, който донесе два стола и ги сложи до мен. Седнах до Игор и се вгледах в лицето на Романова. Изглеждаше разстроена. Лицата на другите вестители бяха застинали. Игор се изправи и се обърна към Ордена с подобаващи почит и респект:

— Колкото и необичаен да е този случай, Орденът трябва да признае истинността на думите на Ксения и силата на нейната дарба. Всички знаем как беше намерено тялото на Вера Крамаренко — Той погледна за кратко към мен и после заключи: — Ксения Петрова преживя смъртта на великата пророчица Крамаренко.

Глава 8

В залата настъпи пълен хаос. Повечето от вестителите говореха нещо неразбираемо помежду си като поглеждаха от време на време към мен, а другата част от тях се провикваха към Игор, че твърденията му са абсурдни. „Неверник!“, „Дръзка лъжа!“ и „Какво нахалство!“ бяха само някои от фразите, които долетяха до ушите ми.

Двамата с Игор стояхме изправени един до друг и изчаквахме шумотевицата да утихне. Надявах се, че той има план, с който да се измъкнем от ужасната ситуация, защото аз самата нямах никаква идея какво да направя. Забелязах Наталия Романова и Егоров да стоят спокойни и да гледат право напред към нас двамата. Нещо в погледите им ме притесни. Те не се вайкаха, нито негодуваха срещу последните думи на Игор. Стояха неподвижни в мълчание и изглеждаха така, сякаш не бяха чули и звук от шумната тирада на останалите вестители. За моя изненада техните спорове не стихваха, а напротив — ставаха все по-ожесточени. Имах чувството, че съм попаднала в зоопарк, където маймуните се бореха за надмощие и се гонеха бясно из клетката, за да надвият противника си. До известна степен целият този хаос ми се струваше смешен. Виждаше ми се нелепо духовно извисени и мъдри хора като тях да се държат по този начин. Явно търпението на Егоров се изчерпа и той наруши безредиците с плътния си и мощен глас:

— Моля за тишина! Моля Орденът на вестителите да замълчи! — повтори той след като виковете не стихнаха напълно. — Запазете реда в залата, по дяволите!

Оказа се, че ругатнята му постигна желания ефект и тишината измести негодуванията на вестителите.

— Братя и сестри — продължи той с малко по-спокоен глас, — възмутен съм от вашето поведение. — Стори ми се, че вестителите изглеждаха дори по-шокирани сега, отколкото преди малко. — Този Орден не е конституционен съд. Нашата работа не е да осъждаме други вестители. Нашата работа е да защитаваме своето общество и всички невинни хора, чийто живот е изложен на риск. Заплахата от кръвожадните нараства с всеки изминал ден! Тяхната мощ расте, също както расте броят на техните съюзници! Недопустимо е да се обръщаме един срещу друг и да забравяме в моменти като този своя дълг!

Егоров направи кратка пауза, за да овладее емоциите си. Той огледа строго лицата на своите събратя и изпитателно се взря в това на Борис Николаевич.

— Нашата дарба, колкото и велика да е тя, не ни прави всезнаещи. Ние си оставаме хора. И аз като истински човек отказвам да се нахвърлям срещу младата вестителка, на чиито сили се е доверила собствената ни пророчица. Шокиран съм от това разкритие, но не мога да приема нещата, които чух от вас. Недопустимо е и да отхвърляме твърденията на един от най-преданите и отдадени млади пазители, които имаме честта да ни защитават. И съм възмутен от неуважението, което проявявате към пазител Алешкин. Нашите солдати не са нито неверници, нито лъжци! Игор Алешкин е доказал своята лоялност и единственото, което е редно да направим, е да му отвърнем със същото. Алешкин, приемете извиненията на Ордена за отправените обвинения — гласът му стихна и Егоров сведе почтително поглед пред Игор.

Тишина надвисна над нас. Никой не смееше да отвърне нищо на думите на стария вестител. Изпитваха прекалено голямо уважение към него, за да противоречат на това, което беше казал. Игор направи лек поклон с глава, колкото да покаже, че приема извиненията на лидера на Ордена. Господи, изглеждаше толкова величествен…

— Вера Крамаренко беше сърдечен и благороден човек. Тя не се осланяше на виденията си, за да разбере кой е с добро сърце и кой — не. Не виденията и пророчествата ѝ бяха това, което я правеше велика, а вярата.

Романова говореше и очите ѝ бяха блеснали от напиращите сълзи. Гласът ѝ обаче остана спокоен. Борис Николаевич наклони глава и не продума. Всички погледи се местеха ту към него и Наталия, ту към мен.

— С оглед на всичко, което чухме, мога да кажа следното — проговори отново Егоров. — Добре дошла сред нас, Ксения Петрова. Отсега нататък можеш да разчиташ на помощта на обществото на вестителите.

Аз кимнах недодялано и отворих уста да кажа нещо в отговор, но не можах да намеря подходящите думи, затова останах безмълвна. Погледнах към Наталия, от която успях да доловя една почти незабележима усмивка. След като всички вестители се оттеглиха и залата се опразни, нетърпеливо се обърнах към Игор:

— Игор, колко точно нагоре се издигаш в йерархията на пазителите? — попитах го.

Той ме погледна любопитно и на лицето му се разтегна широка чаровна усмивка.

— От всичко, което се случи днес, точно това ли те интересува? — в първия момент въпросът му ми се стори безсмислен и затова повторих:

— Егоров, той е лидера на Ордена, нали? — запитах го нетърпеливо. Игор кимна. — Той се изказа изключително ласкаво за теб. Отдаде ти необходимото уважение и почит.

Игор ме изгледа изучаващо и продължително.

— Думите му могат само да ме радват, Ксения.

— Да, но все си мисля, че си ги заслужил…

— Ще водим този разговор някой друг път — отвърна и ми се усмихна замислено.

Толкова рядко виждах тази усмивка, която го превръщаше в момче. Не можех да повярвам колко различен можеше да бъде — понякога беше дистанциран и сдържан, друг път се държеше закрилнически или властно. А в моменти като този усещах пеперуди в стомаха си само от един-единствен негов поглед. Защото беше истински. Беше и сдържан, и властен, и грижовен, и всичко прекрасно накуп. Всеки миг от тази открадната сладост ми се струваше нереален, главата ми се изпразваше, отмалявах.

— Какво ще се случи сега, Игор? — попитах го като хипнотизирана без да откъсвам очи от неговите — пламтящи, заинтригувани, толкова синьо-зелени…

— Ще останеш тук — отвърна тихо.

Не откъсваше погледа си. Взираше се в лицето ми цяла вечност.

— Ще остана тук — повторих. — Ами ти?

— Трябва да се върна към отговорностите си.

— Мислех, че аз също съм твоя отговорност — отвърнах.

Той ме изгледа продължително. Гърдите ми се надигнаха тежко.

— За какво мислиш? — попита ме едва чуто.

— Никога няма да узнаеш — усмихнах се.

Стоеше близо до мен и усетих нотки на мускус, примесени с аромата на собствената му кожа. Плъзнах скришом поглед по гърдите му и в гърлото ми заседна буца. Много лошо, Ксения… Много лошо. Бях хлътнала по Игор.

Стресната от гръмкия звук на отварящата се врата, се изтръгнах от унеса и отстъпих крачка назад от Игор. Наталия Романова стоеше в пълния си блясък гордо изправена пред нас и ни гледаше в очакване.

— Вестител Романова — Игор пристъпи няколко крачки към нея, мислехме, че сте тръгнали.

— Имам още работа за вършене, Алешкин — отвърна тя. — За Вас Всичко приключи, но не и за нас.

Игор я погледна подозрително.

— Дългът на пазителите никога не свършва — отвърна с едва доловимо раздразнение сякаш гордостта му беше засегната.

— Разбира се, нямах това предвид — тя се приближи близо до мен. — Това, което исках да кажа е, че за нас с Ксения работата тепърва предстои. А Вие, пазител Алешкин, може да се върнете към своите задължения.

Игор ме погледна мълчаливо и мрачно. Прииска ми се да ѝ каже, че няма да си тръгне. Че е решил, че трябва да остане и да се погрижи за нещо друго тук, в Палатата.

— Аз все още не съм решила за колко време ще остана… — пророних след кратък миг мълчание.

Двамата извърнаха поглед към мен. Игор ме гледаше сърдито, а Романова — с открит интерес.

— И къде смяташ да отидеш? — попита ме вестителката.

— Разбира се, че ще остане тук — намеси се Игор.

Очите му святкаха срещу моите. Романова го изгледа многозначително.

— Ксения, предлагаме ти всичко, което един вестител би пожелал. Неограничен достъп до нашите сили и знания. Палатата е на твое лично разположение. Няма да има нещо, което да ти липсва — заговори настоятелно.

Изглеждаше така, сякаш не можеше да проумее защо бих пожелала нещо различно.

— Оценявам щедростта Ви, вестител Романова. И разбира се, ще се радвам да остана и да разбера повече за моята дарба. Само че… — погледнах към Игор. Изглеждаше напрегнат. — Не мисля да прекалявам с гостоприемството на Ордена. Ще дойде момент, в който ще трябва да подредя живота си.

Наталия се усмихна снизходително.

— Дарбата ти те доведе тук. Наистина ли мислиш, че има по-важно от това?

Нещо в думите и ме притесни. Какво точно очакваше тази жена от мен? Погледнах към Игор и видях, че той веднага е доловил настроението ми.

— Стига да бъде в пълна безопасност, Ксения би могла да се посвети на дарбата си извън пределите на Палатата.

— Разбира се — отвърна Наталия, — но нека оставим плановете за бъдещето настрана засега — тя докосна с ръка рамото ми и ме поведе напред по коридора. — Ела, Ксения, нека ти покажа стаята ти.

Дочух стъпките на Игор зад себе си и когато извърнах глава назад, улових погледа му.

— Наталия — спря я той, — би ли ни извинила за минута? Бих искал да кажа довиждане на Ксения.

Тя премести изненадано поглед от единия към другия и кимна неохотно.

Приближих се към него. Лицето и гърдите му оставаха в сянката на коридора пред лобито.

— Ксения — започна, — ще ми се да вярвам, че тук ще си добре.

— Сам каза, че ще съм в безопасност. Защо се притесняваш?

Той въздъхна и зарея поглед без посока.

— Ако имаш нужда от мен, обади ми се. Всеки тук знае как да се свърже с мен.

Кимнах. В очите му се появи странен блясък и почувствах гърлото ми да се стяга. Не исках да тръгва. Мисълта, че не знаех кога ще го видя отново, ме натъжи.

— Знаеш, че не могат да ме накарат да остана, ако не искам — отвърнах.

— Разбира се, че не могат. Това е нещо, в което не се съмнявам — той се усмихна уморено. — Ще те видя скоро, Ксения.

— Да. Така е — отвърнах като преглътнах тежестта, която беше заседнала в гърлото ми. Нямаше да позволя на емоциите си да ме издадат и му се усмихнах в отговор. — Сигурна съм, че няма така лесно да се отърва от теб.

Игор продължи по коридора и скоро се скри от погледа ми.

— Е, къде е новата ми стая? — попитах Наталия.

— Ела — прикани ме и дългата ѝ до земята рокля прошумоля покрай нея.

Трябваше да призная, че изглеждаше впечатляващо — стилна и елегантна, а гордата ѝ осанка ѝ придаваше класа. Дългата ѝ светлокестенява коса беше поддържана и красива и беше възхитително колко много се открояваха сините ѝ очи. Лицето ѝ бе младо и почти не се забелязваха следи от четиридесетте ѝ години. Въпреки това погледът ѝ беше древен. Сякаш бе видяла света с различните му епохи и не съществуваше нищо, което можеше да я изненада. Почти през цялото време — и сега, и в залата по време на разпита, който ми беше устроил Ордена, — лицето ѝ оставаше сериозно. Усмивките ѝ бяха сдържани и бяха по-скоро израз на любезност. Колкото и надменна да изглеждаше, не можех да открия ясни признаци на съществуваща злоба или неприязън у нея. Опитва се да те обърка вероятно… Стигнахме няколко етажа по-нагоре и Романова се спря пред една врата в дъното на коридора.

— Това е стаята ти. Не се притеснявай, скоро ще те оставя да си починеш — каза и се усмихна с лека насмешка.

Дай Боже, помислих си. Стаята, в която Наталия ме въведе, беше в синхрон с общата атмосфера на Палатата. Пренасяше ме в различно време, на различно място. Само по себе си помещението не беше много голямо, но беше добре обзаведено и демонстрираше комфорт и лукс. Помислих си, че не се вписвам особено в обстановката. Поне не и с дрехите, в които бях облечена, и най-вече с абсолютното ми невежество по отношение на живота в Ордена. Стените бяха светли, но всички мебели бяха от тъмно масивно дърво в съчетание със сиво-черен метал. Облегалката на стола пред тоалетката беше от ковано желязо, както и страните на спалнята. Пред прозореца имаше малко канапе с извити крака. Светлината беше приглушена и изпълваше пространството със загадъчност. Единственото ярко петно в стаята беше картината, окачена над леглото. Беше на Кандински. Подът беше от паркет, а в средата пред спалнята, беше застлан с тъмен персийски килим. Гледката от тази част на сградата откриваше разпръснати дървета и широк двор, в чиито граници се намираха множество каменни пейки и една отдалечена беседка, сгушена сред клоните на високи вечнозелени борове.

— Надявам се тук да се чувстваш у дома си — отвърна Наталия.

— В къщи не съм разполагала с такива удобства — отвърнах и се загледах в прозореца. Навън беше вече тъмно като в рог.

— Днес можеш да си починеш, а утре, ако си готова, ще поговорим — каза и ме погледна.

— Едва ли някога ще се почувствам готова за каквото и да е от това…

— Времето за нас е нещо относително. От теб зависи дали ще се проточи или ще отлети.

— Какво трябва да значи това? — запитах все още оглеждайки стаята си.

— Не е нужно да ни харесваш — отвърна внезапно.

Погледът ѝ беше сериозен и не разкриваше никаква емоция.

— Важното е да разбереш, че си една от нас.

— Дарбата ли ме прави една от вас? — запитах и не можах да прикрия сарказма в гласа си.

— Причината да имаш тази дарба те прави една от нас — имаме и, за да помагаме на хората. Ако не намираш това за достатъчно добро основание да си тук, няма как да ти помогнем.

Помислих си, че нарочно ме гледа отвисоко. Замълчах. Не исках да се впускам в спорове с нея още първата вечер.

— Не сме ние тези, които трябва да виниш за нещастията, които си преживяла. Рано или късно ще срещнеш виновниците за това.

Аз я погледнах въпросително.

— Смятате, че виня вас за смъртта на родителите си?

— Виниш ни, че не сме го предотвратили. Терзаеш се от мисълта защо след като имаме тези сили, не сме успели да им помогнем, а сме ги оставили на злата участ.

— Не знаете нищо за мен — отвърнах ѝ студено.

— Повтаряш си, че не знаем нищо за теб и си мислиш, че мястото ти не е тук. Но грешиш.

— След като толкова много знаете за мен, защо вие не изпратихте Игор да ме намери? — запитах я и забелязах искрата, което припламна в очите ѝ. — Или може би чак след като ме видяхте, узнахте за съществуването ми?

— Не сме твой враг, Ксения. Лошите се намират извън Палатата — отвърна ми, запазила спокойствие. — Ще те оставя да се наспиш. Ще се видим на закуска.

Излезе от стаята и затвори вратата след себе си. Огледах се, обзета от някаква странна смесица от тъга и гняв. Бях останала сама. Напълно сама. Страховете ми отново се завърнаха и се стовариха върху мен с пълна сила. Какво щях да правя? Кого заблуждавах? Мястото ми наистина не беше тук и аз не бях една от тях… Не споделях убежденията им, не разбирах нищо, от това, на което бяха посветили живота си. Исках да науча повече за вестителите и коя съм, но не определях себе си за част от тези сили. Аз бях друг човек, различен от тях. И това, че имахме една и съща „дарба“ беше по прищявка на съдбата.

Усетих острата болка от липсата на родителите си. Липсваха ми и приятелите. Липсваше ми и Игор. Игор, който за няколко дни успя да спечели доверието ми и да ме накара да се почувствам в безопасност. Може би тук бях защитена по някакъв начин, който все още не ми беше ясен, но се чувствах по-уязвима от всякога. Горчивина заседна някъде в гърлото ми и се проснах уморено на леглото.

Загледах се в тавана, а после погледът ми попадна на библиотеката в дъното на стаята. Не беше голяма, но рафтовете ѝ бяха отрупани с книги. Надигнах се да ги разгледам отблизо и се зачетох в заглавията — повечето от тях бяха на руски и ги чувах за първи път. „Силата да виждаш“, „Връзка с духовната сила“, „Емоциите и начините, по които да ги овладеем“, „Всички сетива“ и т. н. Всички книги до една бяха свързани с духовната сила и дарбата на вестителите. Погледнах към другия рафт и забелязах старо издание на Новия завет и „Жития на светиите“. Книгата беше дебела и можех да се обзаложа, че всеки светец, канонизиран от Православната църква, беше намерил място в нея. Ясно ми беше, че вестителите, ако не набожни, бяха доста духовни. Но нямах ли право на поне няколко нормални безполезни книги, които да отвеят мислите ми надалеч? Книги, които не бяха десет пъти по-стари от мен… Погледнах обнадеждено към последния рафт и най-накрая намерих нещо интересно — „Брулени хълмове“. Бях чела романа на Емили Бронте няколко пъти и всеки път откривах нещо ново, нещо, което да ме развълнува. До него видях и „Оливър Туист“ на Дикенс, „1984“ на Оруел и „Черната овца“ на Балзак. Ама че странна колекция… Проследих с поглед по-натам и видях „Майстора и Маргарита“ на Булгаков, „Ана Каренина“ на Толстой, „Братя Карамазови“ и „Идиот“ на Достоевски… Поредицата от руска класика продължаваше и стигаше чак до „Мъртви души“ и „Престъпление и наказание“. Колко подходящо, помислих си.

Бързо се отказах от намерението да чета. И без това бях достатъчно потисната, нямах нужда от допълнителен тласък. Отидох до прозореца и се замислих за Игор. Не можех да призная дори пред себе си, че за толкова кратко време бях способна да хлътна по него до такава степен. Пред погледа ми се появиха синьо-зелените му очи — гледаха ме разбиращо, виждаха през мен. Да, беше лесно да забравя колко е опасен, когато ме гледаше така. И забравях коя съм, когато ме докоснеше случайно. Засмях се на себе си. Ти си пълна шматка, Ксения!

— Странно е да видя някого, който се смее сам на себе си — непознатият глас ме сепна и бързо се извърнах назад.

Вгледах се в стърчащата от вратата глава и можах да различа отчетливите черти на едно красиво момиче, което се опитваше доста успешно да наруши личното ми пространство.

— Коя си ти? — попитах я недоверчиво и се приближих към нея, готова да тръшна вратата в лицето ѝ.

— Аз съм Зоя. Веднага щом чух, че е дошъл нов вестител, побързах да те намеря. Не можах да се стърпя, особено при врявата, която чух, че се е вдигнала при идването ти.

Момичето не спираше да говори и изглеждаше така развълнувано, все едно се е срещнало с холивудска звезда вместо с мен.

— А кой ти каза, че съм дошла? — прекъснах я.

— Мълвата се носи из цялата Палата. Чухме безредиците и в Церемониалната зала.

— Из цялата Палата?

Какво ли точно бяха дочули?

— Всички чухме шумотевицата при пристигането ти. Разбрахме, че си била с пазителя Алешкин… — на лицето ѝ цъфна усмивка и вдигна предизвикателно веждите си.

— А кои сте „всички“ вие?

Не можех да откъсна очи от медено червената ѝ коса, която се спускаше на тънки оформени кичури по раменете ѝ. Беше толкова блестяща и жива, толкова красива! Дали беше възможно човек да има толкова красива естествена коса?

— Ние — вестителите. Е, поне се стараем да бъдем вестители… — отвърна бързо и влезе в стаята с очевиден интерес. — Брей, не мислех, че тук има по-хубави стаи от моята. Явно съм се лъгала.

— И къде са другите вестители? — прекъснах я.

— Наоколо.

— А познаваш ли такива, които не живеят в палатата? — запитах я с интерес.

— Разбира се, че познавам такива вестители. За каква ме помисли — че съм хваната от гората? — изсмя се.

Аз само забелих очи от раздразнение.

— Аз, разбира се, никога не бих предпочела друго място пред това.

— Разбира се — повторих.

— Не и докато не развия достатъчно добре способностите си — допълни. — Родом съм от Екатеринбург. Семейството ми все още живее там, но предпочитам да остана тук, в палатата на Ордена, тъй като искам да ме обучат най-добрите — поясни тя след като видя объркването ми от странния ни разговор.

— Значи всеки може да живее тук? Всеки може да бъде обучен? — попитах я с учудване.

— Не всеки — долових в гласа ѝ раздразнение. — И аз определено не съм всеки. И двамата ми родители са вестители, което значи, че имам правото да бъда тук колкото всеки друг като мен.

Ясно можах да доловя намека ѝ за моето мистериозно пристигане, но реших, че не съм длъжна да ѝ давам отчет за това коя съм и откъде идвам.

— Виж, радвам се да видя човек, различен от член на Ордена. Но съм малко уморена и предпочитам да продължим разговора си някой друг път — казах и ѝ се отдалечих от нея, надявайки се, че няма да има нужда да я подканвам да ме остави сама.

— Ти не си оттук — заключи и седна най-безцеремонно на леглото ми.

— Не думай — дори не се опитах да прикрия сарказма си. Това момиче беше упорито!

— Руският ти е много добър. Перфектен бих казала. Как се казваш? — момичето Зоя не спираше с въпросите си и реших да ѝ отговоря колкото се може по-бързо, за да я разкарам.

— Ксения.

— Хм, и името ти е руско. Може да мине за украинско — заключи тя и се намести по-удобно върху спалнята. — Откъде каза, че си?

— Не съм казала — отвърнах сухо. Каква досадница…

— Е, все идваш отнякъде.

— Не мислиш ли, че задаваш много въпроси, които не ти влизат в работата? — отвърнах ѝ остро.

Светлокафявите ѝ очи се разшириха и тъкмо, когато реших, че се кани да си тръгне дълбоко обидена от отношението ми, тя стана и започна да се разхожда из стаята, изучавайки всички мебели и вещи, до които можеше да се докосне.

— За вестителите няма нищо по-важно от това да се държат един за друг и да изградят взаимно доверие. От това, което виждам, не са ти много ясни тези неща.

— Не са ми ясни много неща, но това не значи, че изгарям от нетърпение да науча всичко от теб или да ти представя копие от автобиографията си.

— Колко си раздразнителна само! Преди да отхвърлиш любезността ми хубаво си помисли дали искаш да останеш тук сама и да няма с кого да си кажеш и една приказка — каза ми тя и излезе от стаята толкова внезапно, както беше и дошла.

Я виж ти, каква важност си придава само нахалницата! Все едно ме е грижа дали иска да ми бъде най-добра приятелка или не… Не ми беше притрябвала нито тя, нито отнесените ѝ приятелчета. И така ми беше добре. Иначе едва ли бих се осмелила да остана в чужда страна сама без да познавам никого. Огледах се из стаята и отидох до високия гардероб от тъмно дърво, по чиито врати бяха издълбани красиви орнаменти. Явно тук много си падаха по дърворезбата. Отворих го и с изненада открих куп дрехи, всички от които бяха моя размер. Бяха още с етикетите и явно чакаха мен. Отново се усмихнах сама на себе си и с огромна наслада започнах да ги смъквам от закачалките и да се оглеждам с тях пред отдалото. Имаше всичко — красиви рокли, къси, дълги и до коляното панталони и дънки, пуловери, тънки блузи за есента и пролетта, кожени и шушлякови якета, шлифери.

Развълнувана от откритието си, реших да проверя какво ще открия и в банята, която се намираше в дъното на стаята след преддверието, отделящо от нея библиотеката. Беше малка, но достатъчна, за да побере една вана, душ и мивка с голям шкаф под нея, в който намерих няколко хавлиени кърпи, халат, сешоар и голяма маша за коса. Слава Богу, не бях попаднала напълно в епохата на ренесанса. Върнах се в стаята, когато дочух старовремското иззвъняване на телефон с кръгла слушалка. Дотук с двайсет и първи век… Вдигнах колебливо слушалката и зачаках.

— Ало? Ксения, чуваш ли ме? — разпознах гласа на Наталия.

— Да, тук съм — отвърнах вече по-уверено.

— Исках само да ти съобщя, че закуската ще се сервира в осем часа. Попитай утре сутрин Тамара и тя ще те упъти.

— Тамара? — попитах объркано.

— Да, жената, която срещнахте с Игор на входа — поясни тя.

Аха, онази Тамара…

— Добре. Благодаря.

След като затворих телефона, седнах на канапето. Не можех просто да си легна и да заспя. Не ме свърташе и реших да се измъкна от стаята и да поогледам мястото. Известно време се лутах из коридорите докато най-накрая намерих една врата, която ме отведе към вътрешния двор. Беше почти непрогледен мрак, но съзрях мъждива светлина по-навътре зад голите храсти и издигащите се борчета и елхи. Въпреки липсата на сняг и още повече — каквато и да е друга зеленина освен иглолистните дървета, мястото изглеждаше приказно.

Докато вървях по алеите и минавах покрай каменните пейки, имах чувството, че се намирам в градината на някое английско имение от XIX век. Приближих до светлината, идваща от висок фенер и съзрях голямата беседка с каменни колони между боровете, която бях мярнала от прозореца. Запътих се към нея. Седнах на една от пейките и започнах да я оглеждам. Основите ѝ бяха от камък, но пейките бяха от дърво, което я правеше по-гостоприемна.

Забелязах някакви букви, издълбани на една от дървените ѝ греди и се опитах да ги разчета. Открих, че цялата драсканица представлява Е + В, оградени от сърце. Почувствах се много особено от откритието си — сякаш всичко това беше твърде близко до сърцето ми. Тези двама влюбени явно отдавна са засвидетелствали чувствата си тук, тъй като издълбаните букви изглеждаха стари и леко деформирани от времето. Докоснах надписите с пръсти и веднага ме заляха познатите горещи вълни, които свършиха с жужене в ушите.

Останах в беседката, но времето се промени — беше лято и срещу мен седяха момиче и момче. Момчето — високо и добре сложено, с тъмна къса коса и сини очи, изглеждаше на години по-голямо от момичето. Тя, от своя страна, беше дребничка и слабичка, с тъмно руса коса, прибрана назад. Кожата ѝ беше снежнобяла и на бузите ѝ се беше появила руменина, която не можех да определя дали беше последица от слънцето или от вълнението, което изпитваше в присъствието на младежа. Той държеше ръцете ѝ и нежно се наведе към нея, за да я целуне. Тя се усмихна с ясно сините си очи, давайки му да разбере колко е радостна, и му заговори:

— Никога не искам да се разделяме. Не знам как бих живяла, ако се откъсна от теб дори за ден!

— Не говори за неща, които не биха ми причинили нищо друго, освен болка… — отвърна ѝ момчето, което се взираше в очите ѝ.

— Но ти знаеш, че не можем да бъдем заедно. Какво ще стане, ако някой разбере? — запита го момичето с тревога в гласа.

— Няма да позволим никой да разбере. Обещай ми, че няма да ни предадеш. Обещай ми — настоятелно повтори той, а тя му кимна бързо в отговор.

— Обещавам! Още сега ще се закълна на това място, че винаги ще те обичам и никога няма да направя нищо, което да предаде любовта ми към теб!

Тя взе нещо от джоба му и започна да дълбае по гредата зад тях.

Явно беше малко ножче, с което изписваше инициалите на имената им, а после нарисува едно сърце, с което ги огради. Той я погледна пламенно и още веднъж се наведе към нея и погали косата ѝ през нежната целувка.

Отново ми се зави свят и се върнах обратно във времето, в което бях. Гърдите ми се надигаха учестено и се опитвах да си поемам въздух дълбоко и равномерно. Видението беше изчезнало, но не и усещането за него. Не можех да не се запитам кои бяха тези хора и защо трябваше да стана свидетел на любовта им? Беше ли толкова важно? За тях, разбира се, бях сигурна, че няма по-съществено нещо от това, но за мен?

— Е + В… — изрекох на глас. — Какво ли е станало с вас? Дали сте запазили любовта си непокътната?

Глава 9

Събудих се рано сутринта. Не бях спала добре, разпокъсвана между купищата мисли, лутащи се диво в главата ми. Чувствах се изморена и особено раздразнителна. Отидох няколко минути по-късно на закуска. Тамара ми показа с известна неохота къде се намира залата и още преди да я попитам дали всички закусват тук, тя изчезна. Ако бях висок и строен солдат със синьо-зелени очи, навярно би била по-отзивчива… Влязох вътре, опитвайки се да изглеждам уверена. Не знаех дали опитът ми да скрия притеснението си беше успешен, но поне се бях постарала да изглеждам възможно най-добре. Бях използвала машата, за да накъдря косата си на нежни вълни, които сега се спускаха свободно по раменете ми и бях облякла една изумрудено зелена кашмирена рокля, която стигаше малко над коленете.

С радост установих, че залата представлява голяма уютна трапезария и съвсем не ми се стори толкова страшна, колкото си я представях. Докато вървях по пътеката, разделяща разпръснатите маси, усещах любопитните погледи на всички присъстващи приковани върху мен. Изучаващите им очи шареха насам-натам и можех да доловя името си няколко пъти в засилващия се шепот. Поколебах се накъде да тръгна и в този момент пред мен изникна Наталия Романова.

— Закъсня — каза ми. — Очаквах да дойдеш по-рано.

— Да, извинете ме — измънках.

— Виждам, че си намерила дрехите — отвърна ми вече с усмивка.

— Всичките ли са за мен?

— Разбира се. Предположихме, че щом идваш от далеч, ще ти потрябват.

Наталия закрачи и ме поведе напред.

— Повечето вестители тук все още се обучават. Не ме разбирай погрешно — това не е училище. Приемаме го по-скоро като място, където всички млади вестители черпят знания и опит един от друг и от Ордена — обясни ми тя и ми посочи една маса, на която седяха две момчета и едно момиче. Зоя. По дяволите! — Ако искаш можеш да седнеш тук. Зоя ми спомена, че вече сте се запознали.

— Нещо такова… — измънках за пореден път и преглътнах една въздишка.

— Добре тогава. Ще се видим по-късно — тя се усмихна и се върна към масата, на която седеше с други членове на Ордена.

— Е… Явно все пак си предпочела компанията и на други хора освен своята собствена — саркастично подхвърли Зоя и се усмихна пресилено.

Аз само я изгледах и се настаних възможно най-далеч от нейното място.

— Аз, за разлика от други хора — започнах — не се уморявам от себе си, нито се отегчавам от мислите си.

Зоя ме изгледа подразнено и се зае да чопли съсредоточено храната си.

— Щом нито Зоя, нито Романова, пожелаха да ни представят, ще го направя сам — обърна се към мен едно от момчетата, което седеше на масата.

Отдалеч му личеше, че е руснак — светла кожа, руса коса и сини очи. Изглеждаше горе-долу симпатичен и честно казано беше първият човек тук, който се държеше непринудено и любезно с мен.

— Приятно ми е, аз съм Юри.

— Което всъщност значи Джордж — прекъсна го другото момче и ми се усмихна.

Изглеждаше доста сносно — добре сложен, с кестенява коса, която стърчеше непокорно над челото му и топли кафяви очи. Погледът ми се спря на дълбок белег на лявата му буза, който обаче не го загрозяваше, а напротив — придаваше му особен чар. По странния му акцент реших, че е англичанин.

— А това е Майкъл, което всъщност значи Михаил — намеси се отново Юри, или т. нар. Джордж.

Нямаше как да не се засмея на цялата ситуация и побързах да се представя.

— Аз съм Ксения.

— Приятно ми е да се запознаем, Ксения — отвърна Майкъл и ми се усмихна.

— Зоя побърза да ни осветли коя си — отвърна Юри.

— Разбира се щях да ви кажа и откъде е Ксения, но нейната словоохотливост е пословична — обади се Зоя.

— А може би ти не знаеш кога и как да си задаваш въпросите — заядох се на мой ред.

Това момиче започваше адски много да ми лази по нервите. Юри и Майкъл се спогледаха, но се въздържаха от коментар.

— Ето, какво ви казах. Още не е пристигнала и вече се държи надменно — каза и отметна един кичур от все така перфектната ѝ коса с цвят на мед и отпи глътка от чая си.

Намръщи се и сложи още една бучка захар. Кой използва захар на бучки?

— Колкото и да ми е приятно да си бъбрим със Зоя, ще се радвам да ми кажете нещо за вас — обърнах се към момчетата и игнорирах присъствието на Зоя. — Е, вие откога знаете за дарбата си?

Двамата се спогледаха и тръснаха глави.

— Как така откога? Винаги сме знаели за това — каза ми Юри.

— Чакай малко, нима казваш, че ти не си знаела за своята? — попита ме Майкъл. Ето че пак бях станала обект на всеобщо изучаване…

— Да не би чак сега да си разбрала за виденията? — попита ме на свой ред Зоя, забравила за надменното ми държание и раздразнението си към мен.

— Ами да… Затова дойдох тук, за да разбера повече — отвърнах колебливо и отпих голяма глътка вода от чашата на Зоя.

Тя ме изгледа неодобрително, но не каза нищо.

— Но как е възможно това? Родителите ти нищо ли не са ти казали?

— Юри, престани да разпитваш вече — скастри го Майкъл. — Очевидно е, че не ѝ е приятно.

— Изглеждаш объркана — отбеляза Зоя и отново отпи от чая си.

— О, повярвайте ми като ви казвам, че не мога да бъда пообъркана. Мислех, че като дойда тук, ще изясня по-голямата част от нещата, които ми се случиха. Вместо това пред мен изникват още и още въпроси.

— Добре — започна Зоя, — задай ни тогава най-важния си въпрос. Ние ще ти отговорим възможно най-изчерпателно.

Аз я погледнах скептично.

— Мога да бъде изчерпателна, ако от това се притесняваш отбеляза.

— Да, забелязах — отвърнах иронично, а Майкъл и Юри прихнаха в смях.

Тя ги изгледа свирепо.

— Ще се направя, че не съм чула това. Кажи ни какво те интересува.

— Дори не знам какво да ви попитам. Знам само, че в последните няколко дни изживях повече неща, отколкото за целия си живот. Първо разбрах, че нещо с главата ми не е наред, после научавам, че вампири наистина съществуват, а накрая виждам как някаква непозната умира и излиза, че тя била избрала мен, за да видя смъртта й! Колко откачено е това?

Лицата на събеседниците ми бяха замръзнали в едно и също изражение — втрещени. Един по един бавно възвърнаха що-годе нормален вид и Юри беше първият, който реагира на думите ми. Изкашля се, за да прочисти гърлото си и се обърна към мен:

— Не че знам откъде, но все отнякъде трябва да започна. Първо, правилно ли разбрах, че едва преди няколко дни си научила за съществуването на вампирите? — аз само кимнах в отговор и той продължи. — Второ, сигурен съм, че този път наистина не съм разбрал правилно, но все пак — наистина ли каза, че си изживяла смъртта на друг вестител?

— Да — отговорих кратко.

Той продължи да ме зяпа невярващо и тогава се намеси Зоя.

— Значи затова е била цялата шумотевица около пристигането ти! Явно Орденът е бил шокиран от това, че толкова млад вестител, който дори не знае за собствената си дарба, е успял да се свърже с друг вестител по време на смъртта му!

Зоя, за разлика от Юри и Майкъл, изглеждаше изключително развълнувана от развилите се събития, докато те просто ме гледаха безмълвно.

— Нищо чудно, че си толкова объркана… — каза ми Майкъл. — Не предполагах, че може да съществува вестител, който да не подозира нищо за вампирите, а още повече — за дарбата си. Но фактът, че имаш толкова развити способности… Това е просто изумително!

— На мен не ми се струва никак изумително. И наистина — толкова ли рядко се среща някой начинаещ да изживее смъртта на вестител, бил той пророк или не?! — запитах го припряно.

— Пророк? — кресна Юри и погледите от съседните маси се насочиха към нас.

— Шшшт! Може ли да не привличаме толкова много внимание! — скастрих го. — Да, пророк.

— Изживяла си смъртта на Вера Крамаренко?! — повтори Юри.

— Как е възможно изобщо? — запита ме Зоя възхитена и в същото време смутена.

— Не знам. Нали ви казах — нищичко не знам!

— Как може толкова силен вестител да не знае нищо за себе си? — възмутено попита Зоя.

Аз я изгледах продължително и стиснах зъби.

— Явно, че може — процедих.

— И как тогава разбра за всичко? Получи видение, което ти разказа за кръвожадните и всичко останало?

— Не мисля, че в случая е уместен какъвто и да е сарказъм — отговори ѝ Майкъл вместо мен.

— Не питам теб, Майк — заяде се тя на свой ред.

— Стига сте се разправяли! — извика подразнено Юри.

След миг погледна извинително към Зоя, а тя завъртя глава на другата страна. От гърдите му се надигна тежка въздишка.

— Ксения, трябва да си минала през големи премеждия, за да се озовеш в Москва.

— Откъде реши, че сега съм се озовала в Москва?

— Руснаците надушват чужденците отдалеч — каза Майкъл и усмивка плъзна по лицето му.

— О, моля ти се! — завъртя очи Зоя. — Теб и ескимос ще те разбере, че не си руснак!

Последвалият смях поуспокои малко напрежението, но мисълта, че нещо с мен не беше наред, продължаваше да ме гложди.

— Е, Ксения, ще ни кажеш ли все пак откъде си? — на лицето и цъфна лукава усмивка.

— Идвам от България. Там съм родена, там израснах и съвсем доскоро там живеех.

— И как се случи, че научи руски толкова добре за няколко дни? — попита ме Юри, който очевидно имаше навика да остроумничи.

— Ти сериозно ли? — попита го Зоя и повдигна едната си вежда.

— От малка учих руски. Честно казано така и не разбрах защо родителите ми държаха толкова много на това — отвърнах замислено.

— Може би са искали да те подготвят за този ден, за това тук — предположи Майкъл.

— Не е нужно да идва в Русия, за да бъде вестител — каза му Юри.

— Не — прекъснах ги. — Родителите ми не бяха вестители. Знам го.

— Това вече не е възможно — каза Юри. — Виденията са наследствени. Поне един от тях трябва да е вестител. Да е бил… Чакай, да не би те да са починали? — попита ме с неудобство.

— Да — побързах да кажа. — И между другото точно това каза и Игор.

— Игор? Алешкин? — невярващо запита Майкъл.

— Да, точно така. Тя пристигна с Алешкин — самодоволно каза Зоя и на лицето ѝ отново се появи онази нейна игрива усмивка.

— И какво толкова като съм пристигнала с него? — обърнах се към нея подразнено.

— Ами не, нищо. Като изключим факта, че нито един пазител от дворцовата школа не е ескортирал начинаещ вестител и също това, че изобщо не му влиза в задълженията. Да не говорим пък за Алешкин — най-младият воин, станал дворцов пазител някога. Не, нищо работа — саркастично заяви тя като продължаваше да гледа и да се усмихва лукаво.

Аз от своя страна не знаех какво да отвърна, тъй като имах чувството, че Зоя говори за съвсем различен човек от Игор, когото познавах.

— После ще говорим за това — обади се Юри. — Въпреки, че е наистина странно дворцов пазител да се занимава с млад вестител. Но какво каза за родителите си? — запита ме и отпи една голяма глътка вода от чашата си.

— Нищо. Просто знам, че никой от тях не беше вестител.

— И аз пак казвам, че това е невъзможно.

— Виж, знам едно нещо със сигурност и това е, че дарбата се наследява — каза Юри и се наведе напред, сякаш това го правеше да изглежда по-убедителен.

— Може би в нейния случай тя е прескочила едно поколение и е отишла направо при нея. Това обяснява и факта, че родителите ѝ нищо не са ѝ казали. Те или са решили, че наследството е било прекъснато, или самите те не са знаели за него — намеси се този път Майкъл.

— Може би. Нищо не мога да твърдя със сигурност — отвърнах. — Може ли да сменим темата? — тримата се спогледаха и закимаха с известна доза неохота.

— Е, ние не можем да се похвалим с толкова интересно минало като теб, но развитието на всеки вестител само по себе си е вълнуващо — каза Зоя и кимна към Майкъл. — Майк е получил първото си видение секунди преди да го нападне кръвожаден.

— Не мисля, че беше „вълнуващо“. По-скоро беше отвратително — отвърна той намръщено.

— Кога се случи това? — попитах го.

— Когато бях на двайсет. Преди около три години — уточни.

Учудих се, че беше цели четири години по-голям от мен. Имаше момчешко и безгрижно излъчване въпреки дълбокия белег на лицето му, което опровергаваше тезата ми за липсата му на грижи.

— Как успя да се измъкнеш? — попитах заинтригувана.

— Честно казано още не знам. По това време очаквах, че ще получа видение. Не в онзи момент, разбира се, но усещах, че времето наближава. Една нощ, когато се разхождах из Лондон, почувствах нечие присъствие. Беше тъмно и тихо и помислих, че си въобразявам. Но както обикновено става, интуицията на вестителите никога не лъже. Изведнъж усетих странните горещи вълни да ме заливат и видях с очите си собствената си смърт. Беше видение за бъдещето, но толкова неясно и объркано, че все едно гледах образа на стар и повреден телевизор. Когато осъзнах какво е станало, побягнах с все сила напред, търсех по-добре осветена и оживена улица. Докато тичах мярнах една желязна тръба и се спрях да я взема. В този момент вампирът изскочи от нищото и ме събори на земята. Успях да го ударя по главата — явно достатъчно силно, за да се замае за кратко, след което продължих да бягам. Съвсем скоро, почти веднага, се озовах на Оксфорд стрийт, която все още беше пълна с хора. Знаех, че вампирът няма да ме нападне там.

— Честно казано е цяло чудо как си успял да се отскубнеш от него — каза Юри.

— Оттогава ли ти е белега? — попитах го.

— Да. Беше ме раздрал с ръцете си, когато ме повали — гласът му звучеше по-различно от преди малко, което ми напомни за злощастната нощ, когато аз самата бях нападната от онзи вампир.

— А вампирът опита ли се да ти въздейства? — продължих с въпросите.

Майкъл ме погледна въпросително.

— Нима знаеш за това?

— Да… — смотолевих. — Последната ми вечер в България аз също бях нападната.

— Наистина? — възкликна Зоя. — Тогава ли разбра за тях?

— Да. Дори не знаех какво ме нападна…

— Но как успя да се спасиш? — прекъсна ме тя.

— Аз не успях. Игор го направи.

Видях в лицата на събеседниците си още по-голяма почуда и от преди малко, а в това на Зоя — дори възхита. Не знаех защо дори само споменаването на Игор им въздействаше така…

— Алешкин е бил с теб в България? Значи не просто те е посрещнал в Москва? — невярващо ме попита Юри.

— Бас ловя, че е било уникална гледка! Да го видиш как се справя с лекота с кръвожадния… — започна брътвежите си Зоя, но Майкъл я прекъсна.

— Зоя, стига с глупостите!

— Всички вампири ли предпочитат да… — думите засядаха в гърлото ми от отвращение — се хранят с вестители? Или е нямало значение каква съм?

— Ксения, кръвожадните не се хранят с вестители — отвърна Майкъл. — Тяхната кръв е отровна за тях.

— Тогава защо той се опита да ме захапе? — недоумяващо го попитах.

— Не мисля, че е искал да те захапе. Сигурно си се заблудила.

— Тогава защо ме нападна?

— Защото ни мразят. Кръвожадните убиват вестителите от омраза, не от жажда — отвърна мрачно.

— Не, сигурна съм, че се опита да ме ухапе, но тогава Игор го обезглави! — настоявах.

— Сигурно е бил вампир камикадзе! — изхили се Зоя.

— Изключително забавно! — завъртях очи. — Не ми ли вярвате?! — попитах ги подразнено.

Може би не знаех много за всички тези неща, но това не значеше, че щях да търпя да ми се подиграват или да се държат снизходително.

— Не че не ти вярваме… — започна Майкъл.

— Стига! Това е нелепо. Казвам ти, Ксения, не е възможно! Един кръвожаден никога не би пил от кръвта на вестител! Та нали след броени секунди ще се спаружи като развален домат и ще умре! Не си разсъждавала трезво. Сама каза, че не си знаела какво се случва.

— Вижте какво, аз разбрах, че иска да ме ухапе, още преди да зная, че е вампир или дори да подозирам подобно нещо. Може и да не съм много навътре в нещата, но това не ме прави малоумна. Още по-малко лъжкиня!

Вече се бях ядосала и не се опитвах да сдържам тона си. Те само се спогледаха и тогава Зоя отвърна.

— Добре! Кръвожадният е искал да те ухапе! Стига вече! Безсмислено е да я убедите в противното! — нервно каза Зоя и стана. — Аз отивам на разходка. Някой иска ли да ме придружи?

— Идвам с тебе — отвърна ѝ Юри и двамата излязоха от трапезарията.

Аз останах сама с Майкъл без да вдигам глава от чинията, която ми бяха донесли преди петнайсет минути. Беше пълна с пирожки и блини, залети с конфитюр от ягоди. И двамата мълчахме, което ми даде възможност да се успокоя от бушуващия гняв, който ме беше обзел.

— Доста лесно се палиш… Ние не го направихме, за да те ядосаме — смотолеви Майкъл след като не казах нищо. — Искаш ли и ние да се разходим? — наруши тишината след малко. Погледна ме колебливо.

— Добре — отвърнах.

На лицето му се появи почти незабележима усмивка и ме подкани да го последвам. Изправи се и забелязах, че е висок и имаше добре оформени рамене и здрави ръце. Той ме поведе към коридор, през който не бях минавала, и след малко излязохме от сградата. Минахме през някакви заобиколни пътеки и стигнахме до един парк. Тук нямаше никакви други дървета освен борове и ели и всичко беше зелено. Тук-там имаше остатъци от неразтопен сняг. Слънцето грееше ясно в небето, но въздухът беше студен и от устата ми излезе пара, когато заговорих.

— Майкъл, постоянно ли сме в опасност от нападение на вампири? — попитах го внезапно.

— Може би ще се изненадаш, но митът, че кръвожадните са нощни същества и не могат да излизат на дневна светлина се оказва… ами мит. Кръвожадните са свободни да отидат където пожелаят и когато пожелаят — думите му ме накараха да потреперя.

— Тогава не е ли опасно да се разхождаме далеч от ъм…

— От палатата? — усмихна се той. — По принцип да, но ние не сме извън пределите ѝ. Това е част от нейния парк.

— Нима дворът ѝ е толкова голям? — учудих се.

— Да. Дори повече. Тук има много места, които не се забелязват на пръв поглед.

— А какво спира вампирите да влязат в Палатата?

— Защитена е с магия. По-скоро заклинание, отколкото магия.

Повдигнах рязко вежди нагоре и го зяпнах невярващо.

— Мислех, че ще кажеш, че има толкова много солдати, че няма начин да посмеят да стъпят тук.

— Донякъде — засмя се, — но тези заклинания са мощни и само няколко души са способни да ги направят.

— Защо не направят същото с останалите места по света? Защо не защитят целия свят? — запитах го възмутена.

Той поклати глава.

— Изисква се огромна сила, която не е неизчерпаема. Освен това заклинателите трябва да са наблизо, за да подейства магията — каза. — Но кръвожадните не нападат никого пред очите на други хора. Ако си на оживено място, ще си в безопасност.

Аз се загледах в краката си и за миг усетих мириса на зимата — такъв, какъвто беше в София. Усмихнах се.

— Откога си тук? Имам предвид, при Ордена? — запитах го.

Той бръкна с ръце в джобовете и се сви сякаш му беше твърде студено.

— Дойдох почти веднага след инцидента. Баща ми настоя да дойда в Москва, за да развия способностите си. Майка ми от своя страна беше толкова уплашена за мен, че не посмя да възрази.

— А ти искаше ли да дойдеш тук?

— Не. Обичам Лондон и не исках да си представям живота си на чуждо място. Без приятели, без семейството си… — отвърна.

— Разбирам. Но сега имаш приятели, нали? Зоя и Юри.

— Да, те са много… интересни. Но понякога се чувствам сякаш съм не на място. Оставам си чужденец.

Усетих в гласа му меланхолия и побързах да го обнадеждя.

— Е, ставаме двама. Повярвай ми, последното, което исках, беше да напусна България. Аз също се съмнявам, че ще се почувствам като у дома си. Но… — замлъкнах.

Той обърна лицето си към мен.

— Но?

— Нищо. Просто се надявам нещата да се променят.

Лицето на Игор изникна пред очите ми. Престани да мислиш за него, по дяволите! Какво ти става, Ксения?

— Как се приспособи? Как проговори руски? — запитах го.

— Сред семействата ни, на вестителите имам предвид, е прието да се учи руски. Не че го научаваме много добре…

— Защо да е прието?

— Защото Орденът е в Русия. А всички сме свързани малко или много с него — поясни.

— Казваш, че не го научавате много добре, но ти се справяш отлично.

Той се усмихна.

— През първата една година отказвах да говоря на руски. Беше нещо като бунт срещу това, че ме бяха пратили тук.

— Сигурно доста си подразнил Ордена — засмях се.

— Да… Но в един момент не можех повече да се сдържам.

— А имаше ли полза от това, че дойде? — попитах го след малко. — Разви ли способностите си както се надяваше?

— Трудно ми е да ти отговоря. Има ли начин, по който да измериш напредъка си? Силата е доста субективно понятие — отвърна уклончиво.

— Или получаваш видения, или не. Какво му е толкова субективното? — отвърнах, а той се засмя.

— Добре. Какво смяташ по въпроса — кой вестител е развил повече способностите си — този, който всеки ден получава неясни видения без да види нищо конкретно в тях, или този, който за една година е получил едно-единствено видение, с което е спасил живота на някого?

Аз го погледнах с присвити очи сякаш се опитвах да намеря нещо, с което да опровергая тезата му.

— Добре, печелиш — предадох се накрая. — И все пак — мислиш ли, че си е заслужавало да дойдеш тук?

— Ако майка ми спи спокойно, защото съм тук и не се притеснява за мен, значи си е заслужавало. Освен това възможността да наблюдавам Ордена как мисли, как действа, си струва усилията и трудностите.

Аз се усмихнах на думите му. Тайничко се надявах след време и аз да мога да отговоря по същия начин, ако някой ми зададеше този въпрос.

— За какво се замисли? — попита ме и се вгледа в лицето ми. Беше внимателен и се държеше мило.

— Зачудих се дали ще се впиша в този свят. Иска ми се да вярвам, че един ден няма всичко това да ми е чуждо…

Той кимна разбиращо. Продължавахме да обикаляме между дърветата и стъпките ни отекваха шумно сред тишината. Лесно можех да забравя, че се намирам в най-населения град на целия континент.

— Ксения, знаеш ли какво означава името ти? — попита ме внезапно той.

— Всъщност не — отвърнах и го загледах с интерес.

— В някои случаи значи „чужденка“ — усмихна се той, — а в други — „гостоприемна“.

— Откъде знаеш това? — засмях се.

— Ще се изненадаш какво можеш да научиш от руснаците! — изсмя се и той на свой ред. — Хайде, да се прибираме. Виждам, че ти е студено.

Глава 10

Върнахме се в палатата и Майкъл предложи да ми покаже залите, където се провеждаха упражнения и отворени дискусии с вестителите от Ордена. Останах изненадана да разбера, че по всяко време на деня имаше негови членове, които бяха на разположение да се срещнат с младите вестители и да им дадат съвет или да им помогнат с конкретен проблем. Освен това в определени часове се провеждаха срещи, на които можеше да присъства всеки. Майкъл уточни, че обикновено се дискутират общи теми, които да са от полза за всеки млад вестител.

Тръгнахме към една от залите, която беше в крилото с трапезарията, главната библиотека и кабинетите на Ордена. Влязохме вътре възможно най-безшумно, но в мига, в който се огледах, съзрях в далечината махащата срещу мен ръка на Зоя. Беше вдигнала косата си на висок небрежен кок и затъкнала подострен молив зад ухото си. Беше облечена в бяла риза с разкопчана яка, а на ушите ѝ висяха големи черни обеци, които бяха в тон с колана на винено червената ѝ къса пола. От светлината, струяща от прозореца до нея, косата ѝ изглеждаше повече руса, отколкото кестенява. Майкъл ми придърпа един стол зад голямата маса, на която се беше настанила Зоя, и ми направи място да седна до нея.

— Добре, че я доведе — каза тя на Майкъл, надвесена през мен. Новаковска обяснява за изживяването на смъртта на вестителите.

Вдигнах поглед към вестителката отпред и разпознах младата Лена от дузината присъстващи на първата ми среща с Ордена.

Новаковска беше много по-млада от останалите членове и се открояваше сред останалите вестители с миловидното си изражение. Имаше кестенява коса и големи кръгли очи. С малкия си нос и прибрана уста приличаше по-скоро на кукла, отколкото на могъщ предводител на цялото общество на вестителите. Беше слаба, с издължено грациозно тяло и ми направи впечатление, че жилетката ѝ висеше размъкнато на раменете.

— Това явление е възможно в повечето случаи само при напреднало развитие на способностите на вестителя. Освен това изживяването на смъртта на наш брат или сестра изисква наличието на силно изградена връзка помежду ни. Не съществува случай, в който две души, които не са свързани по някакъв начин, да се потърсят в предсмъртния час.

Гласът ѝ беше напевен и контрастираше със силата си на крехката ѝ фигура и невинното излъчване.

— Макар изживяването да е болезнено и стресиращо, не го приемайте като проклятие. Винаги има причина да изживеете тази чужда смърт. Не го забравяйте. Това явление е признак за силна духовност, за това, че съзнанието ви е достатъчно отворено за заобикалящия ви свят и за чувствата и емоциите на хората. Доказателство е и за силата да спасявате животи, която притежавате. Само вестител с висока степен на развита емпатия може да приеме това явление в себе си. За съжаление обаче има случаи, в които изживяването оставя непоправими следи върху съзнанието и душата ни. Ако не сме достатъчно силни да устоим на мрака, той може да ни погълне.

— Какви последици може да има това върху нас? — дочу се един женски глас отзад.

— Има случаи, в които вестители са загубвали разсъдъка си. Те могат да различат реалността от фантазиите и собствените си страхове. Други страдат от параноя, че животът им постоянни е под заплаха.

— Има ли доказателства за физически отражения от изживяването на смъртта? — обади се този път някакво момче, което седеше по-напред.

Новаковска се замисли за момент и кимна.

— Преди известно време попаднахме на случай в Италия, където вестител се е парализирал след като е станал свидетел на смъртта на свой приятел, който бил убит от кръвожаден. За съжаление никаква лекарска намеса не е могла да регресира парализата.

Вълнението от това разкритие засили шепота в залата, но Новаковска не обърна внимание.

— При положение, че рискът от поражения е толкова висок, как може да твърдите, че не трябва да приемаме подобно явление като проклятие? — запита същото момче. — Как ще използваме силите си, ако загубим разсъдъка си или се парализираме?

— Физическото отражение от травмата е нещо много рядко срещано — отвърна. — А що се отнася до загубата на разсъдък и връзка с реалността… — тя направи пауза, — всичко зависи от това, дали сте достатъчно подготвени. Именно затова изживяването на смъртта на друг вестител се среща при хора, които са развивали способностите си в продължение на десетилетия. Няма защо да се притеснявате за това сега, твърде млади сте.

— Ксения Петрова е на деветнайсет години и въпреки това ѝ се е случило само преди няколко дена.

Майкъл гледаше право напред към Новаковска, надигнал се на тюла си. Изгледах го шокирано и за първи път ми се прииска да го фрасна право в носа.

— Майкъл! — просъсках тихо, за да не ме чуе никой.

Не ме поглеждаше, наблюдаваше реакцията на Новаковска. Тя остана безмълвна за няколко дълги мига, сякаш се опитваше да се окопити от току-що обявеното на всеослушание разкритие. Забелязах, че всички погледи бяха насочени към Майкъл и мен. Зоя беше отворила очи от изненада, но ми се стори, че интересът ѝ се усилваше с всяка изминала секунда.

— Ксения Петрова е особен случай и не е тема на този разговор — отвърна меко Новаковска, възвърнала способността си да говори.

— Но Ксения е пример за това, че млад вестител може да изживее смъртта на друг вестител. При това тя дори не е знаела какво се случва — настоя той.

Изглеждаше спокоен и не усетих враждебност в гласа му. За разлика от него обаче, аз бях готова да го свлека от стола и да му покажа точно колко враждебна бях станала.

— Освен това Ксения не е била свързана на каквото и да е ниво с жената, чиято смърт е изживяла — обади се ентусиазирано Зоя.

Обърнах се към нея, дори по-шокирана от преди малко. И тя ли си просеше боя? Шепотът се усили. Новаковска потърка нервно ръце и се приближи малко по-напред.

— Това е нещо, с което не сте запознати. Не може да твърдите подобни неща без да знаете за какво говорите — гласът ѝ бе станал решителен и по-настоятелен. — Освен това няма как да знаете кой вестител с кого е свързан. Несериозно е да го казвате.

— Нека Ксения сама да каже какво се е случило. Тя поне със сигурност знае за какво говори — отвърна Майкъл и ме погледна.

В мига, в който видя изражението ми, неговото замръзна и се размърда неспокойно на стола. Новаковска ме погледна предупредително и въпреки това чертите на лицето ѝ останаха меки. Вероятно би изглеждала все така миловидна, дори да държеше секира в ръка. Всички присъстващи се обърнаха към мен и се почувствах като в капан. Изобщо нямах намерение да споделям личните си преживявания с тези непознати, дори да бяха най-вълнуващото нещо за последните деветнайсет години от живота ми, колкото всъщност беше дълъг целият ми живот…

— Ксения може да разговаря с нас, но дискусията няма да бъде на отворени врата — отсече Новаковска.

— Не можете умишлено да криете информация от нас, която би ни помогнала да разберем по-добре силите си — заинати се момчето от първите редове.

Какъв зубрач!

— Не може да принудите когото и да било да разказва лични неща, независимо от каква полза биха били за вас! — изнерви се Новаковска.

Точно в този момент не изглеждаше никак мила, но бях готова да я разцелувам.

— Ксения, разкажи какво се е случило! — сръга ме Зоя.

— Дръж си устата затворена! — срязах я, молейки се никой да не ни е чул.

— Ако не им кажеш, аз ще го направя! — отвърна ми тя.

Аз я изгледах свирепо.

— Няма да направиш нищо подобно!

— Да се обзаложим ли? — тя ме погледна предизвикателно.

Господи, ще ѝ оскубя перфектната коса косъм по косъм!

— Ксения Петрова е млад вестител, който все още има да учи много за дарбата си и за законите, на които се подчиняват силите ни — отвърна спокойно Новаковска, но с тон, който не търпеше възражения.

— Явно нейните сили не се подчиняват на същите закони. Иначе как ще обясните, че смъртта, която е изживяла, е била смъртта на Вера Крамаренко? — възкликна Зоя.

Гласовете на останалите се сляха в задружно ахване и развълнуваният шепот се превърна във всеобщо изумление. Аз станах от стола си, готова да извлека Зоя за косата, но се овладях навреме и се запътих бързо към вратата. Целият свят ми беше толкова крив, че всеки момент щях да започна да хвърлям светкавици и гръмотевици по първия човек, който ми се изпречеше.

— Ксения! — извика след мен Зоя умолително.

— Вие тримата — гласът на Новаковска се извиси над шумотевицата — с мен. В кабинета ми.

Обърнах се изумена към нея и я изгледах невярващо. С какво по-точно аз бях виновна за този цирк? Щях да се радвам да прати Зоя и Майкъл по дяволите, но защо трябваше аз да нося отговорност за техните действия! Да си оправят кашите сами! Продължих напред към изхода, но Новаковска не се отказа.

— Ксения, това се отнасяше и за теб.

Отново я погледнах, но този път тя изглеждаше непреклонна. Същински Игор в женски образ! Върнах се като градоносен облак и подминах безцеремонно Зоя, която се опита да ме дръпне настрани. Майкъл измърмори нещо в опит да ме умилостиви, но дори не чух какво каза. Тримата заедно с Новаковска се отправихме към другата врата в посока, противоположна на изхода към коридора, и влязохме в кабинета ѝ. Беше обзаведен доста семпло и приличаше на офис от голяма корпорация — лаптоп, принтер, шкаф, пълен с папки. Обикновено бюро и въртящ се кожен стол. Имаше доста саксии с цветя, но повечето от тях бяха тръгнали да умират. Явно духовната ѝ извисеност не се отнасяше до всички биологични видове…

— Намерете си къде да седнете — отвърна и прозвуча доста сърдито.

Аз останах права, но Майкъл ми придърпа един стол, на който ме побутна да седна. Отправих му предупредителен поглед, а той посърна още повече. Зоя беше захапала вътрешната част на бузата си и оглеждаше кабинета разсеяно. Новаковска седна на стола си и ни загледа сериозно. Куклата беше много ядосана.

— Какво си въобразявате, че правите? — запита ги и присви очи.

Те се размърдаха нервно.

— Просто искахме да ни обясните как е възможно Ксения да е преживяла нещо подобно — отвърна Майкъл.

Беше запазил хладнокръвие.

— И как изобщо е възможно да е изживяла смъртта на Пророчицата! — възкликна Зоя.

Вълнението ѝ беше в ярък контраст със спокойствието на Майкъл.

— Това изобщо не ви влиза в работата! — възкликна на свой ред Новаковска. — Дискусиите може да са отворени, но това не значи да въвличате в тях личните преживявания на хората. И със сигурност не означава, че може да си позволявате подобни неандерталски своеволия.

Изказването ѝ донякъде ме развесели.

— Какво му е неандерталското да искаме да научим повече? Ами ако се случи и на нас? Трябва да сме подготвени! — оправда се Зоя.

Новаковска въздъхна уморено.

— Без преструвки, ако обичаш, Зоя. И двете знаем, че любопитството в тази ситуация надделява над жаждата за знание…

Новаковска, потънала в големия стол, беше свалила маската на просветен вестител и сега приличаше повече на нас, отколкото на член на Ордена. На колко ли години беше всъщност? Двайсет и пет? Трийсет?

— И какво лошо има в любопитството? То е почти същото като жаждата за знание — отвърна кисело Зоя.

— От любопитства кошка сдохла…[8] — каза ѝ Новаковска и се подсмихна.

— И пак я спасило! — не се предаде Зоя.

— Вижте какво, нямам намерение да изпадам в обяснения защо не трябва да се държите така, както се държахте преди малко — отвърна Новаковска. — Ако сами не може да го разберете, лошо за вас. Но ако още веднъж всеете такъв смут в някоя от залите, докато водя подобни срещи, ще ви отстраня от моите класове.

Очите на Зоя се ококориха, но замълча. Мисля, че беше прехапала езика си, само и само да не отвърне на предупреждението на Вестителката.

— Вижте, не сме искали да създаваме напрежение. Ксения — обърна се към мен Майкъл, — съжалявам, че те поставихме в такава ситуация. Но трябва да разбереш какво означава това. Ти си изживяла смъртта на Пророчицата! Единствената Пророчица, която Орденът е признал! Тя беше най-просветеният вестител сред всички. Трябва да е имало причина да се свържеш с нея.

— Това не ти дава право да ме хвърляш на вълците! — отвърнах ядно.

Той кимна с очевидна неохота, сякаш не искаше да признае, че бях права.

— Малко драматизираш! — заяви Зоя. — Не сме казали нищо, което да те злепостави. Ако трябва да бъдем честни, това, което казахме, те издигна на пиедестал в очите на останалите обучаващи се.

— Някой молил ли те е за това? — отвърнах още по-ядосана. — И за секунда ли не можеш да си представиш, че не търся всеобщото внимание и одобрение?

— Ако си искала да се изолираш от вестителите, не си преценила много добре къде да отидеш.

— Не дойдох, горяща от ентусиазъм — отвърнах ѝ.

— Да си беше останала в България тогава! — извика Зоя.

Няколко кичура се бяха измъкнали от заформения ѝ кок и сега стърчаха разрошено около почервенялото ѝ лице.

— Зоя! — скастри я Новаковска. — Прекаляваш!

— Каква, за Бога, е тази разправия? — Романова стоеше на врататa на кабинета и ни гледаше невярващо. — Какво правите вие тримата тук?

— Опитвам се да им обясня значението на „подобаващо поведение“ — отвърна кисело Новаковска.

Да, наистина беше по-различна от останалите членове на Ордена. Романова стоеше изправена зад нас и бяхме извърнали глави към нея, за да видим реакцията ѝ. Тя местеше безизразен поглед между нас и Новаковска. Гордата ѝ стойка издаваше, че никак не ѝ е приятно да се замесва в подобни ситуации. Беше облечена с коприна и тъмносиня блуза и пола с висока талия, която стигаше до под коляното.

— Какво сте направили? — попита ни.

Зоя завъртя очи, а Майкъл се надигна.

— Просто едно недоразумение — отвърна той.

— Недоразумение? — изгледах го ядно. — Следващия път като решите да си врете носа, където не ви е работа, се уточнете предварително със Зоя, за да не стават „недоразумения“ — троснах се. — Трябвам ли Ви за нещо? — обърнах се към Новаковска.

Тя ме погледна за миг, след това посочи към вратата и аз излязох. Романова ме последва и тръгна след мен.

— За какво беше всичко това? — попита ме настоятелно.

Явно нямаше да се измъкна толкова лесно.

— Бях замесена в дискусия, в която не исках да участвам — отвърнах и продължих да се изкачвам по стълбите към стаята си.

— Ще уточниш ли за какво говориш или трябва да се върна при Александра Новаковска и да я попитам сама?

Спрях се на едно от стъпалата и я изгледах. Изражението ѝ беше твърдо и решително. Всички ли подражаваха на Игор или просто им беше национална черта?

— Имаше отворена дискусия за изживяването на смъртта на Вестител. Новаковска обясняваше, че е почти невъзможно да ни се случи, докато сме толкова млади, защото все още не сме развили способностите си достатъчно добре, за да се свържем с друг вестител. Каза също, че между двамата вестители трябва да има и изградена някаква връзка, за да се случи. Тогава Майкъл и Зоя споменаха случая с Вера Крамаренко и как аз съм толкова млада и как изобщо не съм знаела коя е и въпреки това съм изживяла смъртта и, И после… После настана суматоха. Другите вестители бяха и изненадани и…

— Бих казала по-скоро, че са били шокирани — прекъсна ме Романова.

Аз кимнах.

— Трябваше да се сетя, че ще се случи така — отвърна подравнено. — Не можеш да спреш любопитството на хората, Ксения. Рано или късно подобни неща се разчуват и няма как да предотвратиш реакциите.

— Нямаха право да ме въвличат в такива разговори. Не искам да разказвам за това, сякаш е нещо невероятно и супер интересно! Беше ужасно и ми се иска никога да бях усетила болката и страха, които изпитах тогава! — отвърнах развълнувано.

Романова ме погледна съчувствено.

— Мога да си представя как си се почувствала.

— Не, не можете. Аз наистина бях там — отвърнах студено.

— Аз също съм преживявала това, Ксения. Тези неща не се забравят.

Разбира се, че можеше да си представи как съм се почувствала. Нали беше една от дванайсетте най-опитни вестители. Ако не беше изживяла нещо подобно, това щеше да значи, че не е толкова всезнаеща и всевиждаща. Погледнах я неловко и отново се заизкачвах по стълбите.

— Ксения — провикна се Наталия от по-долното стъпало, — имаме да обсъждаме много неща. Ела утре след закуска в кабинета ми.

— Мога да дойда и след вечеря — отвърнах и стомахът ми измърка доволно на последната изречена дума.

Бях пропуснала обяда.

— Тази вечер имаме съвещание. Ще те очаквам утре — каза с гръб към мен, вече запътила се в противоположна посока.

Токовете ѝ отекваха шумно по мраморния под, засилвайки се действието на харизматичната ѝ особа.

Прибрах се в стаята и се стоварих уморено на леглото. Нямах никаква идея какво да правя. Палатата изглежда не предлагани кой знае колко възможности за забавление. По-рано бях минала през библиотеката и видях, че имаше няколко лаптопа, които бяха на разположение на вестителите, както и открих големи стаи, наподобяващи дневни, където имаше телевизори и домашно кино. Вероятно по това време всичките бяха заети. Въздъхнах отегчено и реших, че няма смисъл да стоя затворена.

На излизане от стаята се сблъсках с Майкъл. И Зоя. Двамата стояха на вратата ми и се канеха да почукат.

— Какво правите тук? — запитах намръщено.

— Дойдохме да се извиним — обясни Майкъл.

Беше се подпрял небрежно на рамката на вратата и ме гледаше сериозно. Зоя държеше палтото си в едната ръка, а в другата — твърда червена чанта по последен писък на модата.

— Новаковска май не се е задоволила само с мъмренето, а? — подразних ги.

— Тя няма нищо общо с това — заяви решително Зоя. — Направихме го по собствено желание.

— Трогната съм — отвърнах и прекрачих прага, готова да заключа и да се отърва по-бързо от тях двамата.

— Почакай — Майкъл ме хвана за ръката под рамото. — Нека да ти обясним.

— Каквото и да ми кажете, нямате оправдание за начина, по който се отнесохте. Може да не сме първи приятели, но най-малко от вас очаквах да ме поставите в подобна ситуация — отвърнах им ядно и издърпах ръката си.

— Знам, че оплескахме всичко, Ксения, но не искаме нещата да остават така — отвърна разпалено Зоя. — Не беше с цел да те нараним или да те накараме да се почувстваш неудобно.

— Не става дума за неудобство, Зоя! — възкликнах, невярваща по начина, по който омаловажаваше нещата. — Всичко, което ми се случи, е плашещо и съвсем ново за мен! Да не мислиш, че аз не си задавам същите въпроси, каквито и вие? Да не мислиш, че не искам да знам как е възможно именно аз да изживея смъртта на Пророчицата? — усетих кръвта да нахлува в лицето ми. — Но със сигурност не желая да обсъждам тези неща с купчина непознати обучаващи се. И най-малко от всичко искам да ставам обект на клюки и злословие!

— Ксения… — заговори Майкъл.

— Ако искаше да научиш нещо, можеше да отидеш при Новаковска и да я попиташ насаме! Шансът ти да получиш отговор вместо порицание идеше да бъде далеч по-голям. Но ти реши да направиш спектакъл от всичко това, нали?

— Не! — настоя Майкъл. — Направих го, за да покажа на останалите колко си силна! Исках още от началото да знаят, че ти си по-добра от тях, по-добра от всички нас — заяви и ме погледна настоятелно. — Трябва да ми повярваш.

— По-добра от всички вас? Ти в ред ли си? — изумих се. — Аз дори не знам какво съм!

— Ксения! — рече Зоя и леко тропна с крак. — Престани! Знаеш, че сме искрени. Приеми извиненията ни и продължавай.

— Доста си дръзка да ми излизаш с такова извинение — отвърнах и я загледах.

Косата ѝ беше възстановила подредения си вид и разрошеният кок бе станал отново съвършен.

— Добре, дръзка съм. Преглътни и това — отвърна и завъртя очи.

Неволно се усмихнах на искрената ѝ реакция. Те забелязаха смяната в настроението ми и не отвориха повече дума за това.

— Хайде, облечи си якето. Ще си правим барбекю — подкани ме Майкъл и ме избута обратно в стаята. — И обуй нормални обувки — провикна се, докато аз бях застанала пред гардероба.

— Че какво им е на тези? — запитах и погледах към краката си, обути в кафяви боти на висок ток, които бях намерила сред купищата нови дрехи.

— Това не са обувки… — дочух Майкъл.

— Прав си, много по-хубави са — отбеляза Зоя.

Отново се засмях. Добре, признавах ѝ го — понякога беше забавна. Върнах се при тях, облечена в най-пухеното яке, което намерих, а краката ми бяха опаковани в дълги до самото коляно войнишки ботуши с подплата. Сложих пухкава шапка, която контрастираше в сияйно бяло на тъмната ми вълниста коса. Мушнах ръце в джобовете. По-облечена от това не можех да бъда…

— Господи, не отиваме в Сибир… — отбеляза Зоя и се завъртя. — Така ли сте свикнали да се обличате в България?

Направих се, че не съм чула въпроса ѝ и продължихме да вървим по коридора, водещ към парка, в който се бях разходила с Майкъл по-рано през деня.

— Къде е Юри впрочем?

— Вече ни чака — отговори Зоя.

*  *  *

Легнах си късно след като прекарах цяла вечер с Юри, Зоя и Майкъл в малката шатра навън. Барбекюто не се оказа достатъчно сполучливо, но за щастие всички бяхме в настроение и се радвах, че успях да ги опозная малко по-добре. Стояхме навън в продължение на часове, въпреки студа, потънали в разговори.

Оказа се, че Юри, който беше приблизително на възрастта на Майкъл — малко по-голям от мен — живееше в Палатата повече от три години, а Майкъл беше дошъл скоро след него. Зоя, която се държеше с всички наоколо подчертано свойски, за моя изненада беше тук едва от година. Изглежда се чувстваше в свои води и ѝ беше лесно да се приспособи към този начин на живот. Разбира се, всички те не падаха от Марс като мен и бяха наясно със заобикалящия ги свят — вампири, сили на вестители, пазители и какво ли още не. Почти цяла вечер ми разправяха смешни случки, свързани с тях в Палатата или с членовете на Ордена. Майкъл разказа как по време на един от сеансите му с Борис Николаевич — вестителят, който бях запомнила с изключително враждебното си отношение към мен по време на първата ни среща, — толкова много се старал да постигне напредък в концентрацията си, че заспал от изтощение, както бил седнал на пода. Тогава Зоя се намеси и каза, че най-абсурдното било, че именно тогава Николаевич заявил, че най-накрая бил видял някакъв напредък у Майкъл. Майкъл неодобрително смотолеви, че тези сеанси не са по неговата част.

Най-забавно ми беше да чуя как Романова била загубила дар слово, когато Юри, ходещ насън, се появил в кабинета ѝ късно една вечер само по боксерки, бръщолевещ напълно несвързани небивалици. Романова решила, че е пиян, и почнала да го хока задето се държал като прасе и нямал каквито и да било задръжки. Олелията стигнала до ушите не на кой да е член на Ордена, а именно на Егоров — достолепния старец на повече от седемдесет години. Нахлул в кабинета, за да провери какво е причинило суматохата толкова късно вечерта и вместо да порицае Юри, се обърнал с ококорени очи към Романова. „Наталия, това е възмутително!“, възкликнал шокирано. В това време Юри се осъзнал и без да намери каквото и да е обяснение за присъствието си в кабинета на Романова, откровено ги попитал защо са го измъкнали от леглото само по гащи и какво си мислели да правят с него. На следващия ден вече цялата Палата шушукала за среднощните набези на Юри при Наталия, но никой не можел да си обясни каква била ролята на стария Егоров в цялата тази история. „Направо велико!“, беше възкликнала Зоя.

Поклатих развеселено глава и се проснах в леглото твърде уморена, за да сваля дрехите си.

*  *  *

След закуска отидох в кабинета на Наталия, както се бяхме разбрали. Тя ме очакваше и за моя изненада, беше приготвила кафе, макар само аз да му се израдвах. Отпиваше от порцелановата си чаша с чай и от време на време се пресягаше към чинията с малки сладки, сложена на бюрото ѝ. Огледах се и забелязах, че кабинетът ѝ беше доста по-различен от този на Новаковска. Изглеждаше луксозно обзаведен. Креслата бяха меки и удобни, бюрото беше направено от тежко, масивно дърво. По стените висяха интересни картини в по-съвременен стил, но не разпознах художника. Единствената, която различих, се отличаваше с това, че изобщо не се вписваше в своеобразната колекция, която беше събрала тук. Именно тази картина висеше на стената срещу бюрото ѝ — репродукция на „Звездна нощ“ на Ван Гог. Помислих си, че вероятно ѝ беше любима, след като я беше сложила на място, откъдето можеше да я съзерцава по цял ден.

Почти през целия ни разговор Романова се държеше сдържано и подчертано професионално. Искаше да разбере повече за начина, по който съм започнала да имам видения и за това как се чувствах след всяко от тях. Очевидно беше заинтересувана от факта, че не подозирах за съществуването на силите си, но не задълба в темата. Въпреки това долових съмнението в погледа ѝ. Когато ѝ казах, че съм убедена, че родителите ми не са знаели за нищо от това, тя ме погледна видимо скептично. Проявяваше интерес и към срещаща ми с Игор. Не знам защо, но въпросите ѝ относно намесата му и пътуването ни ме изнервяха. Опитвах се да изглеждам спокойна и да придам безразличие на интонацията на гласа си, когато ѝ разказах накратко за премеждията ни и после за всичко, което бях научила от него. Очите ѝ обхождаха всеки сантиметър от лицето ми и се бяха присвили в съсредоточеност.

Отклоних темата и се поинтересувах от живота на Пророчицата. Трябваше да разбера повече за нея и да намеря някаква връзка с факта, че именно аз бях изживяла смъртта ѝ. Докато ми разказваше за нея, изражението ѝ се промени. Изглежда всичко, което бе извършила Вера Крамаренко, я изпълваше с дълбока почит към паметта ѝ. Оказа се, че Вера е живяла скромен живот и дълго е крила силата на способностите си от Ордена. По това време повечето от сегашните му членове били обикновени вестители. Изключение правел само Егоров. Вера също е била вестител, разбира се, но нейната дарба не проличала по време на обучението ѝ. Един ден, когато пътувала с родителите си към родното си село, се случило най-ужасното — баща ѝ заспал зад волана само за няколко секунди. Колата се отклонила от пътя и влязла в другото платно точно преди един голям завой. В същия момент друга кола се появила на пътя зад завоя и се врязала в тях. Вера се събудила окървавена, затисната в купето на колата. Родителите ѝ обаче били мъртви. Ужасена, тя излязла на пътя и видяла, че шофьорът на другата кола също бил загинал. Пътят не бил оживен и рядко минавали коли по него. Но точно в онзи момент, когато баща ѝ изгубил контрол над волана, се появила другата кола.

Цяла нощ Вера вървяла надолу по пътя и когато най-накрая стигнала селото, припаднала пред портата на съседите. Намерили я след няколко часа, когато се съмнало. Скоро след това виденията се засилили. Започнала да вижда убийства, кръвожадни, ужасените лица на жертвите им. Но най-странното било, че виждала и случайни инциденти — катастрофи, срутване на сгради, пожари, наводнения. Силите ѝ се били отприщили, с всеки изминал ден я обладавали все повече и повече. Спряла да живее собствения си живот и била погълната от този на другите. Виденията ѝ за нападани от кръвожадни били толкова подробни, толкова истински, че с помощта на солдатите, само в първите няколко години успял да спаси повече от осемстотин човека.

Един ден, докато се прибирала у дома, усетила странно чувство. Било вече късно и улиците били обезлюдени. Точно преди да влезе вкъщи, била нападната и отвлечена. Веднага разбрала, че били кръвожадни. Можела да ги надуши и да види ясно лицата им дори през превръзката на очите си. Ужасът я залял. Те започнали да я заплашват, че ако не им разкрие подробности за Ордена и за солдатите, ще я измъчват. Предложили ù кратка и безболезнена смърт в замяна на необходимата им информация. Искали да разберат плановете на пазителите, следващите им ходове, чувствали се застрашени от многобройните жертви, които били дали благодарение на нейните видения. Кръвожадните били започнали да капят като гнили круши и това ги изнервяло. Вера стоически премълчала всяка истина и ги подвеждала с неверни факти. Скоро обаче я разкрили и започнали да я измъчват, да я жигосват. Болката нахлула бясно в нея и ù се искало да умре на място. Страхът впил нокти в сърцето ù, но тя не му се поддала. Сякаш след прилив на нови сили, извършила нещо, което никой вестител досега не бил успял да направи — свързала се духовно с петдесет пазители наведнъж. Призовала ги да ù помогнат и да унищожат кръвожадните.

Помощта не закъсняла. Скоро пазителите нахлули в убежището им и избили всички вампири до крак.

От този ден тя не отстъпила от дарбата си. Твърдяла, че Бог ù е помогнал в онзи миг и било неин дълг да се отплати за тази с добрина с още сто пъти по толкова. Вера се превърнала в символ на вярата, в символ на благословията на Господ и най-вече в светица за вестителите. Макар безброй много пъти да била молена да стане член на Ордена, тя всеки път отказвала. Твърдяла, че призванието ù да вижда съдбата на толкова много хора, щяло да бъде възпрепятствано от задълженията ù към Ордена. За нея било по-важно да спаси колкото може повече невинни жертви, отколкото да напътства останалите вестители и да заеме полагащото ù се място в Ордена. За седемдесет и три години Пророчицата помогнала на почти девет хиляди човека и благодарение на нея били убити още толкова кръвожадни.

Бях останала като зашеметена от този разказ. Животът на Вера Крамаренко ми се стори като вихрушка от възходи и падения, но най-много ме порази жертвоготовността ѝ. Тя охотно се потапяла все по-надълбоко в дарбата си с единствената цел да успее да види повече нападения. За да спаси повече хора. Нищо не успяло да я отклони от пътя ѝ. Изведнъж се сетих за думите на Алегрина да не допусна никой и нищо да ме отклони от моя път. Незнайно защо чувствах, че мога да се свържа с нейната съдба. Пророчицата бе загубила своите родители твърде млади и също като мен бе развила своята дарба непосредствено след този трагичен инцидент. Силите ѝ я погълнали в своята вихрушка и всяко нейно видение доказвало пред останалите вестители колко необятна била нейната дарба. И въпреки приликите, които намирах между мен и нея, бях толкова далеч от Вера Крамаренко, колкото от всичко останало в този свят. Тя, за разлика от мен, не се е бунтувала срещу съдбата си, била е яростно мотивирана да посвети живота си на тази дарба. Поставяла е другите пред себе си. А аз. — Аз бях толкова уплашена от това, което се случваше с мен. Всяка клетка в тялото ми се съпротивляваше на промените в живот. Ами и първата мисъл в главата ми беше „Бягай!”. И в същото време бях закотвена тук. Изпитвах непреодолимо желание да разнищя цялата мистерия около мен и да изровя причината за странните неща, които ми се случваха, заровена дълбоко под историята, традициите и тайните на тази общност, в центъра на която бяха вестителите. Каквато бях и аз.

— Ксения, макар в момента да няма с какво да ти помогнем, искам да те помоля да ни се довериш — рече Романова и прекъсна потока на мислите ми. — Знам, че това, за което те моля, е много, но въпреки това го правя — каза, стиснала здраво скъпата писалка между пръстите си.

Аз я погледнах съсредоточено.

— Защо е нужно да Ви се доверявам? — запитах.

— Не просто на мен. На Ордена — поправи ме бързо и се пресегна към едно от чекмеджетата на бюрото си, полирано до блясък. — Смятам, че ще ти бъде полезно да я прочетеш — каза тя и ми подаде една оръфана дебела книга с кожена подвързия.

Приличаше повече на стар тефтер.

— Какво е това? — погледнах я въпросително.

— Писмата на Вера Крамаренко до Ордена — рече и ме погледна строго. — Това, което държиш в ръцете си, е безценно. Вярвам, че ще подходиш отговорно и ще пазиш книгата като очите си.

— Защо ми я давате? — попитах изненадано и инстинктивно я оставих на бюрото ѝ, сякаш можех да я повредя, дори само ако я докоснех.

Романова се усмихна доволно.

— Ако не смятах, че ще я опазиш, нямаше да ти я дам — тя побутна книгата отново към мен. — Тези писма описват някои от виденията, които е имала Пророчицата през годините. Държала е да ги остави черно на бяло като завет за другите вестители.

Продължавах да се взирам в кожената корица и стърчащите от нея захабени листа.

— За какво ми е?

— За да намериш това, което я е свързало с теб. Освен виденията, тя е описала и начина, по който ги е получила — очите ѝ проблеснаха срещу мен преди да изрече следващите си думи. — Едва ли това, че избра теб, за да изживееш смъртта ѝ, е случайност. Нищо през живота на Пророчицата не е било случайност.

— Мислех, че изживяването на смъртта е зависело от моите сили, не е било неин избор.

— Наистина ли вярваш в това? — погледна ме предизвикателно. Ксения, може би силите ти са по-развити от тези на другите вестители на твоята възраст, но със сигурност не могат да се мерят с тези на членовете на Ордена или дори на други изтъкнати вестители. Не силата ти е това, което е накарало Крамаренко да избере теб в предсмъртния си час.

Думите и ме смутиха до известна степен и неволно сведох поглед към ръцете си. Наталия се изправи и разбрах, че е време да си тръгвам.

— Намери връзката, Ксения.

Кимнах неохотно, но се спрях на вратата.

— Не отговорихте на въпроса ми.

Романова ме погледна в очакване и едната ѝ вежда се извиси високомерно над пронизващите ѝ сини очи.

— Защо е нужно да Ви се доверявам?

— За да си помогнем взаимно.

*  *  *

Прибрах се в стаята си и се зачетох в книгата. Сякаш нямах търпение да се докосна до Вера. Може би беше велика и беше символ на всичко свято за вестителите. За мен обаче тази жена си оставаше старицата, на чиято смърт станах свидетел. Все още можех да почувствам болката ѝ. И все още се изумявах на вярата ѝ в Бог в най-страшния момент в живота ѝ — мъчителната ѝ смърт Прочетох за няколко от виденията ѝ и отново се възхитих на единствената сила, която я движеше — необятното ѝ желание да бъде от полза. От думите ѝ останах с впечатлението, че тя чувстваше, че служи на хората. Тя трябваше да им бъде от помощ. В контраст с това бяха вестителите от Ордена, които сякаш се извисяваха над хората, над нас обикновените. Не нас, Ксения, ти! Ти си вестител. Въздъхнах подразнено заради собствените си мисли. Колкото повече четях, толкова по-изтощена се чувствах. Описанието на всички ужаси, които беше видяла, ме потискаше и изсмукваше всеки намек за радост от съзнанието ми. По дяволите всичко това. И без това ми беше достатъчно трудно да не ходя като сомнамбул из Палатата. Нямах нужда и от нейните мрачни мисли. Намерих телефона на стаята на Майкъл и му звъннах.

— Ало? — дочу се гласът му в слушалката.

— Здрасти, Ксения е.

— Познах те — отвърна и можех да усетя, че се усмихна.

— Имате ли планове за нещо?

— Мислехме с Юри да потренираме във фитнеса.

— О — възкликнах леко разочаровано.

— Виж, не мога за трети път да отменя уговорката ни, но в случай, че не гориш от желание да се присъединиш към нас и да се замаеш от миризмата на пот в залата, Зоя те търсеше.

— О… — повторих, но този път разколебано. Все още не бях сигурна какво точно предизвикваше в мен любопитната им приятелка.

— Да се срещнем в лобито? Ще я извикам с нас — предложи.

— Добре — отвърнах и затворих.

Какво пък… Предполагах, че нейната компания беше една идея по-приветлива от тази на Вера Крамаренко.

*  *  *

Бяхме останали със Зоя в по-отдалечената част на лобито, която не се виждаше от входа на Палатата, и тя пиеше чай от липа, а аз — кафе. Истински късмет беше, че предлагаха еспресо. Може би пих една от малкото, които се наслаждаваха на кофеина.

— Как ти се струва животът тук? — запита ме и сложи още една бучка захар, след като се намръщи неодобрително на чашата

— Още не знам какво да мисля — отвърнах резервирано.

Огледах я малко по-обстойно. Седеше отпуснато в креслото и въпреки това изглеждаше като аристократка. Косата ѝ беше спусната от едната страна на рамото ѝ и на приглушената светлина добиваше медено златисти отблясъци между светло кестенявото. Кехлибарените ѝ очи срещнаха моите.

— Наталия каза ли ти нещо полезно, когато се срещнахте? — запита ме с любопитство.

— Нищо конкретно. Даде ми един тефтер с писмата на Крамаренко до Ордена.

— Сериозно?

Очите ѝ се разшириха изненадано. Бях привлякла интереса ѝ.

— Романова иска да намеря някаква връзка между мен и Крамаренко.

— А те с нищо ли не разполагат? Нямат ли никаква информация, която да ти послужи? — запита и долових възмущението ѝ.

Беше нацупила леко розовите си устни и изглеждаше съсредоточено смръщена над мислите си.

— Ако трябва да съм честна, все още не съм видяла с какво са толкова велики именно тези членове на Ордена. Ако не могат да ми помогнат, кой би могъл? — отвърнах ядно.

— В крайна сметка не са всезнаещи.

— А не са ли всевиждащи? — запитах в отговор.

— Странно е, наистина… И всичко това с родителите ти — как може никой да не знае нищо за тях? Ако знаеха кой от тях е бил вестител, щяха да разполагат с нещо.

— Миналото винаги носи отговори за настоящето — намеси и един глас отстрани.

Двете със Зоя скочихме от големите удобни кресла и се обърнахме. Романова ни гледаше с лукава усмивка.

— Вестител Романова — кимна сковано Зоя.

Аз погледнах със смесица между неудобство и раздразнение. Погледът ми се плъзна встрани от нея и зърнах една висока фигура в черен шлифер. Мъжът стоеше с гръб към нас и беше гордо изправен. Сърцето ми прескочи един свой удар и стомахът ми се сви.

— Игор! — извиках го.

Не можех да повярвам, че беше тук! Втурнах се пред леко озадачените погледи на Зоя и Наталия. Не можех да потисна усмивката си. Толкова много копнеех отново да зърна очите му, че реакцията ми изненада дори самата мен. Стигнах за секунди до него и го извъртях към себе си, така че да видя лицето му. Когато той се обърна обаче, разочарованието ме заля като студена вода.

— О, извинявайте… — отвърнах неловко.

Непознатият пазител ме погледна любопитно, кимна ни учтиво и застана по същия начин, по който го намерих. Зоя и Наталия се приближиха към мен, а аз отстъпих две крачки назад от солдата. Зоя ме гледаше с известна доза съчувствие, тъй като бе доловила радостта ми от появата му. Романова изглеждаше студена и дистанцирана, а острият ѝ поглед пронизваше очите ми.

— Ксения Петрова, бихте ли ме придружили? Трябва да говоря с вас — рече сурово и се обърна още преди да ѝ отговоря.

Зоя ме погледна объркано и беше свъсила вежди с тревога.

Последвах отдалечаващата се фигура на вестителката до Церемониалната зала. Докато се чудех за какво толкова искаше да говорим няколко часа след като се бяхме срещнали и защо се бе държала толкова остро, тя се извърна към мен, застанала в центъра на залата и прекъсна потока на мислите ми.

— Ще карам направо — каза нетърпеливо.

— Оценявам го — отвърнах и едва успях да прикрия сарказма си.

— Искам да поговорим за теб и Игор Алешкин.

Глава 11

В мига, в който Наталия изрече последните думи, почувствах стомахът ми да се завързва на възел. Бих се заклела, че страните ми пламнаха, защото видях изражението ѝ — гледаше ме с такава строгост, която е присъща само на най-самоуверените хора.

— Не знам дали си наясно с правилата на нашето общество, но не мога да гледам отношението ти към него без да се намеся — каза ми тя.

Студенината в гласа ѝ полази по кожата ми и ме накара да отстъпя крачка встрани от нея.

— За какво отношение говорите? — отвърнах ѝ рязко.

Откъде накъде изобщо се намесваше в личния ми живот?

— Много добре знаеш за какво говоря, Ксения. Нека не разиграва ме излишен театър — тонът ѝ не се промени.

Очите и святкаха срещу моите, но реших да не ѝ се поддавам. Тя целеше точно това.

— Не аз се държа драматично в момента — отвърнах. — Вие не знаете нищо за мен.

— Това, което видях досега, е достатъчно. Не е нужно да знам повече — отговори ми и отиде до прозореца зад масата, на която се бяха настанили всички членове на Ордена при първата ми среща с тях.

— Не знам какво си въобразявате, че знаете, но нямам намерение, да търпя подобно отношение — заявих категорично.

Тя се извърна рязко.

— Не бих гледала безучастно твоето отношение към Алешкин!

— За какво, по дяволите, говорите?! — извиках.

Недомлъвките и обвиненията ѝ ме вбесяваха.

— Може би не си съвсем запозната с правилата и законите ни. Може би е грешка на Алешкин, че не ти е казал кое е редно и кое — не — продължи сякаш изобщо не бях избухнала току-що.

Тя се заигра с колието на врата си и отново се извърна към прозореца, загледана в големите борове, извисяващи се в парка.

А може би е наша грешка, че не ти обяснихме още в началото.

— Да сте ми обяснили какво? — запитах остро.

— Връзките между пазител и вестител са строго забранени — рече и впи сините си очи в моите, сякаш ме изпитваше.

Аз премигах объркано.

— Изобщо не знам за какво говорите и изобщо не ме е грижа. Моят личен живот не засяга нито Вас, нито когото и да е било!

— Значи е вярно… Разбира се — заключи тя и подпря рамо в рамката на прозореца.

Сега не изглеждаше толкова недостъпна, а по-скоро уморена.

— Ти наистина имаш чувства към него.

Аз я изгледах невярващо и отвърнах:

— Полудяхте ли? Що за глупости!

Възмущението ми потисна прииждащия пристъп на смях.

— Ще ми се да бяха глупости. Тогава нямаше да ми се налага да водя този разговор с теб — каза и вирна брадичка.

— Мисля, че разговорът е по-неприятен за мен, отколкото за Вас — троснах се.

Исках да запратя скулптурата „Пиета” по нея, но не бях сигурна дали в действителност можех да я помръдна от мястото ѝ.

— Ако смяташ, че ми доставя удоволствие да те поучавам с кого можеш да се впускаш в любовна афера и с кого — не, много се лъжеш — отвърна нервно.

Аз я изгледах с полуотворена уста и едва успях да сдържа гнева си.

— Любовният ми живот, който между другото не съществува, изобщо не Ви влиза в работата! — отвърнах яростно. — Може да сте всякаква, може да сте високопоставен член на най-великия Орден на планетата! Може да сте най-всевиждащият и всезнаещ вестител сред всичко вестители — това не ме вълнува! Нямате ни най-малко право да си врете носа в моя личен живот! — продължих да викам, а стените на залата връщаха в ехо гнева ми.

Романова ме гледаше, без да е особено впечатлена от словесния поток, който се изля от устата ми, и направи няколко бавни крачки напред.

— Мен пък, Ксения, не ме вълнува какво мислиш за мен. Ни най-малко дори. Но едно нещо ще запомниш и ще го запомниш добре — ти и Игор не може да бъдете заедно. Никога! — гласът ѝ проехтя злокобно в голото пространство.

— Аз не искам да бъда с Игор — отвърнах през зъби.

— Не ме взимай за глупачка, Ксения.

— Но дори и да исках, една Ваша забрана няма да ме уплаши — продължих, втренчила се в очите ѝ.

Наистина не ме плашеше. В момента просто я мразех.

— Целта ми не е да те уплаша — отвърна, по-спокойна от мен. — Опитвам се да ти кажа, че има закон, който забранява подобен тип отношения между вестител и пазител.

— Що за идиотщина? — възкликнах.

От всичко, което бях чула и видяла досега, това беше най-голямата глупост.

— Като всяка общност, и тук следваме определени правила и закони. Именно защото призванието ни е толкова отговорно и толкова много хора зависят от нас, се отнасяме към законите си съвестно. Този закон е наложен от Тайния кръг и е толкова важен, колкото законът за посегателство срещу човешки живот.

— Това е… абсурдно! — отвърнах невярващо.

По-късно щях да се върна на темата за този „таен кръг“, за които чувах за първи път.

— Не, не е. Трябва да разбереш, Ксения — вестителите и пазителите са съвсем различни едни от други. Различни раси сме, притежаваме различни сили — сили, които не са привични за обикновените хора. Ако ние сме севера, те са юга. Тези две раси никога не биха могли да имат поколения, защото последиците може да са фатални — отвърна уверено.

Вгледа се в мен сякаш да разбере дали наистина съм я чула. Премигах, зашеметена от абсурдността на думите ѝ. Беше ли възможно разумен и духовно обогатен човек като нея да вярва на това, което току-що бе казала?

— Що за закон е това? — пророних отвратена. — Как може да има легален закон, който да забранява нечия любов? Това е престъпно и расистко и именно то трябва да бъде забранено! — За момент помислих, че може грешно да е разбрала думите ми и допълних: — Не защитавам позицията си от личен интерес. Аз и Игор нямаме връзка, нямаме никакви отношения. Но ако исках да имаме, този глупав закон нямаше да ме спре!

Говорех с вълнение, което сигурно трябваше да прикрия. Може би трябваше кратко и ясно да кажа, че разбирам какво ми казва и всичко да приключи. Трябваше. Но не можех. Точка.

— Ксения, законите се създават, за да служат на обществото, не на техните основатели. Разбери, че това не е някаква прищявка. Опасно е двама души от толкова различни раси да бъдат заедно, да създават поколения и да се противопоставят на природата. Все едно да създадеш поколение с вампир! Ако беше генетично възможно, разбира се.

Засмях се горчиво. Погледнах я презрително и въздъхнах.

— Това е жестоко. Жестоко е да говорите такива неща. Как е възможно тогава да се одобряват връзките между вестители и нормални хора, или пазители и нормални хора? А какво ще кажете за белите и черните? И те ли не могат да създават поколения?! Знаете ли кои хора са разсъждавали като Вас преди време? — възмущението ми прерасна в гняв, на който Наталия не можеше да отвърне хладнокръвно.

— Не аз съм измислила законите и не аз съм човекът, който ще ги оспорва. Независимо дали ни харесва или не, трябва да ги следваме. Ти вече си част от това общество. Дори и да не го приемаш, Ксения, ти си вестител! Не можеш да избягаш от този факт!

— Така ли? Много лесно мога да напусна това място и никой не може да ме спре! — отвърнах ѝ предизвикателно, а тя само поклати глава.

— Никой не те държи тук насила. Но дори и да си тръгнеш, ти ще продължиш да бъдеш такава, каквато си, и ще принадлежиш на същото общество — тя ме погледна строго и продължи: — Твоят вътрешен дълг е по-силен от желанието ти да се промениш. Каквото и да правиш, сама ще се убедиш, че винаги ще помагаш на хората. От това не можеш да избягаш. Малко са нещата, с които вестителите и пазителите са длъжни да се съобразяват, както и ти. Любовта няма място тук. Вестителите и пазителите си помагат взаимно и зависят един от друг. Но най-важното е, че хората зависят от нас. Ние сме силата и опората на цялото човечество и не можем да си позволим да се държим безразсъдно.

— Законите ви са безразсъдни — процедих през зъби.

— Те са и твои закони. Не мога да разбера, щом твърдиш, че между теб и Алешкин няма нищо, защо продължаваш така ожесточено да отстояваш тази позиция?

— Въпросът е принципен. Никой не може да ми каже какво да чувствам и какво да мисля. Ако един ден осъзная, че смисълът и любовта на живота ми е един човек, когото ми е забранено да имам, то аз няма да поверя съдбата си в ръцете на хората, които са създали тази забрана. Нямам какво да Ви кажа повече — рекох категорично и се запътих с тежка стъпка към изхода на Церемониалната зала.

— Игор е млад пазител, Ксения — рече Наталия, — и го очаква светло бъдеще.

Аз се обърнах с лице към нея. Стоеше строго изправена срещу мен, но високомерието ѝ бе изчезнало.

— Той има всички качества и достойнства, които ще са му нужни, за да стигне върха на своето призвание. Вече е поел по този път.

— Защо ми го казвате? — запитах я с пресипнал глас.

— Целият му живот предстои. Той вече е спечелил уважението и признанието на Двореца, на всички пазители. Искаш ли да му ги отнемеш? Искаш ли ти да си причината цялото общество да се отрече от него? — погледна ме изпитателно.

— Защо сте се загрижили за това? — запитах я жлъчно. — Дори и да имах чувства към Игор, за едно танго са нужни двама.

Наталия кимна с горчива усмивка и пристъпи напред.

— Видях го в очите ви — отвърна тихо. — Очите никога не лъжат.

Думите ѝ сякаш ме жигосаха. Очите никога не лъжат… Може би очите ми издаваха привличането, което изпитвах към него. Но то беше само привличане. А какво бе видяла в неговите очи?

— Както вече казах — между мен и Игор нищо не се е случвало — промълвих и отклоних погледа ѝ.

Тя прокара пръст по статуята до дългата маса на Ордена и отново се извърна към мен.

— Вярвам, че ще постъпиш правилно — каза и се отнесе надалеч от тук. На лицето и се появи тъжна усмивка. — Любовта е странно нещо. Кара ни да се откажем от това, което най-много обичаме, за да го запазим чисто и неприкосновено.

Аз я погледнах мълчаливо и излязох.

Щом се уверих, че съм останала сама, оставих една сълза да се търкулне издайнически от ъгълчето на окото ми. След разговора с Романова изпитвах противоречиви чувства и се мразех за това. Не биваше да се оставям да ми въздейства. Не биваше да се поддавам и на тъгата. Почувствах се толкова самотна, толкова сама. Ако това, което ѝ бях казала, беше стопроцентовата истина, сега нямаше да имам това задушаващо усещане за безизходица. Исках да видя Игор. Исках да ми вдъхне увереност. Но не трябваше. Всичко щеше да бъде наред, ако в момента не копнеех именно за това. Прибрах се в стаята си и механично свалих обувките си, съблякох нетърпеливо блузата и панталона и се стоварих тежко на леглото. Докато се опитвах да заспя, внезапно се сетих за скорошното си видение и двамата влюбени, които така пламенно се вричаха един на друг във вярност. Дали Е и В не са можели да бъдат заедно по същите причини, които посочи Романова? Дали любовта им не е била обречена още от самото ѝ зараждане? И кой ли път бяха избрали? Въпросите, изникващи един след друг, постепенно ме унесоха в дълбок сън и най-накрая успях да забравя за всичко.

Събудих се рано сутринта. Беше ясен слънчев ден и ако не бяха минусовите температури навън, бих казала, че идва пролет. Погледнах се в огледалото и се смръщих на отражението си — тъмни кръгове под очите, повехнал тен на лицето. Няма що, новият ми начин на живот ми се отразяваше направо чудно. Сресах дългата си коса и я вързах високо на дебела опашка. Облякох вълнена рокля и обух равни ботуши високи над коляното. Взех си якето и излязох навън.

Без да осъзнавам накъде съм тръгнала, се озовах в градината, която се виждаше от прозореца на стаята ми. Зърнах беседката, обляна от сутрешното слънце, и въздъхнах. Ето те и теб, за да ти напомняш, че любовта няма място тук. Отново се сетих за думите на Романова и изръмжах. Седнах на една от пейките в самотната беседка и се замислих за Игор. Той изглежда наистина се ползваше с огромно уважение и доверие в Ордена и не се съмнявах, че и другите пазители му засвидетелстват същото. Що се отнася до така на речения Таен кръг — каквото и да беше това, явно беше от значение за вестителите и солдатите. Ако поведението ми по някакъв начин би застрашило бъдещето на Игор, трябваше да намеря начин да го променя. Може би Романова правилно си мислеше, че имам чувства към Игор. Прекалено открито показвах привързаност към него, а и обстоятелствата, при които го бях срещнала, направо изглеждаха нелепо. Зоя, Юри и Майкъл бяха толкова изненадани да чуят, че Игор е бил с мен в България, че ме е довел тук… За всички това беше твърде странно. Може би подозрително. Ядеше ме отвътре, че постоянно се сещах за него. Затворех ли очи, в съзнанието ми изникваха очите му, лицето му. Чувах гласа му. Минавах мислено през разговорите ни. Трябваше да престана. Не можех да давам повод за подозрение. И да беше някакво временно увлечение, за другите вестители явно нещата изглеждаха по-различно. Гласът на Зоя ме изтръгна от унеса на размишленията ми.

— Ето къде си — каза тя и се намести чевръсто на пейката до мен.

Медено червеникавата ѝ коса отразяваше прелестно светлината на слънцето, което се бе издигнало по-високо в небето.

— Търсих те навсякъде.

— Защо си ме търсила?

— Мислех, че ще дойдеш на закуска. Когато не те видях, реших, че си от хората, които не стават рано и реших да изчакам — каза и сви рамене.

— Колко нетипично да проявиш търпение — отвърнах кисело.

— Ама какво ти става? Още отсега ли ще си показваш рогата? — тя се втренчи в мен и поклати неодобрително глава.

— Не ми се говори.

— Какво стана с Романова вчера? — запита ме сякаш не ѝ бях заявила току-що, че не ми е до разговори.

— Може ли да не говорим за това?

— Явно е станало нещо голямо… — заключи и се приближи още повече. — Хайде де, на мен можеш да кажеш.

— Моля те, Зоя, не започвай. Не ми е нито до разговори, нито до спорове с теб — отвърнах ѝ уморено и се загледах в голите клони на дърветата, които сега се полюшваха от появилия се вятър.

— Добре, стой си. Но да знаеш, че да висиш сама в някакъв си двор и да се самосъжаляваш, няма да ти помогне особено — каза леко обидено и се отдръпна. — Винаги ли си толкова депресирана?

— Ще трябва да те разочаровам — депресията ми е позната отскоро.

Тя повдигна вежди и се облегна назад.

— Добре. Това е добре — заключи.

Аз я погледнах с интерес.

— Кое по-точно е добре — че съм депресирана или че съм депресирана отскоро?

— Второто, очевидно — завъртя очи. — Романова ли е причината?

— Романова е една малка част от цялата гадост, на която е заприличал животът ми — отвърнах без да откъсвам очи от клоните.

Равномерният ритъм, в който се поклащаха, ме унасяше.

— Няма ли да ми кажеш какво стана все пак?

Любопитството очевидно я глождеше. Засмях се.

— Има ли нещо, което да не представлява интерес за теб? — попитах, а тя се замисли.

— Не — тръсна демонстративно глава и ме загледа в очакване.

— Не мога да ти кажа, Зоя — отвърнах решително.

— Ама каква е тази пълна липса на доверие, Божичко! — възкликна и се наведе напред. — Опитвам се да ти покажа, че мога да бъди твой приятел, а ти бягаш от мен като дявол от тамян! Юри и Майкъл наистина те харесаха, но ти продължаваш да се държиш настрана — долових известна обида в думите ѝ.

— Проблемът не е във вас. Разбира се, че не е — отвърнах възможно най-убедително. — Просто нямам желание да говоря с никого. Толкова много неща не знаете за мен, а аз не искам да говоря за тях.

Опитах се да я накарам да разбере. Вината наистина не беше нейна. Може би до някаква степен беше права.

— За родителите си ли не искаш да говориш? За това, че си вестител? За какво? — запита ме търпеливо.

— За всичко — рекох и гърдите ми се надигнаха под напрежението. — Твърде много е. И едва се справям с всичко накуп. А вие… вие цял живот сте знаели кои сте, какви искате да бъдете! Не ви се налага да осмисляте тепърва това, което ви се случва, защото сте го очаквали. Не се сблъсквате с нещо ново всеки ден!

Говорех разпалено и очите на Зоя се разширяваха пропорционално на собственото ми вълнение. Беше съпричастна на вътрешната ми борба. Тя докосна рамото ми и ми заговори успокоително.

— Ако не ти се говори, можеш просто да ми покажеш как се чувстваш, какво се е случило. Ако смяташ, че ще ти стане по-добре — тя ми се усмихна в опит да ме разведри, което донякъде ме трогна.

— Как бих могла да ти покажа?

— С дарбата си. И двете сме вестители. Ще бъде лесно — обясни простичко. — Много по-лесно отколкото да се свържеш с умираща пророчица — подхвърли и се засмя.

Аз продължих да я гледам недоверчиво, но тя не се отказваше

— Не ми се иска отново да използвам която и да е от тези сили… — отвърнах.

— Хайде, ще успееш да ми покажеш всичко, което те тормози! Всички вестители го правят. Това е един от готините трикове.

— Добре. Кажи какво трябва да направя — съгласих се неохотно накрая.

— Затвори очи, представи си основните моменти, които искаш да видя и докосни челото ми с ръка. Но трябва наистина да мислиш за тях, потопи се в спомените си. Едва ли ще се затрудниш, имайки предвид колко много обичаш да мислиш… — подхвърли иронично и се засмя отново.

Аз само стиснах челюст и се опитах да се съсредоточа. Пренесох се назад във времето — видях майка си и баща си. Колко щастлива и безгрижна бях! После видях мъртвите им тела и отново ме обзе сковаващият ужас от покъртителната гледка. Отчаянието, страхът, душевната болка… Всичко се завъртя във вихрушка и ме отведе до момента, когато получих първото си видение. После се появи Игор. Завлече ме в някаква непозната къща. Беше толкова страшно… В началото лицето му ме ужаси, но постепенно започнах да забелязвам суровата му красота и обаянието му. Часовете с него минаваха, беше ме спасил от вампира, разказа ми за този непознат свят, пазеше ме… Постепенно започвах да търся опората му, да се наслаждавам на присъствието му. После си спомних смъртта на непознатата жена и нейната агония. Сетих се за разговора ни с Ордена и за този с Наталия. Думите ѝ ми се струваха жестоки… Отново ме обзе отчаяние. Самотата се завиваше все повече около мен докато накрая не се почувствах нищожна. Нещата не можеха да станат по-зле, не и след като Игор си тръгна и ме остави да се оправям сама. Игор…

Отворих очи. Дори не бях усетила кога бях протегнала ръка към челото на Зоя, но бях сигурна, че тя е видяла всичко. Гледаше ме с широко отворените си кафяви очи и устата ѝ потръпваше на моменти. Изглеждаше все едно е видяла призрак.

— О, Ксения! — изрече развълнувано. — Дори не подозирах!

— Всичко ли видя? — попитах я мрачно.

— Родителите ти… А после… — нечленоразделните звуци, излизащи от устата ѝ, потвърдиха, че бе видяла всичко.

— Да, родителите ми. А после… — повторих думите ѝ и се загледах във върховете на ботушите си.

Зоя ме дръпна за ръката, за да срещна погледа ѝ.

— Беше толкова силно — каза по-скоро на себе си, отколкото на мен.

Беше забола очи в гредите на беседката.

— Ти и Игор… — започна колебливо. — Не подозирах за чувствата ти.

Аз я изгледах изненадано и смръщих вежди.

— Виж, знам как изглежда отстрани. Но не е така — оправдах се веднага.

Тя поклати нетърпеливо глава.

— Няма смисъл да отричаш — рече и стисна успокоително ръката ми.

— Няма какво да отричам — заинатих се.

Защо всички си правеха грешните заключения?

— Ксения, не го казвам, защото съм надникнала в съзнанието ти. Казвам го, защото ти ме накара да изпитам твоите емоции.

Аз я погледнах свъсено.

— Нищо чудно, че случилото ти се е толкова необичайно за останалите вестители.

Тя се излегна на пейката със сгънати в коленете крака.

— Какво говориш? Нали каза, че всички вестители го правели?

— Не, не и това! Трябваше да съм свидетел на спомените ти! — възкликна Зоя, вече повече приличаща на себе си. — Но този път… аз бях теб!

Глава 12

— Супер! Още необясними неща! — възкликнах ядно и зачоплих ноктите си.

Изглеждаха ужасно.

Зоя се надигна от хоризонталното положение, което бе заела, и приближи лице до моето. Вгледах се в кехлибарените ѝ очи — толкова открити, така искрени.

— Всичко, което правиш, е невероятно! Силата ти е невероятна! Трябва да се гордееш с това, а не да се срамуваш.

— След като си била мен, значи си разбрала, че не искам да ми се случва нищо подобно.

— Не, не можеш да мислиш така — скочи, сякаш не я свърташе на едно място. — Да, усетих емоциите ти, разбрах какво чувстваш относно дарбата си. Но не трябва да се отказваш. Не разбираш ли? Всички тук, включително и аз, се отказахме доброволно от домовете си, от семействата си, само и само да научим повече. Да достигнем една малка част от силата, която ти притежаваш — тя продължаваше да крачи и ръкомахаше пред себе си, за да подчертае това, което казва. — Не можеш да похабиш дарбата си. Просто не можеш…

— Да я похабя? От каква полза ми е, по дяволите?

При тези мои думи, Зоя се закова на място и продължи да ми обяснява ядно:

— Тя не е предопределена да носи полза на теб! Тази дарба е за хората! Трябва да я използваш, за да спасяваш животи! Хората не могат да се защитават сами, потънали в своето невежество! Че как биха могли?! — рече възмутено и пак седна до мен.

Направо свят ми се завиваше от нея.

— Ние също не можем да се защитаваме. Ако можех, нямаше да седя затворена по цял ден на това място — отвърнах кисело.

— Да, но ние поне виждаме. Можем да помогнем на хората, които представа си нямат за опасността, която ги застрашава.

Казаното от Зоя ме жегна и осъзнах колко егоистично разсъждавам. Не трябваше да седя и да се жалвам, че бях затворена тук. Нито че действително притежавах способността да помогна на някого, било то и един човек. Но можех ли? Та аз не бях в състояние да помогна дори на себе си!

— Ксения! — Зоя заговори строго. — Събери малко кураж и се вземи в ръце!

Аз закимах механично и продължих да гледам в пространството. Зоя ме остави за няколко минути да стоя така, в мълчание, а после ми каза:

— Ако ми позволиш, сега ще те заведа при някой вестител от Ордена. Те трябва да ти помогнат. Не могат да те оставят да се оправяш с цялото напрежение сама. Не могат просто да ти подхвърлят няколко писма от Пророчицата и да очакват от теб да се справиш! — рече гневно и отново стана.

След миг обаче се спря и сянка пробяга по лицето ѝ.

— Но това, което се случва между теб и Алешкин… Това е лошо… — тя ме погледна с неудобство и въздъхна. — Ксения, вие не може да бъдете заедно — рече с тъга.

— Вече знам това — отвърнах ядно и се опитах да събера цялото търпение, на което бях способна. — Бяха ми обяснени много ясно всички причини, поради които това е невъзможно.

Стиснах зъби при спомена за разговора ми с Наталия.

— Съжалявам — отвърна Зоя.

— Няма за какво да съжаляваш — отвърнах бързо. — Аз не искам да бъда с Игор, нито той иска да бъде с мен.

— Но ти си влюбена в Алешкин.

Погледнах я втрещена, сякаш беше казала, че Земята е спряла да се върти.

— Разбира се, че не съм! — изсумтях. — Откъде ти дойде наум?

— От главата ти, забрави ли?

— Грешиш, Зоя. Избий си тази мисъл от главата колкото може по-бързо — заявих решително и станах.

Тя ме погледна скептично, но замълча.

— Ти какво знаеш за Тайния кръг? — запитах я след малко.

— Нищо ли не знаеш за тях? — попита ме на свой ред, но вече знаеше отговора ми.

— Знам само, че се бъркат в личния живот на хората и това никак не ми харесва.

— Те са по-силни и от Ордена, по-силни са от всички солдати. Но силата им не е физическа — започна Зоя и разсеяно почеса малкия си изящен нос. — Как да ти го обясня по-ясно…

— Може би аз ще успея да обясня — един мъжки глас, изникнал от нищото, прекъсна Зоя.

И двете подскочихме стреснати и се заоглеждахме трескаво за човека, който ни беше подслушал. Зад клоните на един бор близо до беседката изникна мъжка фигура, облечена в черно и златно. За миг ми се стори, че пред нас стои митрополит от църквата в церемониално расо, но после познах Егоров. Той се доближи бавно и отблизо ми се стори по-благоразположен от последния път, когато се срещнахме. Бялата коса и късата брада му придаваха вид на изключително мъдър човек, но очите му горяха с енергичния пламък на двадесет годишен.

— Вестител Егоров — обърна се Зоя към него с видим респект и още по-видимо притеснение.

Очите ѝ потърсиха моите и успях да открия в тях същата паника, която беше обзела и мен. Аз се изправих до Зоя и направих жалък опит да му отдам полагащото му се уважение чрез недодялан поклон. На лицето му заигра лека усмивка и той седна на пейката там, където допреди малко бяхме ние.

— Елате, седнете — посочи с ръка мястото до него. — Няма от какво да се притеснявате — ние последвахме поканата му и се настанихме. — Видях, че ще имаш нужда от мен — каза ми той и сините му очи срещнаха моите.

— Така ли? — изненадах се и погледнах Зоя, която мълчеше.

— Да, Ксения. Не мога обаче да скрия изненадата си от това, което усетих.

Аз го погледнах въпросително и реших, че е по-добре да си мълча и да чуя какво ще ми каже.

— Усетих силата да се разпръсква от теб. Видение, което беше предизвикано нарочно. Ти ли го направи?

— Да — отговорих кратко.

Той се усмихна още по-широко и продължи да ме гледа кротко с ясно сините си очи.

— Най-накрая успях да видя това, за което Алешкин ми говореше. Твоята сила расте — каза замислено.

— Нима?

— Така е — утвърдително кимна той, ясно показвайки ми задоволството си. — Зоя, можеш ли да ми опишеш какво почувства? — обърна се към нея.

Тя разшири очи, което явно правеше често, и си пое голяма глътка въздух.

— Ами… почувствах това, което тя беше почувствала — опита се да обясни без да издава много подробности.

— Свърза се с емоциите на Ксения, така ли? — запита я Егоров.

— Да, точно така — потвърди Зоя.

Молех се на някого отгоре Егоров да не я попита какво точно с разбрала за мен.

— Ксения, ти си успяла да направиш със Зоя това, което нашата пророчица е направила с теб — каза ми той като продължаваше да се усмихва спокойно. Зоя възкликна от изненада, а аз не обелих и дума. — Виж… Не всеки вестител успява да го постигне. Мога да почувствам безпокойството ти, но ще ти кажа, че то е излишно. Както вярвам, че ти е казала Зоя, това е повод да се радваш.

Ох, по дяволите, значи ни е чул!

— Всичко е толкова трудно… Не мисля, че мога да се справя сама.

Той ме погледна замислено и промълви:

— Но ти досега не си била сама.

С тревога се сетих за Игор и въздъхнах. Егоров може би прочете мислите ми, защото на лицето му се появи тъжна усмивка.

— Игор Алешкин не те е изоставил.

Стомахът ми се сви от притеснение.

— Но може би е по-добре да го направи — отвърнах като отчаяно се надявах разговорът да продължи в друга посока.

— Защо мислиш така? — рунтавите му бели вежди се сключиха над очите му, от което на челото му се появиха още бръчки. Тъй като отговорих на въпроса му с мълчание, той продължи: — Каквото и да ти е казала Наташа, бъди уверена, че ѝ е било много трудно. И въпреки всичко, нищо не застава на пътя ти да потърсиш неговата подкрепа.

Тези негови думи ме изненадаха и ми вдъхнаха надежда. Той беше прав — това, което най-силно исках от Игор, беше неговата подкрепа и близост. С него се чувствах сигурна и спокойна, но това не значеше, че исках да проваля бъдещето му. Нямаше да го допусна, но необходимо ли беше да не го виждам повече? Трябваше ли да отхвърля идеята за неговото съществуване?

— Благодаря Ви — изрекох.

— Да не забравяме защо прекъснах толкова грубо разговора ви — каза свъсено, а Зоя сподави кикота си. — Нека аз да отговоря на въпроса ти. Тайният кръг представлява алианс на седем благословени фамилии. След време ще имаш възможност да научиш повече за това, но сега имай предвид, че появата на кръвожадните датира от хилядолетия преди Христа, някъде в края на медната и в началото на бронзовата епоха[9]. Нашите легенди разказват, че е появата на кръвожадните, се е родило и нещо ново — могъща сила, чието предназначение е било да въведе баланс, да защитава хората от новата заплаха. Тази сила е благословила родовете на седем различни фамилии от всички краища на света и се е вляла в тяхната кръв. Фамилиите притежавали способността да защитават човечеството чрез могъщи древни руни и заклинания, които държали вампирите надалеч. Както например е защитена и Палатата на Ордена. На стените са изписани заклинания, които не позволяват кръвожадни да нахълтат вътре и в повечето случаи — дори заблуждават умовете им, че това е една обикновена сграда. Естествено, светът е устроен така, че винаги да съществува баланс — върна се той към темата. — Затова е разбираемо, че благословените фамилии не са могли да предпазят всички, но и това е било достатъчно. Кръвожадните са се запазили през хилядолетията, както и човечеството. Но с множенето на хората и промяната на цивилизациите, фамилиите ставали все по-слаби. В един момент те решили, че е най-добре да съсредоточат силата си на едно-единствено място, за да може тя не само да се запази, но и да нараства. Така те дошли тук, в Русия, тъй като мнозинството пожелало така. Междувременно с течение на годините разбрали, че е много по-добре да приобщят под крилото си и други хора, които били посветили живота си на борбата с вампирския свят. От дълго време се носели слухове, че съществува нова раса хора — особен вид воини. Тайният кръг, както сами се били нарекли, издирил повечето от тях и в крайна сметка сключили съюз, чийто завет бил единствено и само да служат в името на доброто.

— Пазителите — заключих. Егоров кимна. — Но защо пазителите биха поискали да зависят от някого? — попитах.

— Тайният кръг се заклел, че ще им предостави защита чрез магията си. За пазителите винаги е било важно семействата им да бъдат в безопасност. Освен това вътрешният им дълг ги подтиквал към това. Знаели, че така ще бъдат по-силни, ще сразяват повече врагове и ще съумеят да защитят повече невинни хора. Пазителите издирвали и убивали вампирите, не само за да помагат на Тайния кръг, тяхната природа ги тласкала към това. В днешно време благословените фамилии са открили множество школи, с които опитните воини да подготвят по-добре начинаещите в занаята. Най-елитната и престижна школа е дворцовата — тази която обучава пазителите, които ще останат най-близко до Тайния кръг, тъй като тяхната безопасност е по-необходима, за да не позволи магията да бъде прекъсната. Освен това тези, които останат най-близо до Тайния кръг, винаги ще бъдат в епицентъра на вечната битка с кръвожадните. Защото Тайният кръг е Свещеният Граал за кръвожадните. Никога няма да се откажат да ни изтрият от лицето на света. Затова дворцовите пазители са на най-висока почит сред всички воини — няма по-опитни и надарени воини от тях.

— Игор е завършил тази школа, нали? — запитах тихо.

— Точно така — потвърди. — Алешкин е доказал се солдат. Неговият талант и предаността му са спечелили уважението на цялото ни общество.

След тези думи всички се смълчахме.

— И нека уточним нещо — подхвърли шеговито той, — не съм подслушвал разговора ви. Нямам такъв навик и вече съм твърде стар, за да изграждам нови привички.

Със Зоя се смутихме от думите му, но въпреки това не успяхме да сдържим смеха си. Той ни кимна развеселено и се отдалечи бавно, връщайки се обратно към Палатата. Е, със сигурност можех да кажа, че Егоров беше доста по-различен от това, което видях вечерта, когато пристигнах тук за първи път. Свободното му отношение и желанието му да стопи леда помежду ни бяха засенчили студенината и строгостта, които бях забелязала първоначално.

— Не мога да повярвам, че Алешкин те е отвлякъл! — каза ми Зоя след малко и избухна в смях.

Погледнах я озадачено.

— Не ме гледай така! — рече с усмивка. — Трудно ще изтрия всичките ти спомени от главата си!

— Когато намериш начин да го направиш, обади ми се.

— Като се замисля за всичко… Алешкин е действал доста нетипично за пазител — погледнах я внимателно. — Искам да кажа, че… с подходил по-различно от случаите, за които са ни разказвали, когато са били на мисия.

— Ще ми обясниш ли тази част с пазителите? Игор не сподели кой знае колко с мен, а имам толкова много въпроси.

Почувствах особено вълнение при мисълта да се потопя в неговия свят. Не този на Москва и на вестителите и Тайния кръг. А света на пазителите — суров, опасен и изпълнен с предизвикателства.

— Какво искаш да знаеш? — запита с готовност и се намести по-удобно на пейката до мен.

— Откъде се е появила тази раса? Кой е бил първият по рода си? — полюбопитствах.

— Това никой не знае, дори пазителите. Знае се само, че също като при вестителите, пазителите наследяват силата си от рода и поколенията. Колкото по-дълъг е родът на един пазител, толкова по-силен е той. Затова за тях е важно да държат семействата си в безопасност. Всичко е въпрос на сила и вътрешния дълг, който изпитват към хората.

От думите ѝ стомахът ми се сви. По дяволите, как беше възможно да съм вестител след като моето семейство нямаше нищо общо с обществото? Безпокойството ми се засили. Последните думи на Зоя ме наведоха и на странната мисъл за „поколението“ на Игор. Дали вече беше срещнал жената, която щеше да роди децата му? Дали се замисляше за това? Обичаше ли я? Въздъхнах бавно и се огледах. Голите клони на дърветата вече не се поклащаха. Вятърът бе стихнал, но във въздуха се усещаше особена притаеност. Сякаш нещо се спотайваше наоколо. Дебнеше. Побиха ме тръпки и се озърнах нервно през рамо. Зоя явно не долавяше нищо обезпокоително и наруши припряно мълчанието ни.

— Хайде, няма да стоя цял ден тук на този студ!

— Къде отиваш? — попитах я.

— Искаш да кажеш „къде отиваме“ — поправи ме с типичната си лукава усмивка. — Няма да е зле да присъстваш на един мой урок.

— Урок? Повярвай ми, нямам никакво желание за уроци! — отегчено ѝ отвърнах, но тя ме прекъсна.

— О, за този ще имаш! — развълнувано ме затегли от пейката, на която седях от толкова дълго време, че задникът ми вече беше изтръпнал.

— И защо смяташ така?

Тя впусна в действие най-обаятелния си чар.

— Защото Александра Новаковска ще ми покаже как се вика пазител.

*  *  *

— Ксения, насочи всичките си мисли към пазителя, когото искаш да повикаш — долетя към мен гласът на вестител Новаковска. — Не се напрягай. Отпусни се и се пренеси мислено при него — наставляваше ме гласът докато седях върху една голяма мека възглавница със затворени очи.

Чувствах се глупаво да се напъвам да сътворя някакво чудо.

— Ох! Нищо не се получава… Как да го извикам, като не притежавам никакви суперсили?

— Това няма никакво значение. Твоята магия е достатъчна — отвърна Новаковска. — Казах ти, не се напрягай. Принципът е същият като при медитацията. Изпразни главата си от всички мисли, освен тази за пазителя. Представи си как идва при теб. Представи си как се отзовава на призива ти — обясни спокойно.

Аз отново затворих очи и се опитах да последвам наставленията ѝ. Не беше толкова трудно да мисля за него. Лицето му беше пред мен — с всички изваяни черти и малки несъвършенства, които го правеха дори по-привлекателен. Синьо-зелените му очи ме потапяха в безметежна хипноза, на лицето му се появи загадъчна усмивка, която леко се долавяше, но след миг отново изчезваше… Виждах тъмната му коса как се къдри съвсем леко до страните на лицето му. Игор. Игор. Игор… Името му звучеше като мелодия. Ела при мен… Усетих по тялото ми да се разлива топлина. Не беше гореща и нетърпима като при виденията, не… Беше сладка и приятна. Плъзна се през стомаха ми, отиде нагоре към раменете ми и се стопи във върха на пръстите ми. За миг ми се стори, че докоснах косата му, но веднага след това ми се изплъзна.

— Точно така, продължавай, Ксения — насочи ме вестителката. — Справяш се отлично. Продължавай да мислиш за него.

Усещах как тялото ми се отпуска все повече и изпада в безтегловност. Игор, ела при мен. Игор… Унасях се в заобикалящите ме тишина и спокойствие, когато внезапно чух шепота му в ухото си. „Ксения? Ти ли си?“ Отворих широко очи задъхана.

— Игор! — възкликнах. — Чух го!

— Успя ли да го извикаш? — попита ме Зоя, която седеше неотлъчно до мен и ме наблюдаваше с любопитство.

— Успя — отговори вместо мен Новаковска и се усмихна доволно.

— Наистина успя? От първия път? — гласът на Зоя прозвуча изненадано.

— Не знам дали успях да го извикам, но мога да се закълна, че чух гласа му до мен, направо в ухото ми! — радостно заобяснявах. — Възможно ли е и той да ме е чул? — погледнах с надежда вестителката.

— Защо иначе би ти отговорил? Разбира се, че те е чул — продължаваше да се усмихва гордо.

— Леле, това е страхотно! — изуми се Зоя. — Това значи ли, че Алешкин ще дойде тук?

— Зависи само от него — каза Новаковска.

Аз сведох поглед към ръцете си. Дали щеше да дойде?

— Продължавайте с упражненията. Виденията не са единственото нещо, с което сте надарени.

— Какво друго мога да правя, освен да извикам пазител при мен? — попитах я.

Въодушевлението от успеха на начинанието ми накара Новаковска да се усмихне широко.

— Можеш да развиеш интуицията си. В най-напрегнатите и опасни моменти тя ще ти бъде от голяма полза. Можеш да се научиш да усещаш кога един вампир е наблизо.

— Знам за това — каза Зоя. — Майка ми и баща ми са ми разказвали как благодарение на интуицията си са успели да се спасят от нападение на цяла група вампири.

— Сигурно е излишно да питам дали Вие можете да правите това? — погледнах към Новаковска.

Тя се засмя и кимна.

— Да, мога. Иначе нямаше да бъда част от Ордена.

— Но как е възможно да сте толкова млада и да сте развили дарбата си до такава степен?

— Не съм чак толкова млада — засмя се. — Но при всеки вестител е различно, Ксения. Има случаи на изключително надарени вестители, които отключват способностите си много късно, в зряла възраст, и други — когато още съвсем млади забързат развитието си и в един момент вместо да продължи, то просто спира.

— Дали това ще се случи и с мен? — попитах я предпазливо.

— Никой не може да предвиди подобно нещо. Но от това, което видях, мога да кажа, че ти си по-различен случай — отвърна. — Продължавайте да се упражнявате над това, което ви показах. Ще ви очаквам скоро! — каза тя и излезе от малката стая, в която проведохме „сеанса“.

— Май бързо е забравила за малката сцена, която ѝ спретнахте с Майкъл — казах, след като се уверих, че се е отдалечила.

Зоя ме погледна косо и въздъхна.

— Да. Но тя си е такава. Можем да я тестваме още няколко пъти, за да се убедиш — засмя се лукаво и ме сръга с лакът.

— За нищо на света! — засмях се в отговор. — Ще ми се всички вестители от Ордена да са като нея.

— Спри да мислиш за Романова! Мисля, че за нея въпросът с Алешкин е приключил.

— Защо постоянно го наричаш „Алешкин“? Каква е тази мания с фамилните имена?

— Съжалявам, Ксения, но за мен той е пазител Алешкин. Нямам толкова близки отношения с него, за да го наричам Игор — подразни ме тя и стана. — Хайде, умирам от глад. От толкова много неуспешни опити да извикам някой солдат стомахът ми започна да къркори. Сега се сетих между другото — Зоя ме погледна многозначително, — Майкъл ме разпитваше за теб.

Глава 13

Последните две седмици се проточиха твърде дълго. През повечето от времето търсех източници за живота на Пророчицата и препрочитах писмата ѝ до Ордена. Въпреки че почти бях наизустила редовете от овехтелия тефтер, не намирах нищо, което би могло да бъде причина да се свърже с мен в предсмъртния си час. Естествено, имаше описани доста вълнуващи истории и ми беше интересно да видя как самата тя се е променяла с годините. Към последните страници си личеше, че бе овладяла силата си до съвършенство и не се поддаваше емоционално на виденията си. Беше съпричастна с привиждащите ѝ се съдби, но оставаше спокойна и беше съсредоточена в това да намери начин да предотврати видяното.

Известно време прекарах в библиотеката на Палатата — определено имаше материал за четене. Помещението беше внушително и стените бяха покрити от горе до долу с огромни рафтове с подредени в определена система книги. До най-горните можех да стигна само с помощта на стълбата, която се движеше по специално монтирани релси. Всичко беше от лакирано дърво, а в средата на библиотеката бяха наредени високи маси с подвижни лампи върху тях. Столовете не изглеждаха особено удобни, но пък подхождаха идеално на заобикалящата ги обстановка. Специфичната миризма на престояла в годините хартия, смесена с прахта, която се наслагваше, замайваше главата ми и постоянно ми се налагаше да потискам желанието си да побягна оттук. Може би за някои това беше раят, но за мен беше далеч по-добре да се зачета в някоя книга под синьото небе и под летните слънчеви лъчи, потопена в аромата на окосено сено.

Усилията ми бяха възнаградени с няколко интересни открития.

Първо — разбрах, че Пророчицата действително е направила няколко пророчества. За съжаление обаче не ги намерих описани никъде и след като прерових всички рафтове от категориите „Вера Крамаренко“, „История на великите вестители“ и „Пророчества и предсказания“ и не намерих нищо конкретно, се отказах да търся, поне засега.

Второ — открих някои интересни неща за Тайния кръг, които не ми бяха известни досега. Очевидно той бе представян само от един член от всяка благословена фамилия и се намираше в един дворец близо до Москва. Разбира се, „близо до Москва“ беше много относително понятие. Очевидно Тайният кръг представляваше нещо като действащо правителство в общността на вестителите и пазителите с изключение на това, че никой не можеше да им поиска оставка и избори не се задаваха скоро. Членовете на кръга се съвещаваха помежду си по различни належащи въпроси, засягащи общността, и гласуваха различни закони. В случай, че някой остарееше твърде много, за да изпълнява задълженията си, или се откажеше заради болест, мястото му заемаше негов наследник. Това можеха да бъдат децата му, а ако нямаше такива — сестра, брат, братовчед и т. н. Очевидно наследниците на седемте кралски фамилии се смесваха или помежду си, или с хората, но никога с вестители и пазители. Не искаха да рискуват с поколения от други раси. Ама че снобари, помислих си. Явно законите им в това отношение важаха с пълна сила без изключение.

Най-интересното, на което попаднах, беше случай преди повече от седемстотин години, когато един от членовете се оженил и жена от род на пазители. Жената забременявала, но не успявала да задържи плода и все помятала. Най-накрая родила момче, на което от пръв поглед му личало, че не е наред, физиката му била привидно добре, но развитието му се ускорявало с всяка изминала година. Тялото му не можело да смогне на забързания растеж и отслабвало, вместо да заяква. Умът на момчето обаче бил остър като бръснач. С напредването на годините детето ставало все по-нестабилно психически и емоциите му взимали връх. Агресията му определяла всяка негова реакция и неконтролируемият гняв започнал да замъглява преценката му. За нещастие накрая момчето било убито от собствената си майка, след като нападнало баща си в съня му. Бащата не успял да се спаси. Последното, което видял, бил кинжала в ръката на сина си. След тази трагична съдба на семейството, Тайният кръг приел закона срещу връзките не само между вестител и пазител, но и на тези две раси с Тайния кръг.

— А какво се е случило с майката? — запита Зоя след като ѝ разказах историята.

— Прогонили я — отвърнах мрачно. — Тя платила за греха на сина си не само като изгубила него и съпруга си, но и била отритната от всички останали.

— Хората с най-голяма власт притежават най-малко чест — заключи Юри и отпи глътка от водката си.

— Защо смятате, че се е получило така? — попита Зоя и се заигра с верижката на скъпия си часовник.

Върху циферблата можех да преброя поне пет малки диаманта да блещукат изкусително под приглушената светлина в трапезарията.

— Защо са я изгонили? — предположи Майкъл.

— Не. Защо детето им е полудяло?

— Не е ли очевидно? — отвърна той. — Нали именно затова са забранили създаването на поколения между различните ни раси? Имаме прекалено различни сили, смесването им явно води след себе с и само бедствия.

— Наистина ли вярваш в това? — запита го Зоя. — А не мислиш ли, че всичко е било просто случайност? Може би синът им е страдал от душевна болест.

— Ами неконтролируемите пристъпи на гняв? А това, че тялото му не е издържало на бързото темпо, с което се е развивало? — отвърна Майкъл.

— Пазителите развиват сила, която не е присъща нито на хората, нито на вестителите. Може би това, че е притежавал гените на пазител и на член на благословената фамилия, е било опасна комбинация — допълни Юри.

— Самоунищожаваща се — довърших мрачно.

Майкъл ме погледна със съчувствие и стисна ръката ми.

— Не го приемай присърце, Екс — каза. Напоследък бе започнал да ме нарича така, неспособен да устои на навика си да придава по английско звучене на имената на приятелите си. Погледна към другите и се усмихна. — Какво ще кажете да се пренесем в моята стая? Снабдих се с чисто нов телевизор и домашно кино. Можем да си спретнем една нощ с филми на ужасите.

— Ще ни пуснеш „Интервю с вампир“ ли? — отвърна предизвикателно Зоя.

— Мисля, че сме виждали и по-страшни неща — отговори и ѝ усмихна криво.

— Това там не е ли Буковски? — обади се Юри и се надигна в стола си.

Тримата насочиха любопитни погледи зад мен.

— Давид Буковски — Зоя завъртя очи. — Никога не съм виждала по-странно момче.

— Изглежда си съвсем нормален — рекох, след като мярнах бегло фигурата му.

Беше се запътил към масата на Ордена.

— Давид се чувства неловко в присъствието на почти всяко дишащо същество — отвърна Юри. — Виж, баща му е друга работа.

— Така ли?

— Да. Повечето от вестителите смятат, че някой ден ще бъде член на Ордена.

— Има да почака — каза Зоя. — Сякаш толкова лесно някой ще преотстъпи мястото си в Ордена.

— Егоров е вече доста стар — подметна Майкъл, — може би скоро ще се оттегли.

— И смяташ, че Буковски би могъл да го замести? — изсумтя Зоя.

— Единствената, която би могла да го замести, е Романова — каза Юри и се усмихна. — Само един неин поглед е достатъчен да те накара да се почувстваш като плюнка.

— Романова може да е от старата школа, но методите ѝ вършат работа. Кого мислиш, че търсят пазителите, когато имат нужда от помощта на Ордена? — отвърна Майкъл.

— И кой мислиш се разправя с издънките на останалите вестители? — добави Зоя.

— Това е любимото ѝ занимание — засмя се Юри.

Аз само въздъхнах и насочих поглед към новопоявилия се Давид. Беше с гръб към мен, но ясно долавях, че беше нервен. Кимаше стеснително на един от членовете на Ордена и беше забил нос в земята.

— Говорим за вълка, а той… — обади се Юри.

— А той в Палатата — довърши Зоя. — Казимир Буковски.

— Къде е? — запитах.

— Тъкмо влиза през вратата. Няма как да не го забележиш — отговори Майкъл.

В този момент видях средно висок мъж да пристъпва подчертано бавно напред, отправил поглед към Ордена. Беше облечен прекалено официално и всичко във външния му вид, до последния детайл, се набиваше на очи. В ръката си държеше бастун, наподобяващ жезъл, а от джоба на лъснатото му сако стърчеше яркочервена кърпичка. Токовете му отекваха шумно по пода, а при всяка крачка тялото му отскачаше наперено нагоре сякаш пружинираше.

На лицето му, полуприкрита под мустаци, се бе появила прекалено любезна усмивка — последната част от артилерията, с която се бе въоръжил за спечелване на главна мъжка роля на тазгодишните Оскари.

Застана пред масата на Ордена и кимна отчетливо на всеки член по отделно. Устата на Романова се разтегли в искрена усмивка, а останалите вестители му кимнаха в отговор. Единствено Егоров остана някак дистанциран и скован. Отдалеч си личеше, че Казимир Буковски умееше да фамилиарничи и го правеше с охота. Междувременно синът му отстъпи крачка встрани, но сякаш леко се отпусна при появата на баща си. Зарея разсеян поглед и изчезна в собствените си мисли. Буковски старши известно време разговаря с вестителите без особена промяна в поведението, но след миг сякаш усети, че го наблюдавам. Извърна глава назад и погледът му попадна върху мен. За миг очите ми срещнаха неговите и долових особен блясък в тях. Една самодоволна усмивка бавно плъзна по устата му и без да откъсва поглед ми кимна и леко докосна с ръка върха на подобната на бомбе шапка на главата му. Реакцията му ме сепна и отклоних поглед към приятелите си, насядали около мен.

— Видяхте ли това? — запита Зоя с леко разширени очи.

Погледна ме, сякаш да се увери, че съм я чула.

— Да, видяхме — каза Майкъл и устата му зае формата на права отсечена линия.

— Да не би този дъртак да флиртува с теб? — развеселено ме попита Юри.

— Стига глупости, Юри! — скастри го Зоя.

Майкъл се пресегна и леко докосна рамото ми.

— Искаш ли да ставаме вече? — усмихна се.

— Не е никак лоша идея — отвърнах и погледнах крадешком към Буковски.

Колко неприятна особа…

— Кино? — Майкъл запита с поглед останалите, но после очите му уловиха моите. — В моята стая?

Отправихме се към крилото със стаите на вестителите и се зареях в мислите си. Имаше нещо в този Буковски, което хич не ми се понрави. Дали не беше претенциозният му външен вид или смешната походка. Не, по-скоро нещо в изражението му. Не можех да определя точно, сякаш беше на върха на пръста ми и можех да го пипна, но все ми се изплъзваше. Изведнъж се блъснах в нещо твърдо и политнах назад, но Майкъл улови ръката ми преди да се сгромолясам на пода.

— Я внимавай къде ходиш! Да не си сляпа? — извика грубо една вестителка.

Гледаше ме ядосано и бе вирнала високомерно брадичка срещу лицето ми.

— По-спокойно — отвърнах, внезапно подразнена от тона ѝ.

— Защо? Какво ще ми направиш? — предизвика ме и сложи ръка демонстративно на кръста си.

— Какъв ти е проблемът? — смръщих вежди и тялото ми се стегна инстинктивно.

— Проблемът ми е, че си заспала и ми се пречкаш в краката — отвърна с все същия тон.

Направих крачка към нея.

— Успокой си нервите — отвърнах почти през зъби.

Тя присви очи срещу мен и лицето ѝ пламна.

— Или какво? — запита и нацупи устните си, омазани с гланц.

— Стига — рече ѝ Майкъл.

Опита се да застане помежду ни. Аз обаче го отблъснах, така че да не препречва обсега ми към идиотката, застанала пред мен.

— Ти за каква се взимаш? — отвърнах с насмешка.

Тя повдигна предизвикателно вежди и чертите ѝ се изостриха още повече.

— Внимавай, момиченце. Тук си от няма и десет дена, а вече ми се пречкаш.

— Искаш ли да ти покажа какво е да ти се изпреча на пътя? — предизвиках я.

Гневът бясно запъпли по вените ми и кръвта нахлу в главата ми.

— Треперя от страх! Какво — ще ми разкажеш колко страшно е да изживееш смъртта на една безпомощна старица? — отвърна подигравателно и дружките ѝ избухнаха в смях.

Как изобщо си позволяваше да се гаври с паметта на собствената си Пророчица?

— Затваряй си устата преди да ти я разбия! — извиках.

— Давай, глупачке! Или може би ще пратиш някой пазител срещу мен? Чувам, че доста ти връзват — изкикоти се.

Майкъл пристъпи решително напред, но го спрях. Гледаше я, сякаш можеше да я убие с поглед.

— Ей, кучко такава, мери си приказките! — кресна Зоя.

Беше се озовала до мен и изглеждаше не по-малко разгневена.

— Не приемам съвети нито от отрепки като вас — посочи нехайно към нея, Майкъл и Юри, — нито от една проститутка — довърши и ме погледна предизвикателно.

В този момент ми причерня пред очите. Гневът изригна и преди да го осмисля вече се бях нахвърлила върху нея. Чу се крясък нейният крясък. И после видях кръвта от носа ѝ по ръката си. Майкъл ме хвана здраво за раменете и започна да ме влачи назад, я Зоя стоеше пред мен, готова да ѝ скочи всеки момент.

— Кучка! — изписка. — Ще те размажа! — продължаваше да крещи и се държеше за носа.

Кръвта се стичаше между пръстите ѝ, и капеше върху дантелената яка на бялата ѝ риза.

— Ксения — дъхът на Майкъл полази в ухото ми. Не ме оставяше да се освободя и притискаше гърба ми към тялото си. — Сега тръгвай.

— Не! — извиках.

Той ме стисна по-здраво, но усетих, че му беше много трудно да ме удържи. С периферното си зрение мярнах Юри, застанал като скала между Зоя и онази идиотка. Все още чувах хлипането ѝ, примесено с гневно ръмжене.

— Успокой се, Ксения! — настоя Майкъл. — Не си на себе си. Изведнъж усетих раздвижване и две високи фигури, облечени в тъмни дрехи, се спуснаха към нас. Солдати. Единият отведе жертвата ми надалеч, а другият сложи ръка върху рамото на Майкъл.

— Трябва да дойдете с нас — рече с плътен глас.

Аз го погледнах вяло и потърсих погледа на Зоя.

— Къде ги водите? — попита Зоя.

Майкъл беше охлабил хватката си. Или аз се бях отскубнала неусетно.

— При Ордена.

*  *  *

След едночасовата лекция, изнесена ми от целия Орден на вестителите, и подобаващото порицание, се запътих към стаята си. Беше ми забранено да излизам под какъвто и да е претекст извън Палатата и не можех да се доближавам до въпросната Олга. Не си направих труда да им обяснявам кой кого беше предизвикал. Нито им споделих, че според мен напълно си заслужи счупения нос и че бих го направила отново. Романова ме изгледа особено възмутено на излизане от кабинета на Егоров. Той от своя страна не изглеждаше особено впечатлен от инцидента и почти не проговори през цялото време. Зоя, Майкъл и Юри бяха „помилвани“ и им се размина леко. Слава Богу, нямаше жертви. Освен Олга.

— Как успя с един удар да ѝ разбиеш носа? — възкликна невярващо Юри.

— Ти не видя ли какъв беше ударът? — обади се Зоя. — Ако не го беше направила ти, аз щях да го направя — заяви решително.

Изкачвахме се по стълбите към спалните помещения.

— Ксения, можеше много да загазиш — каза Майкъл малко по-резервирано от останалите.

Той ме погледна сериозно и се спря.

— Можеше да те отпратят от Палатата, Екс. Тогава какво щеше да правиш?

— Щях да се радвам на отсъствието на Олга — изсумтях и продължих нагоре.

— Сериозен съм.

— Какво трябваше да направя? — отвърнах ядосано. — Да седя и да слушам как ни обижда?

— Права е, Майк — застъпи се Юри.

— Ние щяхме да се оправим — отвърна той и скръсти ръце.

— И как ще се „оправиш“? Мисля, че Орденът нямаше да е толкова благосклонен, ако разбереше, че ти си разбил носа ѝ — отговорих и наклоних глава, загледана в реакцията му.

Сякаш водеше вътрешна борба между желанието си да нападне момиче и чувството си за кавалерство.

— Майкъл в рицарски доспехи спасява Ксения от голямата беда! — извика тържествено Зоя и размаха артистично ръце, за да подчертае театралния привкус на ситуацията. — Представи си само — пазителите влачат Майкъл до кабинета на Романова и ѝ съобщават, че е разбил физиономията на едно момиче, защото било много дразнещо — подхвърли Зоя и се изкикоти.

Юри се засмя и седна на едно от стъпалата до Зоя.

— Добре, добре — рече Майкъл. — Но може би не трябваше да ѝ чупиш носа — погледна ме укорително.

— Шегуваш ли се? — погледнах го развеселено. — Напълно си го заслужи!

— Човече, направо е страхотна! — подвикна развеселено Юри към Майкъл. — Ксения, с всеки изминал ден ти ставам все по-голям почитател.

— Млъквай, Джордж — сряза го Майкъл и го побутна приятелски към стената.

Двамата се сборичкаха за кратко и смехът им отекна между стените на широкото стълбище.

Въпреки че осъзнавах не особено зрялата си постъпка, някак се почувствах добре. Бях освободила гнева, който се натрупваше от дълго време в мен, и в момента се усещах лека като перце. Кой да предположи, че нещо толкова първично би ме накарало да се почувствам изцелена? Умората от преживяванията бързо си каза думата и се отправих към леглото. Облякох дълга червена нощница и се сгуших в меките завивки. Колко беше приятно… Започнах да се унасям и сънят бързо ме настигна. Отначало сънувах Златина и Теодор. Вървяхме по улиците на София и брояхме червените коли, преминаващи покрай нас. Обърнах се към Златина и видях, че държи в ръка медальона ми. Опипах с пръсти шията си и се намръщих.

— Ей, върни ми го! — извиках. — Знаеш, че никога не го свалям от врата си!

— Но сега не го носиш — подхвърли тя и ме загледа. — Защо не го носиш?

— Не знам. Дай го — казах и протегнах ръка.

— Виж, стигнахме до вас — каза и посочи малката кооперация, в която живеех. — Вашите са си вкъщи.

Погледах към прозореца на кухнята, който се виждаше оттук и видях, че лампата свети. Изведнъж ме обзе вълнение.

— Не може да бъде! — извиках радостно. — Хайде, да отидем да ги видим! — обърнах се към Злати и Тео, но те бяха изчезнали заедно с медальона ми.

Продължих без тях и влязох вкъщи.

— Татко! — извиках, преливаща от щастие. — Татко! Тук съм!

— Ксения, момичето ми! — дочух гласа му отдалеч.

Продължаваше да се отдалечава.

— Не, не си тръгвай! — замолих се.

Изчезна за миг, а после отново се върна. До него вървеше още някой.

— Мамо? Ти ли си?

— Аз съм, Ксения — иззвъня гласът ѝ.

— Ти си тук! — проплаках и от очите ми текнаха сълзи на радост.

Двамата се затичаха към мен и аз се хвърлих в прегръдките им. Още не можех да спра да плача, когато майка ми отново заговори:

— Детето ми, няма да плачеш! Никога досега не си плакала.

— Никога досега не ви бях губила — изхлипах.

Баща ми погали нежно косата ми и пак ме прегърна.

— Ти не си ни изгубила.

— Напротив! Вие сте мъртви! — гласът ми ставаше все по-треперещ.

— Така е, Ксения. Но все пак ние сме до теб — отвърна състрадателно майка ми.

Тя се наведе към мен и очите ѝ се спряха на врата ми.

— Медальонът… Няма го — погледна ме паникьосано. — Къде е?

— Злати го взе — казах. — Не се притеснявай, ще ми го върне.

— Добре — каза успокоена. — Никога не го губи, Ксения — очите ѝ бяха сериозни.

Сънят ми започна да се размазва и с ужас осъзнах, че вече не бяха с мен. Обзе ме чувство на отчаяние. Можех да усетя във въздуха онова усещане на обреченост, което все повече натежаваше и натежаваше, докато не започнах да се задушавам.

— Къде отидохте? — извиках отчаяно. — Мамо? Татко! По дяволите! — казах повече на себе си отколкото на тях.

Започна да става много горещо. Къде съм? Усетих позната миризма във въздуха и започнах да се оглеждам нетърпеливо. Всичко беше толкова тъмно, а и чувах някакъв тъп звук, който не спираше да бучи отнякъде. Почувствах, че кожата ми изгаря, макар да не бях на слънце. Няма ли да спре? Звукът ставаше все по-ужасен и по-ужасен и осъзнах, че всъщност това нещо жужеше в ушите ми. Миризмата се засилваше и разпознах аромата на омекотителя, с който майка ми переше дрехите. Огледах се и с въодушевление видях родителите си да седят заедно, този път в кухнята. Баща ми четеше вестник, а майка ми избираше някакви рецепти от една дебела готварска книга.

— Мамо? Тате? — извиках ги, но те не ме погледнаха.

Аз се втурнах към тях, но те не реагираха, а продължиха да вършат своите си неща.

— Не ме ли чувате?

— Дали Ксения ще се прибере скоро? Вече става късно… — каза майка ми на баща ми, а той я погледна въпросително.

— Че кога се е прибирала навреме? Остави я. Навън е с приятели.

— Знам, знам… Но имам лошо предчувствие… — продължи да говори майка ми, която очевидно не ме забелязваше.

— Ехооо! Аз съм тук! Прибрах се! — провикнах се нетърпеливо и започнах да махам с ръце пред лицата им, но те не помръднаха.

— Ти пък сега! Лошо предчувствие. Всичко е наред, спри да се тревожиш — отвърна ѝ баща ми и пак се зачете във вестника.

В същия момент се позвъни на вратата и майка ми стана, за да отвори.

— Пак си е забравила ключовете! — провикна се от антрето.

След секунда, щом отвори вратата, се чуха глух писък и тропот. Още дори не се бях обърнала, когато видях тъмна фигура да се надвесва заплашително над баща ми. За миг се чу сборичкване, но бързо стихна.

— Какво става?! — изкрещях.

Никой не ме забелязваше.

— Доведи я тук. Запуши ѝ устата — каза тъмната фигура в посока на антрето със суров глас, от който кръвта ми замръзна.

Той обърна лице и когато осъзнах какво виждам, от устата ми се изтръгна ужасен писък.

— Господи! Не! Пуснете ги! — изкрещях и се втурнах към тях, но не можех да помръдна.

Нещо ме спираше, държеше ме неподвижна.

— Какво правите?! Пуснете ги!

Вампирите не реагираха по никакъв начин на виковете ми и продължиха да оглеждат къщата, сякаш търсеха нещо. Този, който притискаше здраво баща ми, процеди с нечовешки глас:

— Къде е тя?

Беше запушил устата му с кухненската кърпа. Баща ми го гледаше ужасено и местеше поглед ту към майка ми, ту към непознатия.

— Ще ти отпуша устата и ще ми кажеш къде е, иначе ще и простиш с женичката си.

Той махна кърпата, а баща ми задъхано започна да го моли:

— Моля ви, пуснете я! Не я наранявайте! — в гласа му звучен и такова отчаяние, че сълзи текнаха от очите ми.

Тялото му се гърчеше докато наблюдаваше майка ми. Не можех да гледам жестокостта им. Вампирът замахна и ръката му изплющя в челюстта на баща ми. За миг от устата му шурна обидил кръв, която се стече по ризата и панталона му. От гърлото му с е чу клокочещ звук. Вампирът се озъби през гротескна усмивка, забърса с пръст част от кръвта и после го облиза. Дочувах заглушените ридания на майка ми. Беше изпаднала в истерия.

— Сега ли ще засищаш глада си? — изсъска подразнено другият вампир.

— Какво значение има? — озъби му се първият.

Той отново се наведе над баща ми и заплашително провлече в ухото му:

— Говори!

— Какво? — объркано извика баща ми. — Какво ме питате?

— Кажи къде е дъщеря ти! — изсъска вампирът.

Очите му светеха с неописуема жестокост, а устата му беше изкривена от настървение.

— Не знам! Не знам къде е! — извика отчаяно татко.

Беше стиснал устни сякаш се страхуваше от тях да не се изплъзне нещо.

— Просто го убий! — кресна другият вампир, който беше притиснал майка ми към пода.

— Не, не… Ще пробвам по другия начин — ухили се той и се взря съсредоточено в очите на баща ми.

Изглеждаше все едно се опитва да го хипнотизира, но след миг се изправи рязко и го запрати с един удар в стената. Неестествената му сила доведе майка ми до нов истеричен припадък, което подразни вампира и той удари главата ѝ в земята. Чу се сякаш пропукване. Звукът отекна в главата ми. Не можех да си поема дъх от неописуемия ужас и въпреки че се насилвах до предела на силите си да помръдна, оставах прикована на място. Сърцето ми биеше като обезумяло и ръцете ми се тресяха от ярост. Исках да изведа родителите си надалеч, не исках да виждам това. Не исках да виждам смъртта им. Вампирът се наведе над баща ми, стисна кичури от косата и изви в неестествена поза главата му, така че да застане лице в лице с него. Взря се за няколко мига в очите му и после подразнено го изблъска в стената и по нея се стече червена струйка.

— Нищо не знае, мътните го взели!

— Какво ще го правим? — попита вампирът до майка ми, сочейки безжизненото тяло на баща ми.

— Обслужвай се докато още диша. После не стават за нищо — процеди през зъби другият и се запъти към майка ми.

Тя ридаеше неудържимо и стенеше от болка, свита на кълбо на пода. Не смееше да погледне към баща ми.

— Я да видим дали ти знаеш нещо повече от мъжленцето си…

Тя се опита да се отдръпне, но той я издърпа рязко към себе си.

После отпуши устата ѝ и когато тя започна да крещи за помощ, ѝ удари плесник, който ѝ завъртя главата. Въпреки силата на удара, остана в съзнание.

— Мълчи… — изръмжа ѝ с нисък глас и я накара да застине. — Къде е проклетата вестителка, казвай.

Майка ми само клатеше конвулсивно глава и също като баща ми стискаше устни сякаш се страхуваше някоя дума да не се изплъзне от тях. Агонията, която изпитвах при тази гледка, разкъсваше душата ми. Не можех да го понеса… Не можех да стоя неподвижно и да наблюдавам страданията им. Те се опитваха да ме защитят, но всъщност аз бях тази, която трябваше да ги защити. Трябваше да ги спася… От всякъде се носеше миризма на прясна кръв — онази гадна миризма, която оставяше вкус на желязо в устата ми. Вампирът оголи острите си кучешки зъби срещу майка ми. Тя беше на предела на силите си и всеки момент щеше да припадне от изтощение и страх. Очите ѝ, разширени от неописуем ужас, щяха да ме преследват до смъртта ми.

— Последен шанс, мамче. Казвай къде е дъщеричката или ще видиш как източвам мъчително кръвта на мъжа ти капка по капка.

Майка ми отново изпадна в неистова истерия и продължи да клати главата си неконтролируемо, сякаш вече беше изгубила и по следната част от разсъдъка си. Вампирът пак се вгледа съсредоточено в нея и след няколко секунди каза на другия:

— По дяволите! Не знае къде е! Но знае, че ще се прибере.

— Значи ще я изчакаме… — ухили се кръвожадният и се приближи до баща ми, който все още лежеше неподвижно на пода до стената. — Дотогава…

Той скочи светкавично бързо върху него и започна да смуче настървено от плътта му. Кръвта се стичаше на тънки струйки, а единственото, което успях да чуя от баща ми, беше кратък болезнен стон, който заглъхна с пукащия звук от чупенето на врата му.

Усетих как целият ми свят се преобръща и ако зависеше от собствената ми воля, щях да рухна на земята и повече нямани да стана. Краката ми обаче ме държаха изправена и неподвижна и единствената реакция на тялото ми беше безспирно ридание. Вече бях изживяла шока от смъртта им. Сега кръвта ми бясно закипя в гняв — не предполагах, че съществува толкова силен гняв. Болката и скръбта само засилваха това противоестествено усещане в тялото ми. Лумна огън, но гореше вътре в мен, отровно и болезнено.

— Защо трябваше да му чупиш врата? — изрева вампирът, който току-що забеляза, че майка ми е изгубила съзнание.

— Защото така ми харесва — изсъска другият и показа кървясалите си зъби. — Така ли ще я оставиш?

— Не, разбира се — провлече се вледеняващият му глас и долових нотка на задоволство в него. Той зашлеви майка ми и разтърси тялото ѝ. — Няма да ми припадаш! Искам да мърдаш, когато се храня! — усмихна се извратено и ѝ удари още един плесник.

Другият се изсмя зловещо и се настани на един стол, за да наблюдава предстоящата сцена. Майка ми дойде на себе си и в мига, в който осъзна какво се беше случило с баща ми, се затресе от отчаяние и мъка, но от устата ѝ не излезе и звук. Ридаеше без глас. Не мога да гледам това!… Моля те, моля те! Не искам да виждам повече!

— Събуди се значи, а? — вампирът очевидно се забавляваше от собствените си извращения, а другият само му пригласяше с отвратителния си смях. — Сега вече можеш да викаш колко то си искаш!

Той разкъса блузата ѝ и впи голите си зъби в ниската част на врата ѝ. След това я захапа над гърдите. После впи зъби в артерията на врата ѝ. И отново… Тя започна да крещи, но после, когато погледът ѝ попадна върху мъртвото тяло на баща ми, виковете ѝ заглъхнаха и се предаде. Зъбите я разкъсваха и след цяла една безкрайна, мъчителна и жестока минута, очите ѝ застинаха. Вече дори нямах силата да се опитам да помръдна. Гневът ми ме беше парализирал, а отчаянието ме замайваше. Чух ги да казват, че сега им остава само да ме чакат.

— По дяволите, помирисваш ли това?! — изръмжа първият.

— Какво?

— Пазител — процеди вампирът и се вдигна от окървавеното тяло на майка ми с нечовешка бързина.

— Пазител? Тук? Мамка му!

— Какво ще правим? — гласът му прозвуча паникьосано.

— Не можем да се издъним. Не трябва да ни вижда — изръмжа другият. — Ако успее да ни се изплъзне, ще разкаже какво е станало и кои сме.

— Трябва да тръгваме! — подкани го изнервен вампирът. — Какво чакаш?

— Момичето… — изрече с някаква алчност.

— Друг път. Тръгвай, по дяволите! — изрева другият и двамата изчезнаха от къщата.

След себе си оставиха парчетата от два отнети живота и моя собствен.

Най-накрая успях да възстановя контрола над тялото си и се изправих в мокрите завивки, плувнала в пот. Ушите ме боляха от силното бучене, а челото ми гореше като подпалено. Чувствах главата си и цялата лява страна на тялото си все едно я пронизваха тъпи ножове — забиваха се отново и отново, бавно и продължително. Сърцето ми удряше бясно в гърдите, а очите ми търсеха някакъв ориентир в тъмнината. Господи! Защо ми го причини? Защо го причини на тях? Поемах си въздух на пресекулки и се задавях от парещите сълзи, които се стичаха в устата ми. Плачех. Плачех толкова силно, толкова лудо, както никога досега. Не можех и не исках да спирам. Ако плачът ми спреше, знаех, че ще умра.

— Мамо… — изхриптях в тишината. — Татко!

Тялото ми продължаваше да се тресе конвулсивно под неспирните сълзи и хлипове. Едва си поемах въздух, не можех да удържа пристъпите си. Исках да крещя с пълно гърло, но от устата ми излизаха само накъсани стонове.

— Какво ви причиниха?

Свих се на кълбо в леглото и стиснах очи. Молех се раздиращата болка в гърдите ми да стихне. Игор… Помогни ми… Игор… Не мислех за нищо друго. Повече от всякога имах нужда от него. Игор… Не мога да продължа… Помогни ми!

Не знам колко време останах свита на две, омотана в завивките на леглото. Може би бяха минали часове, а може би едва пет минути. Стоях неподвижно, с полуотворени очи, празни, слепи. Устата ми беше пресъхнала и устните ми лепнеха. Имах чувството, че въздуха, който си поемах, раздираше дробовете ми. В съзнанието ми се превърташе една и съща картина. Баща ми умираше. Вампирът първо изпи кръвта му, а после му счупи врата. Майка ми също умираше. Другият вампир се наслаждаваше на гаврата, която си правеше с нея. Този изпи кръвта ѝ бавно и мъчително. Тя агонизираше и въпреки това той се смееше. Изродът се смееше в гаснещите ѝ очи. Но имаше и нещо друго. Нещо съществено. Защо бяха дошли? Защо убиха родителите ми? Бяха дошли за мен. Търсеха мен. Искаха мен. Убиха ги заради, проклетата вестителка“.

— Ще си платите — простенах глухо в тъмнината. — Изроди… Чудовища! — повтарях едно и също докато стоновете не заглъхнаха в устата ми. — Ще умрете в мъки… Аз ще ви убия.

— Ксения? — дочух нечий глас. Вратата проскърца. — Ксения, какво се е случило?

Различих приближаващи се стъпки и нечие тяло седна на леглото зад мен, все още свита на кълбо.

— Ксения, чуваш ли ме? — разчетох смесица от объркване и болка в гласа му.

Ръцете му подхванаха внимателно лицето ми и той се надвеси над мен. Лъхна ме познатият му аромат.

— Игор — прошепнах.

Очите ми блуждаеха и ми беше трудно да го различа, но не можех да сбъркам допира на пръстите му. Нямах силите да стана, нито дори да се обърна към него. Вместо това той се премести в другата част на леглото, срещу мен, и усетих, че се взира продължително в лицето ми. От гърлото му се откъсна необуздано ръмжене. Дишаше тежко, сякаш неистово се опитваше да овладее вледеняващия си гняв. Очите ми все още бяха полузатворени и се опитвах да фокусирам погледа си върху него. Исках да се взра в неговите, да видя очертанията на профила му. Чух го да сподавя някаква ругатня и въздъхна тежко.

— Ксения, какво е станало? — гласът му потрепери.

Отново този гняв.

— Игор, видях ги… — прошепнах отново и имах усещането, че очите ми отново се пълнят със сълзи, но се оказа, че са напълно сухи.

— Кого си видяла? Господи, какво са ти сторили? — промърмори тихо и ме придърпа към себе си.

Ръцете му ме обгърнаха и той положи главата ми в скута си. Тъпа болка пулсираше навсякъде по тялото ми и завършваше в слепоочията. Премигах в тъмнината. Едва тогава успях да различа ясно лицето му — все така мъжествено и изразително. Но ми си стори и по-сурово и гневно отпреди. Склони глава надолу и се загледа в мен. Само след секунда гневът му стихна и лицето му се изкриви от мъчителна болка.

— Какво има? — простенах тревожно. — Защо си разстроен?

— Защо си тръгнах изобщо? — каза по-скоро на себе си. — Как можах да те оставя сама?

Той махна няколко рошави кичура от лицето ми и нежно прокара пръсти по челото ми. Взираше се в мен и сбърчи вежди. Изведнъж се сепна и нетърпеливо извъртя главата ми, така че да открие врата ми.

— Ксения! — дрезгавият му глас прозвуча сурово. — Как е станало това? — попита ме заповеднически.

Погледът му не се отделяше от врата ми, докато страшните му очи не мярнаха нещо друго. Той бавно плъзна деколтето на нощницата надолу и когато докосна с пръстите си едно място в ляво малко над гърдите ми, аз изстенах от прогаряща болка.

— Какво е това? — попитах го ужасена от огъня, който бушуваше в очите му.

— Това… — прошепна студено, а устните му трепнаха. — Това е ухапване от кръвожаден.

Глава 14

— Ухапване?! — изстенах. — Ухапана съм от вампир? Това не е възможно…

Ръцете ми намериха двете разранени места на врата и малко над гърдите и с ужас напипах отпечатъци от остри зъби, върху които беше засъхнала кръв. Сега разбрах, че парещата болка, която изпитвах, идваше точно от там. Но как беше възможно? Та аз през цялото време бях тук, сама… Как можеше кошмарът от видението ми да се пренесе върху мен? Следите от ухапванията съвпадаха с тези, които вампирът остави върху майка ми. Точно там, казах си, от там източи кръвта ѝ.

— Ксения, кой беше тук? Какво се случи? — настоя да узнае Игор, сякаш сдържането на гнева му причиняваше агония.

Очите му горяха от ярост, примесена с нещо, което струва ми се беше страх.

— Никой не е бил тук! — възкликнах с прегракнал глас. — Не знам как се е случило…

Вгледах се в лицето му — чертите му се бяха изострили, а бръчките на челото му станали по-дълбоки. Той продължаваше да оглежда трескаво кожата ми и ръцете му ту се спускаха към мястото, което сега ме изгаряше от болка, ту минаваха по челото и раменете ми.

— Можеш ли да се изправиш? — попита ме и когато не отговорих, понечи да ме повдигне от скута си, но аз го спрях.

— Недей… Моля те, не ме пускай! — отвърнах отчаяно и зарових лице в ръцете му.

Усетих как гърдите му се повдигнаха и от тях се изтръгна мъчителна въздишка.

— Не си тръгвай. Не можеш да ме оставиш сега…

— Никъде няма да ходя — прошепна ми нежно. — Но трябва да ми кажеш какво се случи.

Видението изплува отново и захлипах приглушено в ръцете му като малко дете.

— Видях всичко… — продължавах да плача. — Те ги убиха пред очите ми!

— Кого са убили? — попита ме напрегнато.

Тялото му се стегна, готово да реагира на всяка заплаха.

— Майка ми. И баща ми… — отвърнах глухо. — Разкъсаха ги и не можех да направя нищо! Дори по-лошо! Игор, те ги убиха заради мен!

Опитах се да се надигна, за да срещна погледа му, но той беше извърнал глава. Успях да зърна само профила му — начинът, по който стискаше устните си, ме накара да заридая още по-неудържимо. Той ме погледна и ме притегли в прегръдката си. Опря главата ми на гърдите си, вплитайки безпомощно пръсти в косата ми. Можех да усетя напрежението и желанието му да стори нещо. Не можеше просто да стои безучастно. Не беше в природата му.

— Всичко е свършило, Ксения — заговори. — Всичко е наред вече.

— Нищо не е наред! — извиках и успях да седна. Почувствах остра болка в главата и ребрата. — Те са мъртви заради мен! Шибаните вампири измъчваха родителите ми, за да разберат къде съм!

Игор ме изгледа продължително и понечи да ме докосне, но в гнева си отблъснах ръката му.

— Не разбираш ли? Умряха заради мен! Видях всичко. Счупиха врата на баща ми и удряха безспирно главата на майка ми в земята! — изрекох гневно, но емоциите се изгубиха в напиращите сълзи.

Отново избухнах в плач и тогава Игор се пресегна към мен, но този път не ми позволи да го отблъсна. Прегърна ме покровителствено и започна да гали сплъстената от потта ми коса. Пръстите му нежно докосваха лицето и бършеха сълзите ми.

— Как мога да живея с този спомен?

— Ти си силна — отвърна твърдо без да ме пуска. — Имало е причина да получиш това видение.

Пред очите ми изникнаха противните лица на вампирите и чудовищната им настървеност. Имаше нещо ужасяващо в начина, по който говореха за жертвите помежду си и насладата, която изпитваха докато ги измъчваха.

— Знам, че има причина, Игор — отвърнах с пресипнал глас. — Сега вече знам, че трябва да действам.

— Тихо. Първо се успокой — прекъсна ме.

— Не! Вече не мога да мисля за нищо друго! — отвърнах и впих несъзнателно нокти в дланите му.

Той не реагира и ме остави да излея гнева си.

— Трябва да поспиш. Поне за няколко часа — каза ми и полегна в края на леглото като се стараеше да бъде внимателен докато ме премества до него. — Аз ще съм тук. Няма да се отделям от теб.

Понечих да протестирам, но изтощението и болката във всяка част от тялото ми ме надвиха и положих глава на рамото му. Той ме зави с пухения юрган и провря ръката си така, че да ме прегърне. Вдъхнах жадно от аромата му — миризмата на тялото му, примесена с парфюм. Очите ми бяха подути и трудно ги задържах отворени, по си спомням, че преди да се унеса, видях буря от противоречиви чувства в погледа му докато се взираше в лицето и врата ми.

*  *  *

Дочух нечий шепот. Почувствах нечие присъствие. Не, Игор не беше сам. Имаше и други… Шептяха някакви думи, които по степенно се превръщаха в спор. Останах със затворени очи и се напрегнах да разбера за какво говореха.

— Това е твърде опасно за нея, Алешкин. Не мога да разбера как се е случило… — чух женски глас.

— Как се е случило? Мислех, че я оставям на вашите грижи! — гневно отвърна Игор. — Как сте допуснали?

— Алешкин, трябва да разбереш, че Ксения е била сама в стаята си. Не е имало никой с нея. Как изобщо кръвожаден ще се промъкне в палатата? — различих нечий друг мъжки глас.

— И то с всички мерки, които сме предприели за защита! С магията на Тайния кръг! Под носа на целия Орден! Абсурдно е дори да го помислиш! — обади се възмутено жената.

— Не ме интересуват твърденията ви, че е била сама! Не ме интересува, че палатата е защитена с древната магия. Интересуват ме само ухапванията по врата й! — изръмжа той.

Долових раздвижване в стаята.

— Ксения не е била нападната! Та тя е още жива! Кой кръвожаден ще я ухапе? Това би било самоубийство за него! — отвърна рязко женския глас.

— Ксения беше нападната и преди — рече Игор.

— Знаем това, Игор — рече спокойно мъжът. — Нали затова я доведе тук.

— Но не знаете, че и той се опита да я ухапе! — гласът му се менеше от гняв към тревога. Беше объркан.

— Игор… какво говориш? — запита го мъжът.

— Каквото чувате! — отвърна по-рязко. — Знам какво видях.

— Не е възможно — отвърна решително жената. Разпознах гласа ѝ. Романова. — Не вярвам.

— Как позволихте да се случи това? — игнорира коментара ѝ Игор. — Знаете ли, че тя ме повика? Не е могла да се обърне към никого другиго, освен към мен!

— Повикала те е? — изненада се тя. — Научила се е да вика пазител…

— Къде бяхте вие през това време? — процеди гневно Игор.

— Където винаги сме били! — отвърна му властно Романова. — А това, че е потърсила теб, а не нас, е само по твоя вина!

— Какво трябва да значи това, Наталия? — рязко я запита Игор.

— Много добре знаеш какво значи! — гневно рече тя. — Ти си отговорен за това! Нима не виждаш какво става? Тя е толкова силно привързана към теб, че отхвърля всеки друг! Започвам да си мисля, че си забравил за собствените ни закони!

— Не смей да ме обвиняваш в измяна! — гласът на Игор прокънтя В стаята, но бързо се сниши. — Аз съм единственият човек, когото тя познава! Не ме е грижа дали ти харесва или не, но Ксения вярва на мен.

Вестителите мълчаха. Игор изглежда беше забравил за респекта, с който ги почиташе преди, и сега думите му звучаха властно и непоколебимо.

— За цялото време, което Ксения е прекарала с вас, вие не сте успели да спечелите доверието ѝ. Тя е объркана и има нужда от внимание, от посока. Има нужда да повярва, че наистина е една от вас! А вие я отхвърлихте!

— Това не е вярно! — възрази Романова.

— Глупости! — извика Игор.

— Алешкин, внимавай как се отнасяш към членовете на Ордена! — предупреди го Наталия.

— Наташа — назова я по име Егоров, — сега не е времето да се внимаваме с това. Игор — обърна се спокойно към него той, — да оставим това настрана. Наша грижа сега е безопасността на младата вестителка. Мисля, че знам какво може да е причинило нараняванията ѝ.

— Нима? — отвърна студено Игор.

— Ти каза, че тя е имала видение. За смъртта на родителите си, нали така? — продължи Егоров.

— Това разбрах от думите и.

— Може би Ксения притежава рядката способност да се пренася по-дълбоко във видението си. Може би е била засегната от това, което кръвожадните са причинили на семейството ѝ.

— Рядка способност? — възкликна Наталия. — Никой вестител не притежава тази способност!

— Случвало се е по време на изживяване на смъртта на друг вестител някой да получи физически наранявания — обясни Егоров.

— Обстоятелствата са различни.

— Така е, наистина. Но не забравяй, Наташа, че Ксения не е кой и да е вестител — рече Егоров. — Не виждам как иначе се е случило това. Тя не е просто изтощена и афектирана — рече и се поколеба. — Тялото и показва, че е изживяла нападение. Покрита е със синини, а белезите — те са доказателство, че нещо се е случило. Но ако беше истина, сега нямаше да е жива. Отровата на кръвожадните убива вестителите, не ги превръща.

— Трябва да я отведа оттук. Трябва да отиде на по-сигурно място — отвърна твърдо Игор.

— И къде ще я заведеш? — попита го с насмешка Романова. — В Двореца?

— Това не ви влиза в работата.

— Нима?

— Не можете да я задържите тук.

— Ние не можем, но откъде знаеш, че тя ще поиска да дойде с теб? — запита Наталия.

— Тя знае, че може да ми има доверие — каза Игор.

— Алешкин, внимавай в какво се забъркваш. Ако нещата стигнат твърде далеч, Тайният кръг ще трябва да научи какво се случва — предупреди го тя.

— Нещата няма да излязат от контрол, Наташа. Защото Алешкин ще прецени трезво ситуацията и ще разбере, че в момента за нея няма по-безопасно място от тук — каза Егоров.

— В момента Ксения е мишена — каза Игор — и колкото повече странни неща ѝ се случват, толкова по-объркана и уплашена ще бъде. Трябва да се чувства спокойна в дома си, за да овладее силите си.

— На Ксения ѝ е нужна помощ от своите! Ние сме вестители и ние сме тези, които можем да ѝ помогнем — отвърна развълнувано Наталия. — Случващото се с нея е необичайно и трябва да поемем контрол преди Тайният кръг да се намеси. Не искаме да се стига дотам.

— Тайният кръг има по-важни проблеми от този.

— Игор — обърна се към него Егоров. В тона му се четеше молба. — Не можеш да ѝ помогнеш. Тя не е нападната. Опасността идва от силата ѝ. Само ние можем да ѝ помогнем да я овладее и да разберем какво се случва с нея.

— Бъди разумен, Алешкин — каза му по-меко Наталия. — Не си единственият, който е загрижен за нея.

— Тя не се чувства добре тук — отвърна ѝ той.

— Давам ти думата си, че ще направим всичко по силите ни да ѝ помогнем — отвърна му Егоров.

Не можех да продължа да се преструвам, че спя. Не и след нещата, които чух. Въздъхнах няколко пъти. Размърдах се в леглото, сякаш току-що се събуждам и отворих очи. Видях лицата им и всички до един ме гледаха предпазливо. Изглеждаха угрижени.

— Ксения, как се чувстваш? — попита ме Наталия.

Изглеждаше уморена и сияйният вид, който обикновено имаше лицето ѝ, бе повехнал.

— Била съм и по-добре — отвърнах и очите ми срещнаха тези на Игор.

Той сякаш не можеше да ме погледне.

— Ще се оправиш. Ще се погрижим за това — отвърна и се приближи до леглото ми.

Навън вече беше съмнало, но слънцето все още не огряваше стаята ми. Изгревът през зимата идваше късно.

— Колко е часът? — попитах.

— Към осем — отвърна Игор, който продължаваше да стои до Егоров.

— Трябва да те прегледа лекар — каза Наталия и излезе от стаята.

— Ще ви оставя за малко насаме докато Наташа пристигне с лекаря — каза Егоров и също напусна стаята.

Игор остана на мястото си.

— Ти дойде — казах.

Той ме погледна с интерес.

— Разбира се, че дойдох. Ти ме повика.

— Не знаех, че съм го направила — отвърнах и прочистих гърлото си. — През цялото време просто си мислех колко много имам нужда от теб.

Той улови погледа ми и пространството между нас се изпълни осезаемо напрежение.

— Какво има? — попитах го нетърпеливо.

Дистанцията, която демонстрираше, ме изнервяше. Исках да се открие пред мен така, както беше направил с Романова и Егоров, но се въздържа.

— Нищо няма — отвърна ми той. — Изглеждаш много зле…

— Толкова зле, че те е страх да се приближиш?

— Достатъчно зле, за да ме накараш да полудея като те гледам — отговори и най-после доближи края на леглото и седна в краката ми.

— Чух какво си говорехте — казах му и потърсих в погледа му някаква реакция.

— Защо ли не се изненадвам? — запита и повдигна веждите си. — Какво по-точно чу?

— Че с мен се случват ненормални неща. Че не мога да се грижа за себе си и изведнъж всички станаха много нетърпеливи да направят това вместо мен — отвърнах подразнено.

Той продължаваше да ме гледа безизразно, което ме влудяваше.

— Не са ненормални. Просто са необичайни — отвърна сухо.

— Така ли? Затова ли сега ме гледаш така, все едно всеки момент ще избухна в пламъци? — отвърнах му ядно.

— Защо говориш глупости? — ядоса се той на свой ред.

— А ти защо… — започнах, но веднага млъкнах.

— Защо какво?

— Нищо. Не знам какво говоря — отвърнах хладно и преместих погледа си от него.

— Още си уморена.

— Това, че съм уморена, не значи нищо.

— Защо се ядосваш на мен? — запита ме объркано Игор.

— Не се ядосвам — отвърнах подразнено.

— Напротив!

— Трябва ли да изпадна в истерия като снощи, за да се държиш отново нормално с мен? — възкликнах.

Той ме погледна озадачено.

— Какво искаш да направя? — запита ме. Гласът му омекна.

— Просто… Не ми харесва, когато си толкова студен — отвърнах и усетих как се изчервих.

Игор явно го забеляза, защото изражението му се промени. Той стана и седна по-близо до мен на ръба на леглото.

— Така по-добре ли е? — запита и сложи нежно ръката ми в неговата.

От допира му ме полазиха горещи тръпки. Гледах го като хипнотизирана.

— Имаш ли нужда от нещо друго?

— Не — отвърнах все още в плен на омагьосващите му очи.

Той почти се усмихна.

Изведнъж се сетих как Наталия го обвини, че е забравил за собствените им закони и как Игор ѝ отвърна яростно да не смес да го обвинява в измяна. Да, Игор нямаше да пристъпи глупавите закони на Тайния кръг. Усетих да ме наляга разочарование. Боже, какво ми ставаше? Та аз дори не изпитвах истински чувства към него!

— Да не би да казах нещо нередно на Ордена?

— Не, не си казал нищо нередно — отвърнах замислена.

Той ме погледна любопитно и дойде по-близо, надвесвайки се над лицето ми.

— Нима искаше да чуеш нещо по-различно?

Усетих горещия му дъх да облъхва лицето ми. Игор изглеждаше изключително заинтригуван. Очите му сега светеха предизвикателно срещу моите по-скоро в зелено отколкото в синьо.

— За какво говориш? — отвърнах и издърпах ръката си от неговата.

Топлината от допира му се изпари. Той ме погледна повелително. Имаше нещо в него, което ме стресна. Трудно беше да се устой на силната му воля и непреклонност. С почти двуметровия си ръст и гордото си лице, Игор изискваше респект. Това можеше ясно да се види във всяка негова крачка, в уверената му стойка, в изразителността на погледа му. Не беше просто мъж. Беше от онези мъже, които караха земята под краката ти да затрепери, само защото дишаха. Какво ли ставаше, когато наистина искаха да те впечатлят?

— Ксения, или ще кажеш каквото имаш да ми казваш сега, или повече не обелвай дума за това — каза, но тонът му не беше заплашителен.

— Искаш да ме отведеш оттук? — попитах го.

— Бих искал. Но не знам дали е правилната стъпка — отвърна.

— Междувременно не се ли запита какво искам аз? — върнах въпрос в отговор и не можах да сдържа яда си.

— Мислиш, че не ме интересува какво искаш ти?

— Да, точно така мисля. Виж какво, аз не съм жертвата, която отвлече в България. Ти не си похитителя, който ме натика в багажника на колата си! — възкликнах, а веждите му се сключваха над очите с всяка моя следваща дума.

Гледаше ме смръщено и някак озадачено.

— Аз съм свободен човек! Сама решавам какво ще правя с живота си! Не можете да ме контролирате! Нито ти, нито проклетият Орден, нито всезнайковците от Тайния кръг! — гърдите ми се надигаха от вълнение и го гледах начумерено докато той все още мълчеше.

— Безопасността ти е на първо място — рече сдържано след малко.

— Както виждаш винаги съм в опасност. И нищо не можеш да направиш по въпроса!

Изражението му беше гневно.

— Така ли смяташ? — погледна ме предизвикателно.

— Не смятам нищо, фактите говорят сами за себе си.

Игор стана от леглото и се отдалечи. Сключи ръце зад тила си и въздъхна, загледан в нищото.

— Защо ме повика снощи, Ксения?

— Какво?

— Защо ме повика снощи? — попита хладно. — След като не вярваш, че мога да ти помогна, защо ме извика, по дяволите! — промяната в настроението му ме стресна и го загледах озадачено.

— Не можеш да решаваш вместо мен!

— Невъзможна си! — настоя. — Попитах те нещо. Защо ме повика?

— Защо то имах нужда от теб! — възкликнах.

Той се извърна към мен и се приближи.

— Защо? Защо след като смяташ, че не мога да ти помогна? — погледна ме яростно.

Аз мълчах. Вече беше само на сантиметри от лицето ми.

— Защо снощи ме помоли да не те оставям?

— Защото вярвам само на теб! — изкрещях.

Викът ми отекна в стаята. Гърдите му се надигнаха, а погледът се плъзна по лицето и после по врата ми.

— Щом ми вярваш, значи може да започнеш да се вслушваш в съветите ми — рече накрая, след което излезе и затръшна вратата след себе си.

Загледах се в пространството с идеята да овладея дишането си. Сърцето ми биеше забързано и усещах как кръвта нахлува в главата ми. Игор успяваше да ме изкара извън кожа и да тества до краен предел самоконтрола ми. Не можеше да се възползва по този начин от проявената слабост. Не беше честно да ми задава тези въпроси. И когато най-накрая му отговорих искрено, нямаше право да си тръгва. Трябваше да остане и да се справи с последствията след като толкова много искаше да чуе истината. Или поне част от нея. Това, което ме притесни най-много, всъщност не беше неговата реакция. Беше моята. Защото в този момент една-единствена мисъл обсебваше съзнанието ми и това беше, че бях повикала Игор не просто защото вярвах само на него. Бях го повикала, защото копнеех за него. Само той можеше да победи ужаса от изминалата нощ. Само той можеше да ме накара да се почувствам в безопасност единствено с близостта си. Това е лошо, Ксения. Много лошо… Докато се повдигах от леглото ме прорязаха остри болки в главата и ребрата. Опитах се да ги игнорирам и, олюлявайки и залитайки, успях да стигна до банята. Заставайки пред огледалото, с ужас констатирах, че изглеждам много по-зле, отколкото си представях.

— Не може да бъде! — ахнах пред отражението си.

Цялото ми чело беше осеяно със синини, а ухапванията, за които Игор и вестителите говореха, се виждаха съвсем ясно. Точно там, където гореше — отстрани на врата ми и по-надолу — над гърдите ми. Два чифта червени точки — следи от вампирски зъби. Обзе ме погнуса и ми се прииска да се изкъпя, да залича всяка проклета следа от спомена за това, което видях снощи. Още имаше кръв, засъхнала и почти черна, но се усещаше съвсем прясно. Свалих нощницата си, за да разгледам по-обстойно източниците на болката. Ребрата ми изглеждаха също като лицето — бяха посинени и ги чувствах натъртени. Очите ми бяха толкова подпухнали, че не приличах на себе си. Бяха зачервени и подути и още пареха. И се оказва, че съм си причинила всичко това сама. На вратата се почука и побързах да се облека, но това ми причини още по-нетърпима болка.

— Идвам! — провикнах се с пресипнал глас.

Надявах се да е Игор. Не исках да го оставя да си тръгне. Не и сега, когато вече беше тук в Палатата. Стигнах възможно най-бързо, което трябва да си призная, беше със скоростта на охлюв, и отворих вратата. С разочарование видях Наталия, до която стоеше никакъв нисък набит мъж с малка, но издута черна чанта в ръка.

— Ксения, защо си станала?! — възкликна тя и ме избута обратно в стаята. — Къде е Алешкин? Трябваше да стои при теб докато доведа лекар!

— Той… излезе — промълвих.

— Излязъл! И какво е по-важно от това да те пази? — възкликна отново.

Не можех да я разбера. В един момент се държеше язвително и високомерно и ме обвиняваше в „прелюбодейство“ с пазителя, а в следващия се разтреперваше от притеснение и настояваше Игор да стои неотлъчно до мен.

— Помолих го да ме остави за малко сама — обясних спокойно и седнах на ръба на леглото като стоварих тежестта върху ръцете си.

— Трябва да лежиш, а не да скачаш да отваряш вратата. Хайде, обратно под завивките — настоя.

— Не, не мога повече да лежа. Спокойно, всичко е наред. Не съм толкова зле… — излъгах.

Дори аз трябваше да призная, че изглеждах така, сякаш някой канадски дървосекач ми беше видял сметката…

— Не можеш да спориш с това момиче! — въздъхна шумно и се обърна към лекаря. — Направете нещо с нея, ако успеете. Ксения, аз излизам. Извикай ме, ако ти потрябва нещо. Сериозна съм — погледна ме косо. — Ще оставя телефона до леглото. Довиждане, Лебедев.

Докторът ме преглежда в продължение на цяла вечност. Изпробва предназначението на всички инструменти от старомодния си черен куфар, периодически си записваше резултата в един дебел овехтял тефтер и от време на време смръщваше вежди. Всеки път когато отговарях дали ме боли с едно уклончиво „по-скоро да“ и „горе-долу“, той ме поглеждаше недоверчиво и отново ми задаваше съшия въпрос, сякаш щях да му дам по-различен отговор. Попита ме как съм се подредила така и след като изразих липсата на всякаква представа, той ме изгледа подозрително и пак си записа нещо в тефтера. Нямаше шанс да срещна по-странен доктор от него. Намаза ме с някакви мехлеми, връчи ми една шепа хапчета и ми подаде лист, който трябваше да представлява рецепта и други лекарства.

— Нямате счупвания, което е учудващо. Ребрата Ви обаче изглеждат твърде контузени. Още днес трябва да отидете в болницата за снимки. Възможно е да имате вътрешни наранявания и фрактури, които не са видими в момента — каза сериозно. — как е възможно да не знаете как Ви се е случило това? — гледаше ме в очите така подозрително.

— По-добре не питайте — отвърнах с досада.

— Да не би да прикривате някого? Госпожице, ако някой Ви е наранил умишлено, по-добре е да го посочите, за да си получи заслуженото. Няма смисъл да се срамувате или да му помагате! — настоя той се залюля на пети.

От това големият му корем се стрелна напред-назад заплашително. Не успях да се сдържа и се засмях на ситуацията, в която се намирахме. Смехът ми го изуми и ме изгледа неодобрително.

— О, повярвайте ми, не защитавам никого. Виновните ще си получат заслуженото…

— Значи все пак знаете кой е виновникът — констатира изобличаващо.

Направих се, че не съм го чула и продължих да втривам мехлема в челото си.

— О, и още нещо. За ухапванията от… кръвожаден съм Ви предписал последното от рецептата. Ще помогне кожата да заздравее по-лесно — добави и се завъртя да събере нещата си.

Казаното ме порази. Изправих се рязко от леглото и го зяпнах невярващо.

— Какво? Нима знаете за… тези неща? — сниших гласа си предпазливо.

Той ме погледна, сякаш му бях отправила непростима обида и ми отвърна възмутено:

— Естествено, че знам! Вие за кого ме мислите?

— Аз… предположих… — заекнах. — Но тогава знаете кой ме е нападнал! Защо изобщо ме попитахте? — възмутих се на свой ред.

— Простете, госпожице, но самият факт, че сте ухапана от кръвожаден и сте още жив… човек, е твърде шокиращ, за да допусна, че кръвожадният също така Ви е налагал с юмруци до припадък! Какъв вампир е това изобщо?

— Да, и аз се питам — рекох. — Честно казано, не смятам да се впускам в обяснения. И без това няма да разберете — отсякох.

— Вие си знаете — рече кисело и приглади посивелите си вежди.

След това натъпка с усилие всичко в издутата си чанта и кимна за довиждане.

— Бързо оздравяване. Вестител Романова ще се свърже с мен, ако имате нужда от намесата ми.

— Благодаря — отвърнах и въздъхнах облекчено като видях вратата да се затваря. — Виж ти какви доктори имало — промърморих.

Искаше ми се да намеря Игор и да поговоря с него. Не знаех какво щях да му кажа, но не исках да оставям нещата така. Болката в главата ми обаче се засилваше, а и се почувствах твърде уморена, за да го търся из палатата, затова се принудих да остана в стаята си и да легна в леглото. Изведнъж цялата обстановка ми се стори отблъскваща и толкова потискаща, колкото би била една типична болнична стая. Не можех да заспя, но държах очите си затворени с надеждата, че по този начин отокът ще спадне и червенината ще се разсее. Вратата се отвори и долових нечии стъпки. Отворих очи. Беше той.

— Игор! — въздъхнах с облекчение.

Приближи към мен и ми се стори, че не изглежда толкова ядосан както по-рано.

— Да не би да си помисли, че съм си тръгнал? — изненада се.

Аз го погледнах с неудобство.

— Може би — отклоних поглед.

Чух го да въздъхва.

— Разбрах, че Лебедев те е прегледал.

— Така е.

— Каза, че ще се оправиш, но трябва да отидем до болницата.

— Да го отложим за утре — погледнах го умоляващо.

— Изключено — беше категоричен.

Придърпа стола от тоалетката край леглото и се настани на него с лекота. Учудих се как се побра в тази изящна типично женска мебел.

— Трудно беше да му обясним как се е случило така, че не си нито мъртва, нито превърната в кръвожаден след ухапването… — добави.

Той се засмя почти незабележимо. Е, това поне беше добър знак.

— Но каза още нещо — погледнах го въпросително. — Твърди, че при подобни наранявания, никой на твое място е нямало да издържи на болката, която изпитва. Даже се учуди, че костите ти не са изпотрошени.

— Предполагам, че е така, защото аз всъщност не пострадах. Не забравяй, че никой не е потрошавал костите ми и никой не е блъскал моята глава в земята — отвърнах мрачно.

— Сигурно си права… — рече замислено.

— Игор… Не беше честно да се държа така с теб — пророних след малко и улових погледа му. — Съжалявам.

Той ме изгледа продължително.

Душата ми се сви при опасението, че може да ме отреже и да ми каже каква глупачка съм.

— Недей. Няма нужда да се извиняващ — отвърна. — Познавам те добре. Знам, че си независима и свободолюбива и не мога да правя планове без да говоря първо с теб.

— Виж… Не беше това причината да избухна. Аз… оценявам загрижеността ти — казах.

— Но я отхвърляш.

— Не е така.

Очите му се съсредоточиха върху лицето ми и издадоха внезапния му интерес. Сърцето ми забърза.

— Беше прав. Снощи се обърнах към теб за помощ. Не към някой друг. Защото имаше нужда от помощта ми — заключи.

Защото имам нужда от теб, помислих си, но премълчах.

— Каква беше причината тогава да избухнеш? — запита ме сериозно.

— Уплаших се.

Гласът ми секна и устните ми затрепериха. Опитах се да овладея обзелото ме вълнение.

— Ксения — рече с нежност, — всеки на твое място би бил уплашен.

Той се приведе напред и стисна окуражително ръката ми.

— Не говоря за преживяното. Уплаших се, че в момент на слабост не намерих сили да се справя с това сама. Уплаших се, че изпитах такава отчаяна нужда от теб, за да преодолея… това, което се случи. — гласът ми отново ме предаде.

Вдишах дълбоко, за да възпра напиращите сълзи. Игор ме гледаше внимателно и на лицето му бе изписана загриженост.

— Казах ти да ми се обадиш, ако имаш нужда от нещо. Радвам се, че повика мен — каза. — Никой не би си помислил да преодолее подобен кошмар сам. И никой не го очаква от теб.

— Но аз го очаквам — отвърнах бързо. — Не разбираш, нали? Аз съм сама, Игор. Не мога да си позволя да разчитам на ничия помощ, защото във всеки един момент може да ми се наложи да се справям сама с всичко накуп.

— Аз винаги ще съм насреща — побърза да каже.

— А не трябва — отвърнах по-хладно. — Знаеш защо го казвам!

Той ме погледна изненадано.

— За какво…

— Недей. Много добре знаеш. И без това изглеждаме твърде странно в очите на останалите.

Отместих поглед от лицето му. Той пусна ръката ми и се изправи.

— Какво ти е казала Романова? — запита, опитвайки се да звучи спокойно.

— Каза ми за законите ви, за забраната. Обвини ме, че престъпвам този закон и че аз ще бъда причината ти да загубиш уважението и признанието на другите пазители и вестители. Намекна и по-страшни наказания…

— Чакай малко, в какво по-точно те е обвинила? — обърна се той към мен.

Вече ясно си личеше, че беше ядосан. Как можех да му кажа, че ме е обвинила в чувства към него? Изправих се бавно от леглото като си дадох време да премисля следващите си думи.

— Обвини ме, че се държа неуместно. Че съм демонстрирала привързаност към теб, каквато не би трябвало да изпитвам.

— Привързаност? — повтори недоверчиво.

— Не съм сигурна дали използва същите думи.

— По дяволите всички тези… — изруга и скръсти ръце зад тила си, загледан в тавана.

— Тя не иска аз да те проваля, Игор. Не я обвинявам — промълвих и внезапно се ужасих от мисълта, че Игор действително може да загуби толкова много заради мен.

— Ксения, чуй ме. Аз и ти не правим нищо нередно. Разбра ли? — погледна ме настоятелно той.

Беше се приближил до мен и бе обгърнал внимателно рамото ми.

— Няма закон срещу това да изпитваш привързаност към мен или аз към теб. Никой не може да ти забрани какво да чувстваш.

— Знаеш какво има предвид тя.

— Знам, да. Но дори и да имаше повод да се притеснява, това не е нейна работа. Не може да се меси нито в моя живот, нито в твоя — заяви решително и очите му проблеснаха срещу моите.

Изправи изваяното си тяло и се запъти решително към вратата.

— Къде отиваш? — попитах го изненадано.

— Да приключа най-накрая този въпрос с Романова — отвърна твърдо и отвори вратата.

За малко да се сблъска с Майкъл, който току-що се беше появил и се канеше да почука. Игор го изгледа изучаващо, но той почти не го забеляза. Втурна се към мен и при вида ми лицето му смени няколко изражения за броени секунди.

— Ксения! Разбрах какво се е случило! Господи! — ахна и проследи с очи синините на челото ми, а после се спря на белезите от вампирското ухапване. — Но как? — недоумяваше той.

— Майкъл, не беше нужно да идваш — отвърнах.

Хвърлих с неудобство поглед към Игор, който все още cтоеше на вратата и наблюдаваше разиграващата се сцена с извънреден интерес. Майкъл грижовно ме подкрепяше и ме поведе бавно към леглото. Преди да се усетя, вече лежах под завивките, а той наместваше възглавницата. Не, определено не исках Игор да вижда точно това.

— Как не е било нужно да идвам? Шегуваш ли се? — каза той. — Че ти приличаш на развалина! — заяви изумен, гледайки ме тревожно.

Почти бях сигурна, че бе потресен от вида ми.

— Благодаря ти — отвърнах с раздразнение, — но вече съм по добре.

— Не, не си. Кажи, какво да направя? Искаш ли да ти донеса нещо? Може би вода или чай? — обсипваше ме с въпроси, което честно казано, ме накара да изпитам клаустрофобия.

Размърдах се нервно в леглото и макар да болеше много, се изправих и понечих да стана.

— Не, моля те, не е нужно да ми носиш нищо — отвърнах възможно най-търпеливо. — Подай ми халата, ако обичаш.

— Какво правиш? — запита ме с недоумение.

— На какво ти прилича?

— Не може да ставаш. Лягай обратно — рече намръщен.

Погледнах към Игор, който, не можех да повярвам, се подсмихваше. Искрено се забавляваше на случващото се! Майкъл ми донесе чаша вода и внезапно погали лицето ми, загледан в мен. Изражението му издаваше притеснение и дълбока загриженост, а аз се смутих още повече. Игор спря да се подсмихва и ме изгледа многозначително, след което излезе и затръшна вратата след себе си.

— Не си и помисляй да ставаш от леглото! Няма да се възстановиш по-бързо като се разхождаш… — каза Майкъл сериозно и се огледа в стаята.

— Майк, виждам, че си загрижен, но всичко това е излишно…

— Кое по-точно е „всичко това“?

— Цялата паника и тревогата, и постоянно предлаганата ми помощ. Нали осъзнаваш, че не бях действително нападната от вампир? Беше просто видение… — започнах да обяснявам, но той ме спря.

— Екс, това не е било просто видение — посочи към лицето ми. — Каквото и да е било, резултатът е налице — не си се измъкнала невредима, както е трябвало да стане. Мамка му, изглеждаш сякаш си била нечия боксова круша!

— Какво е малко бой пред заплахата от истинско ухапване? — опитах се да го разсмея.

Неговата загриженост въпреки всичко ме трогваше. Оценявах старанието му да ме накара да се почувствам добре, но имаше нещо натоварващо в поведението му. Никога не съм обичала някой да ми казва какво да правя — било то учителката в детската градина, когато бях на пет, или майка ми, когато настояваше да си сложа зимна шапка като излизам в студа. А сега Майкъл се държеше покровителствено и ме обгрижваше все едно ми беше гадже!

— Къде са Юри и Зоя?

— Не знам. Видях ги на закуска, но се разделихме преди да науча за станалото. Искаш ли да ги намеря?

— Не, недей. Достатъчно хора вече се суетят около мен.

— Нали осъзнаваш, че много скоро Зоя ще дотича и ще ти надуе главата с въпроси и теории на конспирацията? Направо ще ми се примолиш да те избавя от нея — смееше се той.

Отвърнах му с усмивка.

— Значи не съм си въобразила?

— О не, Ксения. Зоя не оставя нищо на въображението.

— Е, предполагам, че главоболието ми би понесло по-добре теб, отколкото нея. Засега — казах му строго.

— Остави ме да те поглезя — започна да ме увещава и ме подкупи с една омайваща усмивка. — Хайде, настани се удобно, а аз ще изтичам до стаята ми да донеса телевизора и DVD-то. Някакви предпочитания?

— Изненадай ме — отвърнах и се отпуснах назад.

Е, в крайна сметка не беше чак толкова лошо някой да се грижи за теб. Особено когато този някой беше толкова мил и чаровен…

Глава 15

Прекарах следващите две седмици в компанията на Зоя, Майкъл и Юри, които неусетно се бяха превърнали в истински приятели Игор остана в Палатата и често го виждах по коридорите или в някоя от залите, потънал в сериозни разговори с други пазители. Беше се настанил в стаята до моята, за да ме държи под око и да бъде сигурен, че съм в безопасност. Не виждах много смисъл в това, като се имаше предвид, че опасността всъщност бях самата аз за себе си. Щом аз не можех напълно да контролирам виденията си и да овладея посоката на силата си, какво можеше да направи той? През деня прекарвах времето си под зоркия поглед на Ордена. Няколко дена след нощта на инцидента вече се чувствах възстановена и по-силна и започнах отново да посещавам отворените им дискусии. Полагах усилия да контролирам посоката на виденията, които Александра Новаковска и Борис Николаевич се опитваха да предизвикват нарочно. Използваха различни техники, но бързо се убедих, че тези на Николаевич бяха по-настъпателни и по-агресивни. Ако Новаковска беше внимателна и се опитваше да ме отпусне, за да се потопя сама в някое видение, той извикваше най-лошото в мен и разчиташе на гнева ми, за да постигна напредък. Оказа се, че неговата тактика бе по-успешна…

— Един вестител е безполезен, ако не може да предвиди приближаващата опасност! — извика той.

Бяхме сами в малка стая, където се провеждаха различни практически упражнения. Пердетата бяха плътно спуснати и липсата на светлина ме потискаше повече от голите стени и студения под, на който бях седнала.

— Трябва да положиш повече усилия, Петрова! — продължи да вика. — Нищо няма да постигнеш с хленчене!

— Опитвам се! — отвърнах през зъби.

— Не е достатъчно! — изсъска.

Клекна пред мен и обърна лицето ми към своето.

— Всички говорят за това колко необикновена сила имала Ксения Петрова! Какъв вестител щяла да стане и какъв потенциал се криел в нея! — направи пауза и ме погледна почти с отвращение. — Пълни глупости! — кресна.

Стиснах юмруци, за да удържа на порива да му се нахвърля.

— Напълно безполезна!

— Не съм безполезна — отвърнах с ръмжене.

— Докажи го! — стана рязко и започна да обикаля около мен като хищник.

Не беше много висок, но пък беше широкоплещест и здрав. Яки ръце се очертаваха през ризата, беше навил ръкавите ѝ до лакти. Годините не се бяха отразили на физиката му и тайно вярвах, че проклетията му щеше да го поддържа жив до стогодишна възраст.

— Виж опасността, Петрова! Напъни се!

— Опитвам се! — повторих. — По дяволите, опитвам се!

— Затова ли дойде в Палатата? Да ми губиш времето? — продължи с нападките. — Затова ли беше целият хаос? За едно „опитвам се“?

Слушах потока от агресия, който се изливаше от устата му, и стисках очи в опит да изтръгна нещо от безплодното си съзнание. Нищо. Токовете на обувките му проскърцваха по пода при всяка крачка и се забиваха като пирони в мозъка ми. Всеки шум и всяко движение отекваха в главата ми и опъваха нервите ми.

— Какъв вестител си, ако не можеш да виждаш? На твоята възраст вече успявах да предизвикам видение за по-малко от минута! Когато бях на деветнадесет, вече бях спасил живота на шест души. Четирима невинни и нищо подозиращи човеци и двама вестители. А единственото нещо, което си успяла да направиш ти, е да си строшиш главата и да посиниш тялото си! От едно глупаво видение!

— Не беше глупаво видение! — креснах. — Видях смъртта на родителите си!

— Но твърде късно, нали Петрова? — процеди до ухото ми. — Не успя да ги спасиш.

— Млъкни! — извиках и притиснах с ръце ушите си, за да не чувам повече обвиненията му.

Гневът запъпли по вените, кръвта забушува и нахлу в главата ми. Исках да му размажа физиономията. Исках да го нараня.

— Какво постигна като видя смъртта им? Кръвожадните, които са ги убили, все още бродят някъде навън и продължават да убиват — гласът му бе леденостуден. — Било е безполезно! Направи нещо сега, спаси нечии живот преди същите тези кръвожадни да са го отнели!

Викът му отекна в главата ми и ме заля като гореща, изпепеляваща вълна.

Гневът ми се пръсна на милиони парчета във всяка част от тялото ми и крайниците ми изтръпнаха. Не бях сигурна дали все опи седях на земята или съм му се нахвърлила. Реалността се размивани Ушите ми забучаха. Най-накрая светлината нахлу през прозорци ни и завесите вече ги нямаше. Бях навън. Районът ми беше познат Намирах се близо до Палатата, в една от тихите улички около сградата, фокусирах погледа си върху две фигури пред мен. Едната беше висока и стройна, другата беше по-ниска и набита. Приближих се и различих гласовете им.

— Нямаш право да ме отпращаш! Те може да са в опасност! — каза гневно Юри.

— Върви си! Нямам време за теб! — отвърна му Игор.

— Не можеш да ме спреш! — извика Юри и се втурна напред.

Игор го сграбчи и го избута назад.

— Не ме предизвиквай! — каза му предупредително.

Стоеше заплашително пред него в целия си ръст и стойката му издаваше готовност.

— Ако се наложи, ще ти сритам задника.

— Говорим за Зоя! Трябва да дойда и да се уверя, че е добре! Мога да помогна!

— Не можеш! Нямам на разположение бавачка, която да те пази.

Юри го погледна настървено и ноздрите му се разшириха от гняв. Тялото му беше опънато като струна, но нямаше шанс срещу Игор.

— Нямам нужда от бавачка. Имам право да направя каквото пожелая!

— Нямаш никакво право. Не и когато животът ти зависи от мен.

— Не само пазителите могат да защитават хората, които имат нужда от помощ хората, които обичат! — извика насреща му.

Игор го погледна с някаква смесица от съчувствие и нетърпение и въздъхна.

— Губиш ми времето — отвърна и му обърна гръб.

Втурна се към джипа, където го чакаха още няколко солдати. В това време Юри политна напред и се стовари отгоре му. Игор залитна, но само за миг. Обърна се ловко и само с едно обиграно движение го просна на земята.

— Нямаш шанс срещу мен — повтори на глас мислите ми. — Какво остава срещу един кръвожаден?

Юри го погледна с чиста омраза и продължи да лежи на земята, дишайки тежко. Шлиферът на Игор изшумоля и след секунди вече се бе качил в джипа и изчезна.

— Мамка му! — изкрещя в тишината Юри. Стовари юмрук в земята и кокалчетата му се обагриха в червено. — Мамка му! Мамка му! Мамка му!

Въздухът натежа и гледката пред очите ми се завъртя. Започнах да усещам същата горещина и ускорен пулс като преди малко и се завърнах в мрачната стая с Николаевич. Той ме гледаше напрегнато и когато погледът ми се проясни, съзрях самодоволната му усмивка.

— Е? — запита нетърпеливо. — Какво видя?

— Не съм сигурна — преглътнах с натрапчивото усещане за силна тревога, заседнало в гърлото ми.

— Помисли — рече раздразнително. — Разпозна ли някого?

— Да — кимнах и се надигнах с усилие от пода.

Краката ми бяха омекнали. Инстинктивно се пресегнах към медальона. Беше топъл. Игор беше прав — наистина го сграбчвах, когато получавах видение.

— Видях Игор и Юри.

— Алешкин? И Баталов? — загледа ме той в очакване. Кимнах. Какво видя?

— Караха се. Юри искаше да тръгне с Игор. Като че ли Зоя беше в опасност и Игор се подготвяше за мисия с другите пазители. Мисля, че бяха замесени и кръвожадни.

Потреперих. От мисълта, че съществуваше вероятност Зоя да бъде нападната от вампири, ми се догади. Николаевич ме гледа известно време съсредоточено и най-накрая кимна. Изправи се и ми подаде ръка.

— Добра работа, Петрова.

— Какво ще правим?

Тревога пролича в гласа ми.

— Ще се уверим, че Зоя няма да бъде нападната от никого.

След което излезе.

*  *  *

— Сигурна ли си, че си видяла точно това? — запита ме с ококорени очи Зоя.

След като ѝ разказах в подробности видението си, тя започна да обикаля из стаята и не можеше да си намери място.

— Убедена си, че Юри е казал това?

— Да — потвърдих мрачно.

— Казал е, че не само пазителите могат да защитават хората, които обичат? — повтори и сложи ръце на кръста си.

— Зоя, от всичко, което ти разказах, това ли представлява най-голям интерес за теб! — възкликнах изумена.

— Не смяташ ли, че заслужава? — отвърна укорително.

— Не! Не и преди да обърнеш внимание на маловажните неща като това, че ще бъдеш нападната от вампири! — казах разпалено и станах от леглото.

— Не знаеш дали наистина съм била нападната. Може би Юри просто е видял, че съм в опасност. Може би ме е блъснал автобус — изрече, сякаш беше най-логичното нещо на света.

Аз я погледнах недоумяващо.

— Ти си побъркана. Какво значение има дали си била блъсната от автобус или нападната от вампир?!

— Не предпочиташ ли да те блъсне автобус пред другото? — запита сякаш моето поведение беше абсурдно.

— Игор каза на Юри, че няма шанс срещу кръвожаден. Защо му е да го споменава, ако не са били замесени вампири?

— След като Игор му е казал, че не може да му бъде бавачка, Юри е настоял, че е в състояние сам да се пази. Игор само е искал да му посочи очевидното — заключи тя и бързо премина на темата, която преди всичко я вълнуваше. — Дали е имал предвид мен, когато е казал това за хората, които обича? — продължи замислено.

Аз завъртях очи и се проснах отново на леглото.

— Естествено — отвърнах уморено. — Не ми казвай, че не си забелязала как се държи с теб.

— Как се държи?

— Зоя, Юри проявява интерес към всичко, което излезе от устата ти. Като се има предвид, че през повечето време плямпаш глупости, е лесно да се забележи, че само той те слуша и обръща внимание на думите ти.

— Не плямпам глупости — възрази и се обърна с гръб. Потропваше нервно с крак, вперила поглед в стената. След миг ме погледна през рамо със съмнение.

— Сигурна си, че е казал думата „обичам“?

*  *  *

Беше към осем часа — обичайното време за вечеря в Палатата. Със Зоя седяхме на кръгла маса близо до прозорците и обсъждахме видението, което бе успяла да предизвика следобеда по време на упражненията си с Новаковска.

— Толкова съм развълнувана! — каза с широка усмивка.

Отпи голяма глътка сок от боровинки и продължи нетърпеливо.

— Не мога да повярвам, Ксения! Първото ми видение, което действително помогна на някого!

— Напредваш, Зоя — рекох с усмивка и се загледах в нея. Изглеждаше толкова одухотворена, толкова искрено щастлива. — Най-накрая усилията ти дадоха резултат.

— И то какъв! — въздъхна ентусиазирано. — Мъжът, когото видях, е бил спасен точно навреме от пазителите. Новаковска специално дойде да ми го каже, след като чула новината от един от пазителите, участвали в мисията. Боже, чувствам се невероятно!

Пръстите ѝ барабаняха по масата и се въртеше нетърпеливо на стола. Погледнах през прозореца зад гърба ѝ, и се загледах в пълното спокойствие на вечерта. Нито клонка не трепваше, всичко бе потънало в тъмнина. Извърнах поглед и забелязах, че усмивката на Зоя бе замръзнала и се беше облегнала сковано назад.

— Здравейте, момичета — долетя гласът на Юри. — Вечеряте без нас, а? — докачи ни.

Зоя го погледна едва-едва и зарови нос в чинията си.

— Ей, Ксения, защо не си ни казала, че си получила видение? — попита ме Майк, докато се настаняваше на стола до мен.

— Откъде разбра за това?

— Чух Романова да го споменава. Какво видя?

— Нищо интересно — побързах да кажа.

Хич не ми се искаше да засрамя Юри и да се сблъскам с невъздържания му нрав. Погледнах към Зоя, за да се уверя, че ще си мълчи, но тя изглежда беше загубила интерес към темата и обичайната ѝ хиперактивност бе сведена до минимум.

— Днес пък Зоя за първи път получи видение, което спаси живота на един човек — рекох с известна доза гордост.

Тя се усмихна и отново се върна към вечерята си.

— Наистина? — възкликна Юри.

На лицето му се появи широка, искрена усмивка.

— Това е страхотно, Зоя!

— Разкажи им — подканих я и я сритах под масата като видях, че не вдига нос от чинията си.

Не може да беше толкова оглупяла, само защото се бе появил Юри.

— Няма много за разказване — окопити се тя. Най-накрая… — Новаковска ми помогна. Благодарение на мен човекът сега диша и просто не знае какъв късметлия е, че се намесих в живота му.

Майкъл и Юри се засмяха и вдигнаха чаша за наздравица.

— Да пием за късмета на човека! — рече Майкъл.

— И за нашия — добави Юри и погледна Зоя над ръба на чашата си.

Тя отклони поглед.

— Видях Оля преди малко — каза Майкъл смръщено. — Носът ѝ изглеждаше доста изкривен.

Аз само изсумтях.

— А случайно да забеляза хайката, която беше повела след себе си? — попитах и повдигнах вежда срещу него.

— Кой? Онзи, румънеца, и двамата кретени, които се мъкнат след нея? — запита Юри. — Какви идиоти само! — засмя се ехидно.

— Добре се е сетила — най-накрая се обади Зоя. — Страхува се да не би Ксения пак да я разкраси.

— Говорите сякаш съм виновна за нещо! — възмутих се. — Забравихте ли кой кого нападна?

— Едно е да те засипят с празни обидни думи, друго е да счупиш нечий нос — каза Майкъл. Аз му отправих един кръвнишки поглед. Не че не си го заслужи де — побърза да добави след като видя моето засилващо се раздразнение.

— Още не мога да повярвам какво кроше ѝ наби! — развеселено рече Юри. Очите му се спряха на Зоя. — Ако не го беше направила, съм сигурен, че малкият боец тук щеше да го стори — рече и я докосна по ръката.

— Може би — беше единственият ѝ вял отговор.

Опитах една хапка от телешкото „Строганов“, което ми донесоха, и въздъхнах с наслада.

— О, това наистина е добро.

— Ако знаех, че ключът към сърцето ти е едно вкусно ядеш, досега да бях сготвил по всички рецепти от готварските книги на баба ми — рече Майкъл.

— Съжалявам, Майкъл, но не смятам, че можеш да спечелиш сърцето на Ксения точно с английска кухня… — контрира го Зоя.

— Дай да не започваме темата с националните особености. Проклети руснаци… — измърмори последното и се смръщи.

— Къде беше преди вечеря? — запита ме Зоя, която ни най-малко не обърна внимание на коментара на Майкъл.

— В библиотеката.

— Библиотеката, в която киснеш само ти — добави Зоя. — Какво толкова правиш там?

— Не е ли очевидно? — погледнах я. — А и ти ли го казваш? По цял ден в главата ти се върти как да получиш някое видение.

— Не някое видение. А смислено видение. Като днес — рече надуто. — Важно е да има смисъл. Това, което правим, имам предвид.

— Ако има някой тук, който ще стане член на Ордена някой ден, това си ти — каза ѝ Юри и отпи от чашата си. — Никой тук не е толкова стриктен и изряден в указанията на Ордена, колкото е Зоя.

— Така е — съгласих се. — Но няма да е зле от време на време да идваш в библиотеката.

Тя ми върна жеста, но за жалост ме смушка точно в реброто, което беше най-контузено по време на инцидента с видението ми.

— О, Ксения, извинявай! — възкликна, когато видя изкривеното ми от болка лице.

— По-леко, Зоя — подразни се Майкъл.

Тя завъртя очи срещу него.

— Моля те. Не се прави на рицар в сребърни доспехи — каза с досада и отметна един кичур от медено червеникавата си коса.

— Добре съм — отвърнах. — Мисля, че ще преживея физическия тормоз на Зоя.

— Още нищо не си видяла — намигна ми тя.

— О, не се съмнявам, че ще я потрошиш със своята непохватност — побърза да каже Майкъл. Аз го изгледах развеселено, а Юри го сръга в отговор.

— Случайно да си я виждал как ходи на онези безумно високи токчета? Може да е всичко, но не и непохватна — рече Юри и ѝ се усмихна съучастнически.

Тя го изгледа втренчено. Явно всяка дума, която излизаше от устата му тази вечер, беше истинска мистерия за нея и плод за размисъл като си легне. Майкъл беше усетил какво се разиграва пред очите ни и ме погледна многозначително. Аз прихнах в отговор на погледа му и той избухна в смях. Наведе се по-близо до лицето ми и ми прошепна лукаво:

— Какво точно се случи, че госпожица Остроумие загуби дар слово?

— Вероятно възвърна зрението си и забеляза пленителните погледи на Юри — отвърнах през смях.

В същия момент нещо друго привлече моето внимание. Обонянието ми долови миризмата на парфюма му. Силни нотки на някаква експлозия от аромати. Така познатото ухание на пачули, примесено с джинджифил и нотки на бергамот взривиха сетивата ми и изрисуваха в съзнанието ми кехлибарен цвят. Никога нямаше да сбъркам този силен, завладяващ аромат.

— Добър вечер, Ксения — обърна се към мен Игор и кимна елегантно с глава.

Аз се отдръпнах от Майкъл, който все още бе приведен към мен, и го загледах. Беше облечен в черен панталон и тъмнозелен фин пуловер, а върху него — черно кожено яке. Чупливата му коса както винаги изглеждаше перфектно чиста и блестеше на светлината на запалените свещи и лампи в трапезарията. Един кичур се беше измъкнал и се спускаше покрай лицето му. Беше пуснал брада — къса, но оформена. Придаваше му вид на онези лоши момчета, с които никой не искаше да се забърква, и по странен начин страшно много му отиваше — изглеждаше по-зрял и улегнал. В първия момент не успях да отвърна на поздрава му и той ме погледна въпросително.

— Здравей, Игор… — казах най-накрая, като прочистих гърлото си.

Забелязал, че някои от другите вестители близо до нас наблюдаваха срещата ни и не се притесняваха да подслушват разговора ни.

— Забавляваш ли се? — усмихна се пресилено.

Никой друг не го забеляза.

— Всъщност, да — отвърнах и му се усмихнах любезно.

Откакто беше видял как се държи Майкъл с мен, ми се струваше, че Игор беше по-различен. На моменти долавях ирония в тона му, което не беше типично за него. Може би си въобразявах, но през повечето време беше дистанциран. Разговорите ни се свеждаха до това да пита как се възстановявам и дали съм имала други странни преживявания. Чудех се дали когато отиде при Романова, тя не е успяла да го накара да се отдръпне от мен.

— Алешкин, присъединете се към нас — покани го Юри, чийто поглед беше светнал и вече се чувстваше сякаш е на седмото небе.

— Благодаря — рече изненадващо Игор и придърпа един стол.

Помаха едва доловимо на сервитьора и си поръча едно двойно уиски с лед.

— Мислех, че ще вечеряш с вестителите от Ордена — казах му сдържано и се върнах към телешкото си „Строганов“.

— Не ти ли е приятна компанията ми, Ксения? — попита ме той и ме погледна многозначително.

— Няма такова нещо. Просто съм изненадана, че пренебрегна Ордена заради нас — отвърнах, докато Юри обясняваше на Майкъл нещо за последователите на Оля и какви страхливци са щом такава неориентирана глезла ги води за носа.

Зоя се опитваше да не го показва, но бе съсредоточила вниманието си върху нашия разговор.

— Пренебрегнах ги заради теб — прошепна в ухото ми като се наведе към мен.

Аз се огледах нервно наоколо, защото все още имах чувството, че хората от съседните маси ни наблюдават и слухтят за някоя пикантна клюка.

— Какво говориш, Игор… — промърморих и оправих кичур от косата си привидно нехайно.

— Последните две седмици беше доста заета — отвърна и отпи от уискито. — Исках да разбера как си.

— Напоследък това е единственото нещо, за което говориш с мен — дали съм добре и дали не се е случило нещо извънредно — отвърнах, опитвайки се да потисна гнева си.

Той ме загледа и ми се стори, че дори не ме бе чул. Погледът му се плъзна по дългата ми вълниста коса, която бях прибрала на една страна. После мина през откритата ми шия и стигна до краката ми, които бях кръстосала, тъй като бях облякла къса рокля в цвят мента. Почувствах се неловко. Не беше типично за Игор да ме изпива с поглед пред очите на самия Орден, в частност Наталия, и под носа на всички млади вестители.

— Игор? — повиках го.

Той ме погледна.

— Очите ти изглеждат още по-сини с тази рокля.

Усетих как Зоя се размърда неспокойно на стола си. Игор ѝ хвърли изучаващ поглед, а тя се направи, че слуша разговора на Майкъл и Юри.

— За какво дойде? — попитах го по-тихо като се наведох напред.

Усетих, че по лицето ми бе плъзнала издайническа руменина и Игор не пропусна да я забележи.

— Ксения, имаш толкова светла и гладка кожа, че дори най-лекото вълнение, което изпиташ, си проличава — каза тихо с типично дрезгавия си глас.

Аз изпуснах вилицата си и това привлече вниманието на Зоя обратно към нас.

— Трябва да поговорим.

— За какво?

— Не тук — каза.

— Тогава защо дойде? — отвърнах.

Той погледна през рамо към масата на Ордена.

— Исках да се уверя, че си напълно добре — направи пауза. — Как се чувстваш?

— Не би трябвало това да те вълнува толкова много — отвърнах горчиво.

Той ме погледна подразнено.

— Много добре знаеш, че ме вълнува. Нищо не може да промени това — отсече.

Усетих как по тялото ми запълзя топлина, която се събра в стомаха ми.

— Добре съм, Игор. Както виждаш, вече няма и следа от синините или… ухапванията — довърших въпреки погнусата, която изпитвах всеки път щом се сетих за двата чифта червени точки, оставени от зъбите на вампира.

— Виждам, че физически се възстановяваш добре, но не те питам това.

— Добре съм — повторих. — Какво очакваш да чуеш? Че съм съсипана? Че всяка нощ заспивам, хлипайки?

— Така ли е? — погледът му изведнъж издаде безпокойството му.

— Не — отсякох. — Не съм завладяна от мъка. По-скоро от гняв.

Той ме погледна въпросително и отпи глътка от масивната чаша пред него.

Кехлибарената течност вътре ми се виждаше доста апетитна и бях сигурна, че ще подейства добре на опънатите ми нерви. Погледнах скришом към Ордена и сетне додадох.

— Единственото, което ме интересува в момента, е защо онези вампири са ме търсили. Защо съм им мишена.

— Защото си вестител — поясни той.

— Знаеш, че не това е причината. Имаше нещо друго.

Той стисна челюст.

— Не се забърквай — каза. — Опасно е.

— Те бяха отишли за мен, не за родителите ми — погледнах го решително. — Търсеха мен. Защо им е на вампирите да ме търсят?

— И друг път кръвожадни са издирвали жертвите си — побърза да каже.

— Вестители?

— Да.

— Но не и нищо неподозиращи вестители. Откъде са научили, след като аз самата не знаех, че съм такава? — погледнах го изпитателно. — Знаеш ли нещо за това?

— Не — отсече.

— Трябва да разбера.

— Остави това на мен — каза решително.

Настъпи пауза, в която забелязах, че Зоя, Юри и Майкъл бяха прекратили разговора си и бяха съсредоточили вниманието си върху нас. Отдръпнах се от Игор и ги погледнах. Те се почувстваха неудобно, че са ги хванали в крачка и сведоха поглед.

— Не си ни казала за това, Ксения — обади се Зоя.

Разбира се, тя не изпитваше емоции като неудобство и не проявяваше тактичност.

— Какво не съм ви казала?

— Че са търсили теб — отвърна.

Очите ѝ, разширени от изненадата, ме гледаха тревожно.

— Не се притеснявай за това — рекох и опих една голяма глътка от уискито на Игор.

Той ми хвърли неодобрителен поглед.

— Майк, не трябваше да пренебрегваме пазител Алешкин — отбеляза Юри, който изглежда, не беше чул нищо от разговора ни.

— Не се притеснявайте. Не ми липсваше компания — подхвърли Игор съвсем нехайно.

— Предполагам, че оставането Ви тук е една малка ваканция в сравнение с живота, който имате навън като дворцов пазител обърна се към него Майкъл с невинно любопитство.

— Все още не съм се заклел официално за дворцов пазител — поправи го Игор. — Но иначе си прав. Престоят ми е доста… по-различен от обикновено.

— Защо сте тук, Алешкин? — запита Юри.

— Не е нужно да се обръщате толкова официално към мен. Не съм нито член на Ордена, нито на Тайния кръг.

— Добре тогава — съгласи се той. — Да не би да си на някаква мисия в Палатата?

— Едва ли би могло да се нарече мисия — отвърна и допи уискито си.

Погледна ме за кратко, но достатъчно, за да ускори пулса ми.

— Просто исках да се уверя, че Ксения е добре — добави.

В този момент забелязах изражението на Майкъл — беше сключил вежди над кафявите си очи и ни изучаваше.

— Не е ли малко необичайно пазител да се интересува толкова живо от някой вестител? — попита го.

— Защо да е необичайно? — отвърна спокойно Игор. — Всеки ден рискуваме живота си за хората и вестителите. Струва ми се съвсем нормално да ни е грижа за тези, чийто живот сме спасили.

— Може би си прав — съгласи се Майкъл, макар все още да имаше същото изражение на лицето си.

Той постави ръка върху моята и ми се усмихна.

— Виждаш ли колко много хора се грижат за теб, Екс? А ти си мислеше, че си сама и няма да бъдеш приета.

Аз го погледнах за кратко и издърпах ръката си от неговата възможно най-деликатно. Игор ме стрелна с поглед, който изпрати тръпки по цялото ми тяло.

— Ксения, би ли дошла с мен да поговорим? — попита ме и стана от масата.

Гледаше ме в очакване, сякаш нямаше вариант да му откажа.

— В момента вечерям — казах и опитах отново от телешкото.

Майкъл местеше съсредоточен поглед от мен към Игор.

— Става въпрос за родителите ти.

Вдигнах очи от чинията и след няколко кратки мига на колебание станах от стола и тръгнах с него. Обърнах се да погледна към приятелите си, а те се взираха в мен със смесица от тревога и оживен интерес. Последвах Игор, който беше тръгнал към спалното помещение. Явно отивахме към стаята ми. Или неговата.

— Седни — нареди ми след като запали лампите в моята.

Както обикновено хвърли изучаващ поглед на обстановката и като не забеляза нещо необичайно, се отпусна.

— Карай направо — казах и се загледах в перфектните очертания на гърдите му изпод фината материя на пуловера.

Въздъхнах. Беше просто съвършен.

— Има нещо, което исках да обсъдя с теб, но предпочетох първо да се възстановиш.

Аз го погледнах любопитно.

— Да се възстановя физически или психически? — запитах саркастично.

Сякаш не забеляза коментара ми.

— Направих пропуск, когато отидох в България — на лицето му се изписа разочарование от самия него. — Когато разбрах какво се е случило с родителите ти, не обърнах внимание на подробностите.

— За какво говориш? — попитах го, като използвах единия миг негово мълчание.

— Онази вечер, когато получи видението за смъртта им, ти понесе физически последствията от нападението. Получи следи от техните травми — аз кимнах и го загледах в напрежение. — На шията ти имаше белези от ухапванията на майка ти. Каза ми, че другият кръвожаден е ухапал баща ти. Пил е от кръвта му.

Погледна ме мрачно и седна до мен на леглото. Наведе глава сякаш все още се опитваше да разгадае някаква мистерия.

— Вече знам за това, Игор — рекох, потисната от спомените за видяното.

— Ксения, това означава, че те не са били вестители — изрече с все същия мрачен поглед.

— Вече ти казах това! — отвърнах загубила търпение.

— Едно е да го мислиш ти. Можело е да крият това от теб. Имаше хиляди причини ти да не си знаела какви са. Но ухапванията доказват друго. Те наистина не са били вестители.

Мозъкът ми заработи на бързи обороти и се опитах да разбера накъде бие.

— Какво означава това? — запитах го хладно.

— Това значи, че не са били твои родители.

Глава 16

Гледах го шокирана. Думите му звучаха абсурдно.

— Разбираш ли защо го казвам? — попита ме тихо.

Наблюдаваше ме съсредоточено и следеше за някаква промяна в реакцията ми.

— Казваш го, защото кръвта на вестителите убива вампирите — думите ми прозвучаха някак отдалеч.

Той кимна без да откъсва поглед от лицето ми.

— Кръвожадните не са умрели. Сама ми каза, че след това са избягали.

— Така е. Но това не означава нищо! — възкликнах и скочих от леглото. — Онзи вампир в уличката, когато бягах от теб, също се опита да ме захапе.

— Но не го направи.

— Защото ти му отсече главата! — възразих.

— Ксения, няма съмнение в това, че когато един кръвожаден пие от кръвта на вестител, умира — погледна ме решително. — Разбираш ли?

— Може би има изключения! Толкова странни неща се случват с мен, че и това може да е едно от тях — отвърнах, завладяна от безсилие.

Той стана и постави ръце на раменете ми.

— Знам, че е шок за теб — каза меко. — Но трябва да се изправиш срещу истината. Да я приемеш.

— Не! — извиках. — Не мога да приема една лъжа!

— Чуй ме — обхвана нежно рамото ми. — Знаеш, че можеш да ми имаш доверие. Знаеш го, нали? — погледна ме в очакване.

Кимнах и отместих поглед. Той прокара пръст по брадичката ми и внимателно извъртя главата ми към лицето си.

— Ксения, беше ми трудно да ти го кажа. Но вярвам, че заслужаваш да го знаеш. Те са били твои родители, биологични или не. И ти си била тяхна дъщеря. Имаш право да знаеш истината той замълча за миг и зачака да се успокоя. — Може би един от тях наистина е бил биологичният ти родител. Може би баща ти е бил вестител, но те е оставил на майка ти и тя е отгледала със съпруга си.

— Не! Той беше баща ми! Не друг! — извиках.

Игор стисна леко раменете ми и се наведе по-близо.

— Добре. Може би баща ти е имал връзка с вестителка и тя те е оставила на него, когато си се родила.

— Осъзнаваш ли какво казваш? — продължих да викам. Гледах го изумена. — Това е абсурдно! Абсурдно!

— Какво става, Ксения? — долетя до нас гласът ѝ.

Зоя стоеше на вратата и гледаше объркано разиграващата се сцена. В мига, в който погледите ни се срещнаха, се пречупих. Издайнически сълзи се появиха в очите ми. Тя ги съзря и се втурна към мен.

— Какво има? — запита уплашено.

Аз поклатих глава. Игор ме пусна и отстъпи няколко крачки.

— Ксения, знаеш, че никога не бих те наранил. Не ти казвам това, за да страдаш — отвърна развълнувано. — Затова исках да се уверя, че си се възстановила след преживяното.

— За какво говориш, Алешкин? — попита го Зоя.

Беше ме обхванала през кръста и ме притискаше към себе си.

— Ако Ксения желае, може да ти каже. Но това трябва да остане между двете ви. Не искаме да се разчува преди да знаем цялата истина — каза той предупредително и сериозно. — Разбрахме ли се?

Аз го изгледах с насълзени очи. Стегнах се и изправих гръб. Твърде често му показвах слабостта си. Беше силен и непоколебим и последното нещо, което исках, беше да ме вижда разстроена. Той ми се усмихна меко и прокара пръст по гладката повърхност на медальона на врата ми.

— Ти си силна — каза, разгадал мислите ми. — Ще бъда в стаята си. Ако имаш нужда да поговорим, ще ме намериш там.

Очите ми отново се напълниха със сълзи.

— Ела, Ксения. Ела да поседнем за малко — рече грижовно Зоя. — Хайде, разкажи ми какво се е случило.

— Аз… — започнах с треперещ глас. — Не мога повече, Зоя. Не издържам!

— Да не би Алешкин да те е обидил с нещо? — смръщи вежди. — Ако е така, ще му сритам задника, обещавам ти! Хич не ме интересува дали е солдат или не!

— Не, не…

— Кажи ми, Ксения. Кажи ми, за да ти помогна — погледна ме умолително.

Вгледах се в кехлибарено кафявите ѝ очи, изпълнени с притеснение и нежност. Заля ме топло чувство. Преглътнах сълзите и се доверих на вътрешния си глас. Можех да ѝ вярвам. Можех да ѝ споделя всичко и тя щеше да прояви разбиране. Щеше да ми каже, че всичко ще бъде наред.

*  *  *

Събудих се рано. Погледнах и видях, че Зоя се беше свила в другия край на леглото. Косата ѝ беше разпиляна и бе положила глава върху ръцете си. Дишаше бавно и спокойно. Спомних си за снощния ни разговор и се усмихнах тъжно. Беше останала да спи тук — не искаше да ме остави сама. Бях се оказала права — прояви разбиране и се опита да ме утеши. Когато ме запита дали искам да зная кои са истинските ми родители и да ги намеря, не можах да ѝ отговоря. Как да ги накарам да разберат, че за мен не съществуват други освен тях. Те бяха майка ми и баща ми, независимо дали бях тяхна. Независимо дали майка ми е имала афера с някой вестител, или баща ми ме е отгледал заедно със съпругата си след като някоя вестителка ме е подхвърлила. Главата ми пулсираше от въпроси и загадки, но в едно бях сигурна — за мен бе по-важно да разбера защо съм мишена на вампирите и да си отмъстя, отколкото да търся биологичните си родителите.

Зоя се размърда. Беше омотала завивката в краката си на топка. Усмихна се в съня си. Колко спокойна изглеждаше. Какво ли беше да нямаш никакви грижи, да си сигурен в пътя, по който си поел? Лека завист заседна в гърдите ми, но беше благородна. Радвах се, че поне тя беше щастлива. И ѝ бях благодарна, че въпреки всичко, което направих да я отблъсна, тя не се отказа и намери път към сърцето ми.

Игор остана в Палатата, макар постоянно да изчезваше. Предполагах, че има общо с работата му и дълга, който не чакаше. От време на време забелязвах големи групи от пазители да бродят из коридорите, а друг път го виждах как им дава разпореждания от носно предстоящи мисии.

Напоследък доста от пазителите получаваха видения за нападения над други вестители — нещо, което тревожеше не само мен. Членовете на Ордена започнаха да се съвещават по-често и изглеждаха угрижени. Недоспали. Лека-полека можех да усетя как напрежението се настанява трайно в Палатата. Тревогата и чувството за дебнеща опасност се стелеше във въздуха и заразяваше като вирус обитателите ѝ. Отворените дискусии бяха отменени и на тяхно място беше съставен график за практически упражнения. Новаковска и Николаевич посвещаваха цялото си време на сеанси с младите вестители, подобни на тези, на които аз ходех, за да предизвикам видение. Колкото и да не ми се искаше, започнах да посещавам Николаевич по-често. Методите му бяха отвратителни и през повечето време мислех как да му причиня физическа болка, но трябваше да призная, че успяваше да напипа онази струна в мен, която отприщваше силата ми. Съзерцателният подход на Новаковска се оказа неефективен и не можех да си позволя да си губя времето. Орденът ни беше посъветвал да отделим специално внимание на умението да викаме пазител. Това беше единственото ни спасение, ако ни нападнеха вампири.

— Залагам си главата, че Орденът е в паника. Никога не са действали толкова… — рече Юри, но не довърши.

Опитваше се да намери подходящата дума.

— Толкова военно? — предположи Зоя. — За първи път ги виждам такива.

— Не можеш да ги обвиняваш — намеси се Майкъл.

Вървяхме към залата, в която щяхме да проведем поредното упражнение, с което да се научим да повикаме пазител.

— Знаете ли, че ги чух снощи след вечеря да си говорят, че в последния месец нападенията над вестители са се удвоили?

— Замисли се. Никога преди не сме получавали толкова много видения като тези.

— Не ви ли се струва странно, че вампирите са насочили усилията си именно към вестители? — намесих се.

Крачех по коридора и масивните токове на ботушите ми отекваха по мрамора под краката ми.

— На тях не им ли трябва човешка кръв, за да поддържат силите си?

— Не точно — отвърна уклончиво Юри. — Не е като да умрат от глад…

— Как така? — изненадах се.

— Работата е там, че за да живеят, на кръвожадните не им трябва много кръв. Повечето от тях убиват жертвите, за да придобият по-голяма сила — каза Майкъл.

— И за да постигнат вечен живот — добави Зоя с отвратена физиономия.

— Какво?

— Ами да, колкото повече животи отнемат, толкова по-дълго живеят.

— И на това ли му се вика „баланс“? — изумих се.

Стомахът ми се разбунтува. Смъртта на родителите ми беше допринесла за дълголетието на онези изроди. Страхотно!

— Не че живеят вечно — уточни Майкъл. — Но определено е в тяхна полза.

— Но ако решат, могат да пият малко кръв и пак да живеят — заключи Юри.

— Има ли нещо, което не работи за тях изобщо? — подразних се.

Тримата поклатиха глава и продължиха напред. Забелязах няколко пазители подредени пред вратата на залата. Изглеждаха спокойни, но бяха нащрек. Нищо не можеше да убегне от погледа им.

— Защо има толкова много пазители? — попита Зоя.

— Виждате ли? Орденът е полудял — каза Юри. — Вече си имаме и строга двайсет и четири часова охрана!

— Не ги наричай така — скастри го Зоя. — Трябва да си им благодарен.

— Дразни ме, че всички мислите, че сме безпомощни! — отвърна ѝ Юри. — Нужно ли е да ги отклоняват от собствените им задачи, за да седят на пост на някаква си класна стая.

— Не е точно така — рече Майкъл.

— Напротив — намесих се. Той ме погледна изненадано. — Вместо да разполагат с повече хора, за да се уверят, че другите вестители извън палатата са в безопасност, са ги прехвърлили тук. Не беше ли Палатата защитена от кръвожадни чрез магията на Тайния кръг?

— Да, но все пак тук ще са най-близо до източника на информация за предстоящи нападения. Ако някой от нас получи видение, ще могат да реагират незабавно — рече.

— Какво, да не мислиш, че пазителите и вестителите са забравили как се използва телефон? — изсумтя Зоя, докато влизаше в залата.

Помещението беше пълно с млади вестители. Отпред стояха Наталия Романова, Александра Новаковска и Борис Николаевич. Чакаха всички да се съберат и да започнат упражненията. Улових погледа на Наталия през тълпата. Погледна ме с едва доловима загриженост. Изглеждаше както винаги величествена. Косата ѝ се стелеше отпред, пред раменете, а стойката ѝ бе горда и изправена. Николаевич се засмя като видя с каква неприязън го изгледах и продължи да се взира развеселено в групата от млади вестители пред него. Новаковска изглеждаше уморена.

— Всички знаете защо сте тук — проехтя гласът на Наталия над шумотевицата. Настана тишина. — Раздвижването в редиците на кръвожадните е вече факт и въпреки че не искам да внасям паника, е повод за притеснение.

— Усилията им са целенасочени и действат ефективно — обади се Борис Николаевич. — Затова трябва да бъдем нащрек и да направим всичко възможно да разбием тази тяхна формация. Някои от вас са били нападани в близкото или по-далечното минало — каза сериозно и погледна към някои от вестителите.

Накрая погледът му падна върху мен.

— Истински късметлии сте, че в момента сте живи — замълча, за да проследи напрежението, което се зароди в останалите.

— Искаме да знаете, че тук сте в безопасност — намеси се Александра и стрелна с неодобрителен поглед Борис, — няма от какво да се притеснявате. И тъй като отговорността за всички, които се намират в палатата, е наша, решихме, че е най-разумно да останете тук, в пределите ѝ, без външен контакт.

— Искате да се крием? — възкликна Юри.

Беше скръстил здравите си ръце пред гърдите и гледаше ядосано.

— Засега — рече Наталия с категоричен глас. — Не можем да рискуваме живота ви.

— И трябва да се държим като страхливци? — отвърна ѝ предизвикателно.

— Правиш ли разлика, Юри Баталов, между смелост и глупост.

Юри се смръщи на високомерието, но преди да ѝ отговори,

Майкъл се намеси в спора.

— Простете, вестител Романова, но никой от нас не иска да се чувства като жертва. Достатъчно силни сме да се изправим заедно срещу заплахата.

— Каква си въобразявате, че е заплахата, срещу която ще ме изправите? — проехтя гласът на Николаевич. — Стрелба с гумени топчета? Мислете с главите си! — Майкъл и Юри стояха напрегнати и го гледаха ядно. — Единственият начин да не бъдете жертви, е да впрегнете способностите си и да се осланяте на дарбата си!

— Физически не може да ги победите — прекъсна го Романова. Но може да го направите със силата си. Колкото повече информация получим, толкова повече кръвожадни ще избият пазителите Така стоят нещата — завърши Романова и махна с ръка.

Темата бе приключена.

Останалата част от дискусията премина в подробни наставления как да се свържем с пазител, който не познаваме. Романова обясни, че не можем да разчитаме само на връзката ни с конкретни воини. Докато говореше, гледаше право в мен. Аз игнорирах прозрачните ѝ опити да ми напомни още веднъж, че не одобрява отношенията ми с Игор.

— Трябва да сте в състояние да повикате помощ от всекиго. Съобщението ви трябва да стигне поне до един солдат, без значение кой е той. За тази цел помолихме някои от пазителите в палатата да се присъединят към това упражнение. Тяхната помощ ще ни бъде от полза, за да видим кой от вас е успял да изпрати своя зов за помощ успешно.

— Каква идиотщина! — изсумтя под носа си Юри. — Откога пазителите станаха асистенти на вестителите?

— Какъв ти е проблемът? — загледа го Зоя. — За всичко ли ще киселеещ днес или само докато трае упражнението?

Юри я погледна намръщено, но замълча. Може би само тя беше способна да укроти лошото му настроение.

— Вече ви обяснихме какво трябва да направите — продължи Романова докато обикаляше из тълпата. — Сега опитайте сами.

Всички бяха насядали на пода и залата потъна в напрегната тишина. Повече бяха затворили очите си, но някои гледаха съсредоточено в празното пространство пред себе си. Известно време не се случи нищо. Погледнах към един от пазителите, бях усетила погледа му върху мен. Когато срещна очите ми, той не се смути, дори не отклони поглед.

— Няма ли поне да се престориш, че се опитваш да извикаш някой пазител? — прошепна неодобрително Зоя.

— Какво?

— Зазяпала си се в нищото и дори не си даваш зор да си затвориш очите.

— Какво те е грижа?

— Какво? — подкачи ме. — Другите пазители не си струват дори усилието, щом не са Игор?

— Разбира се, че не!

— Ами тогава направи нещо! — скастри ме и отново стисна очи.

Съсредоточи се върху задачата и всяко мускулче на лицето и се изкриви от напрежение. Аз погледнах към пазителя и се замислих върху думите ѝ. През цялото това време не бях проявила никакъв интерес към пазителите в Палатата. Тези воини бяха готови на всичко, за да ни защитят редом с хората, а мен ме вълнуваше само и единствено какво се случваше в моя малък затворен свят. Навън хора биваха нападани и разкъсвани от кръвожадните. Всеки ден умираха пазители в опит да защитят някого другиго. Заслужаваха повече от това. А аз мислех само за себе си. И за Игор… След като практиката приключи, вестителите се заизнизваха един по един през вратата. Преди да се отправя към изхода, Романова ме извика.

— Може ли да попитам защо не си направи труда да се включиш в упражнението? — запита ме обвинително.

— Не е вярно — излъгах. — Просто не се получи.

— Искаш да ми кажеш, че вестители, чиито възможности не могат дори да се сравняват с твоите, успяха, а ти не?

— Случва се и на най-добрите — рекох и се усмихнах пресилено.

Романова кипна.

— Не ми се прави на остроумна. Да не мислиш, че Игор винаги ще бъде на твое разположение да те спасява? Трябва да се научиш да разчиташ на себе си и на способностите си. Силите ти не са предназначени да ги пропиляваш.

— Следващият път ще опитам по-усърдно — отвърнах и побързах да си тръгна.

Не ми беше до безконечното поучаване на Романова. А и не исках да го призная пред нея, но беше донякъде права. Игор нямаше вечно да се навърта около мен, за да следи дали не съм в опасност.

Зоя не се мяркаше никъде. Всички се бяха разотишли. Реших да ги потърся в дневната. Докато вървях натам, усетих движение зад себе си. Извърнах се рязко и съзрях същия пазител от залата, който се беше втренчил в мен.

— Ксения Петрова — кимна за поздрав.

— Здравей — отвърнах. — Мога ли да ти помогна с нещо?

— Исках да поговорим за приятелката ти Зоя — рече.

Загледах се в лицето му. Изглеждаше млад. Беше както всички останали пазители — висок, строен, със здраво и изтъкано от мускули тяло. Косата му беше съвсем късо подстригана и ушите му стърчаха малко повече, отколкото вероятно би му се искало.

— Какво за Зоя? — запитах го недоверчиво.

— Всичко е наред. Просто исках да се уверя, че ще спазвате ограничението и няма да излизате сами от Палатата.

— Защо го казваш?

— Защото главнокомандващият ни заръча да следим да не правите глупости.

— Това ли каза? „Да не правим глупости“? — изгледах го изненадано.

Той кимна.

— И кой е този главнокомандващ, който явно си мисли, че знае всичко?

Скръстих ръце пред гърдите си и си придадох възможно най-заплашителния вид. Той се усмихна съвсем леко и изправи гордо глава.

— Игор Алешкин.

Аз го зяпнах с още по-голяма изненада, която не успях да прикрия.

— Игор си има подчинени? — изтърсих. — Извинявай, не исках да прозвучи така.

— Няма нищо — отвърна и сви рамене. — Ние сме му подчинени.

— И защо Игор би казал подобно нещо за мен и Зоя? — повдигнах едната си вежда.

— Орденът му сподели за видението, което си получила. Видяла си, че Зоя е била нападната, нали? — кафявите му очи ме гледаха съсредоточено.

— Не точно. Видях, че Игор отива с някои други пазители да я намери, защото вероятно Зоя е в опасност. Не мога да кажа дали е била нападната със сигурност.

— Без значение. За да се намеси пазител Алешкин, значи е имало опасност — побърза да поясни.

Държеше се доста професионално. Беше хванал ръце зад гърба си и мускулите му се бяха опънали под черната тениска.

— Просто стойте далеч от неприятности. Положението навън е много сериозно.

— Може би не вярваш, но неприятностите следват мен, не нея — казах му саркастично.

— Точно затова разговарям с теб, а не с нея — отвърна спокойно.

Аз го изгледах с присвити очи.

— Виж, не си търся сама белята. Заслужавам да ми се гласува малко повече доверие.

Той остана смълчан. Кимна и се отдалечи. Присъединих се към тримата си приятели, проснати на големия диван в дневната, и изсумтях. Никой не ми обърна внимание и забелязах, че дори не гледаха филма, който бяха пуснали.

— Какво става? — запитах ги, наредени един до друг.

— Не си ли чула? — отвърна въпросително Зоя.

Аз погледнах към другите. Майкъл се беше заиграл с бутилката на бирата си, а Юри се опитваше да натъпче в устата си цялото съдържание на пакета с чипс в ръката му.

— В неделя ще се извърши помена за Вера Крамаренко — добави тя.

— Помен? — повторих.

Споменът за мъртвешкото ѝ лице стегна сърцето ми. Почувствах хлад.

— Не трябваше ли да са я погребали досега? Минаха почти два месеца…

— Била е кремирана веднага след като са намерили тялото ѝ. Но Орденът иска да почете паметта ѝ подобаващо.

— Вера е била много религиозна — отбелязах.

— Така е — съгласи се Майкъл. — Повечето вестители са.

— Значи ли това, че поменът ще се състои в някоя от катедралите в Кремъл?

— Не — каза той. — Ще бъде тук.

— Наистина? — обнадеждих се. — Тогава ние със сигурност ще можем да присъстваме!

— Разбира се — намеси се Зоя. — Няма вестител, който да не присъства на това, Ксения. Цялата общност ще се събере тук, в Палатата на Ордена, за да почетем живота и делата ѝ.

Очите ѝ блеснаха и си спомних колко много е значела Пророчицата за всички вестители. За мен не беше така. Имаше нещо, което ме свързваше с нея, но това не бе животът ѝ. Беше смъртта ѝ.

Глава 17

Подготовката за помена течеше с пълна сила и подробностите покрай ритуала и гостите разсея мрачните мисли на вестителите и изпълни Палатата с очакване. Всички мислеха за живота на Пророчицата като за нещо свято, искаха да я почетат паметно, както заслужаваше. Романова беше взела това присърце и изглеждаше решена да превърне този помен в нещо грандиозно — почетен завършек на живота на най-изключителния човек в историята на вестителите.

Когато Зоя каза, че всички от обществото на вестителите ще присъстват на това събитие, не си бях представяла, че ще дойдат толкова много хора. Гостите започнаха да пристигат два дена по-рано, бяха предимно чужденци. Вестители от цяла Европа и дори от някои държави в Азия прииждаха на талази и се зачудих къде по дяволите щеше да ги настани Ордена. Наложи се да се направят някои промени в разпределението на стаите и Зоя домъкна целия си багаж при мен. Всички млади вестители, както и пазителите, бяха разпределени по двама в стая, за да се освободи място за гостите. Вестителите от Русия щяха да пристигнат в деня на помена.

— Защо си толкова напрегната? — запита Зоя.

— Не знам. Цялата тази суматоха ми действа на нервите — отвърнах, докато се опитвах да накъдря косата си на едри букли.

Зоя сортираше бижутата си от една кутия в друга.

— Да не би да е защото всички ще са втренчени в теб? — подкачи ме.

— Защо да са втренчени в мен — обърнах се към нея както седях на стола пред тоалетката.

— Откъде ли да започна? — зачуди се. — Може би оттам, че ти си вестителката, изживяла смъртта на Пророчицата, чиято памет ще почетем тази вечер?

Изведнъж ме заля вълна на силна тревога.

— Господи, дори не бях помислила за това! — извиках истерично.

— Ти какво си мислеше, че ще честваме довечера? Великденския заек? — засмя се.

— Нали уж щеше да се отдаде почит на живота ѝ?

— И смъртта ѝ, разбира се — отвърна решително. — Знаеш, че в православното християнство смъртта е като раждането. Нов живот, нова надежда.

— Заплащане за греховете…

— Трябва ли да си толкова черногледа? — намръщи се. — Веднъж ми спомена, че Игор ти е разказал за онази светица — Св. Блажена Ксения Петербургска.

— Да. И? — погледнах я въпросително.

— Ами… мислех си, че трябва да има някаква връзка. Какво ти беше казала онази монахиня?

— „Блажена Ксения бъди“ — отвърнах.

Хванах още един кичур от тъмно кестенявата си коса и го омотах около машата.

— Не мислиш ли, че е странно? — попита след малко.

— Всичко е странно. Не свикна ли вече?

— Може ли човек да ти смогне на темпото… — промърмори.

Реакцията ù ме разсмя и ми се прииска да я прегърна. Винаги когато се чувствах потисната, правеше нещо, което да ме накара напълно да забравя за проблемите.

— Има ли нещо, което искаш да ми споделиш? — запитах я и ù се усмихнах лукаво.

Тя ме погледна озадачено.

— Какво да ти споделям?

— Ами не знам… Нещо свързано с Юри може би — подсмихнах се.

— Не — отвърна уклончиво.

— Така ли? А не видях ли той да излиза от стаята ти, когато идвах да ти помогна с багажа? И защо по дяволите трябваше аз да мъкна всички куфари при положение, че принцът е бил на разположение?

Очите на Зоя се разширяваха пропорционално на скоростта, с която изстрелвах думите.

— Просто намина да види как вървят нещата с опаковането — сви рамене и се върна към сортирането на бижутата.

Купчината се увеличаваше заплашително.

— Наминал значи — промърморих. — И какво правихте?

— Аз питам ли те какво правите с Алешкин като се затваряте в стаята ти? — възкликна нервно тя.

Аз се ококорих срещу нея.

— Първо, не се затваряме в стаята ми, а говорим предимно на обществени места. Второ, дори когато се затваряме, обсъждаме неща, свързани с вестителите или пазителите. Напълно съм убедена, че ти и Юри не зачеквате подобни теми на разговори — отвърнах разпалено.

Тя завъртя очи срещу мен.

— Моля те. Дори и да не сме така отдадени на обществените размирици напоследък и да не се впускаме в политически дискусии, и ние намираме за какво да говорим.

— Почти съм убедена обаче, че Игор не излиза с блажена усмивка от стаята ми след някой разговор с мен, както направи Юри. Най-глуповатото изражение, което съм виждала на лицето му — изсмях се.

Зоя се изчерви. Не може да бъде!

— Няма ли да ми кажеш?

— Добре де! — предаде се накрая. — Намина, пита ме как съм. Оплака се, че съм му липсвала през последните дни, понеже не се виждахме често…

— А ти какво му каза?

— Какво да му кажа? Очевидно беше, че флиртува!

Тя завъртя нервно няколко пъти гривната около ръката си.

— Не съм готова за подобни отношения.

— Но си хлътнала по него! Може би не ти личи от километри, но аз го забелязвам.

— Не съм дошла тук, за да въртя любов — отсече. — Дойдох да науча нещо.

— Откога стана толкова целомъдрена?

— Не съм целомъдрена. Не виждам смисъл да развалям отношенията си с него заради нещо мимолетно — отвърна и постави двете кутии с бижута на тоалетката.

— Защо реши, че е мимолетно? От какво се притесняваш?

— Може ли да не говорим за това? — запита уморено.

— Не. Не може. Изплюй камъчето.

— Виж, може би Юри наистина ме харесва. Може би и аз го харесвам. Но това не значи, че нещо ще се получи. А аз наистина го ценя като приятел и един неуспешен опит за връзка ще разруши това, което имаме — отвърна и седна на леглото.

— Това е глупаво, Зоя. Ако и двамата изпитвате чувства един към друг, останалото няма значение.

— Знаеш, че не е така. Има неща, които любовта не може да прескочи — отвърна настоятелно.

— Не го вярвам — казах убедена. — Любовта е единственото щастие, което човек заслужава.

— Така ли? Защо тогава не си с Алешкин в момента? — запита ме и улови настоятелно погледа ми.

Аз посърнах и се обърнах с гръб към нея.

— Нещата са различни. Игор не изпитва чувства към мен. Освен това е жестоко да казваш, че съм влюбена в него — погледнах образа си в огледалото.

— Може и да е жестоко, но е самата истина. Няма смисъл да отричаш пред приятелката си.

— Не го и правя. Старая се да мисля за това по-рядко — отвърнах и гърдите ми се надигнаха развълнувано.

Загледах се в отражението си, разкъсвана между чувствата, които ми се искаше да изпитвам и които действително изпитвах към Игор.

— Колкото до Алешкин — навярно си сляпа — допълни Зоя.

— Игор няма чувства към мен. Просто е привързан. Това е — пресегнах се неволно към медальона на врата си.

— Сигурна ли си?

— Какво значение има? Тази любов, както я наричаш, е забранена със закон.

— Ксения, съжалявам, наистина. Боли ме да виждам как се измъчващ. Но аз не изпитвам към Юри това, което ти изпитваш към Алешкин. Различно е.

— Радвай се, че е различно — усмихнах се тъжно и седнах до нея.

Хванах ръката ѝ и се вгледах в големите ѝ кехлибарени очи.

— Можеш да бъдеш с човек, който ще те направи щастлива — казах ѝ.

Зоя поклати глава.

— Знаеш ли, ти донякъде се намираш в същото положение. Да видим какво ще кажеш сега. Майкъл толкова е хлътнал по теб, че някой път ми иде да повърна от сантименталностите му. Ти също го харесваш. Защо тогава не предприемеш нещо? — загледа ме победоносно и вирна брадичка сякаш току-що бе обявила шах и мат на царя ми.

— Не харесвам Майкъл — казах и станах. — Не и по този начин.

— Хм… убедена ли си в това? Нищо лошо няма да имаш чувства към двама мъже. Не и когато изглеждат като тях — добави и се усмихна лукаво.

— Убедена съм — повторих. — И спри да ме сватосваш с него. Ако си мислиш, че не съм ти научила номерата, много се лъжеш.

Тя ококори очи срещу мен сякаш ѝ бях ударила шамар.

— Не ме гледай така, знаеш за какво говоря.

— Мисля, че виденията не ти се отразяват добре — заключи.

*  *  *

Слизах по стълбите с дълга до земята черна копринена рокля. Бях обула обувки на високи тънки токчета, а косата си бях вдигнала на висок кок, от който се измъкваха тук-там няколко накъдрени кичура. Вечерен опушен грим подчертаваше очите ми, а на ръката ми проблясваше платинената гривна на Зоя, обсипана с малки скъпоценни кристали.

До мен Зоя пристъпваше в тъмно лилава дълга рокля от тафта. Беше полепнала плътно по тялото до талията ѝ, а надолу се разкрояваше чак до глезените. Обувките ѝ бяха леко заострени и обвиваха краката ѝ с изящни каишки с камъни. Единственото бижу, което носеше, беше пръстен с три бледолилави диаманта.

Облеклото ни напълно отговаряше на атмосферата. Палатата изглеждаше царствено. Светлината навсякъде бе приглушена, почти мрачна. Пространството бе окъпано от деликатните пламъчета на запалените свещи, поставени в старинни свещници по стените. Накъдето и да се обърнех, срещах лицата на непознати хора — гости, дошли от всички краища на света, за да почетат паметта на своята пророчица. Направи ми впечатление, че броят на пазителите се беше утроил и всички до един оглеждаха зорко помещенията. Бяха нащрек и готови да реагират незабавно на заплахата. Не разбирах защо бяха всички усилия. В крайна сметка това бе едно от малкото места, където кръвожаден не можеше да стъпи.

— Приличаш на привидение — дълбокият глас на Игор долетя до ухото ми и погали кожата на врата ми.

Беше зад мен и нежно докосна рамото ми с ръка.

— Благодаря ти — отвърнах тихо.

Той застана пред мен, облечен в строг черен костюм и черна риза. Сребристо сивата му вратовръзка се открояваше и му придаваше дори по-официален и изискан вид. Изглеждаше невероятно. Мрачен, опасен и толкова сексапилен…

— Ти също изглеждаш… много добре.

Той се усмихна съблазнително и кимна с благодарност. Зоя се бе отдалечила, за да намери Юри и Майкъл, и се радвах, че не беше свидетел на срещата ни, за да ме измъчва по-късно с още монолози за любовта.

— Притеснена ли си? — запита ме загрижено.

— Малко — послъгах. Истината беше, че бях ужасена от предстоящото събитие. — Не ме бива много в смесването с тълпата и общите приказки.

— Бих казал, че се справяш отлично, когато трябва да очароваш някого — отвърна.

— На какво дължа тези ласкателства, Алешкин — подкачих го.

Той ме погледна с дълбоките си синьо-зелени очи и накара всички мисли да изхвърчат от главата ми.

— Както казах, Ксения… Привиденията са специалитета ти — рече и се отдалечи към групата пазители, застанали в преддверието на лобито.

Огледах се нервно и се зачудих накъде да тръгна. Зоя не се виждаше никъде, което значеше, че още не бе намерила Майкъл и Юри. Запътих се в посока на коридора, който водеше до Церемониалната зала. До слуха ми стигнаха разговори на италиански и на английски, няколко жени разговаряха шумно на руски със силен френски акцент. Колкото повече приближавах залата, с толкова повече хора трябваше да се разминавам. Повечето, които вдигнеха очи към лицето ми, оставаха загледани в мен, и се зачудих откъде бяха разбрали вече, че аз съм вестителката, която е изживяла смъртта на Крамаренко. Няколко мъже ми кимнаха подчертано любезно и ми сториха път с лек поклон. Други направо се представяха и ме заговаряха без никакво притеснение. Започвах да се чувствам все по-зле. Беше ми трудно да поддържам усмивката си и се стараех да остана незабелязана. Реших да намеря някое усамотено място. Щях да търся Зоя по-късно. Запътих се към една от малките дневни на приземния етаж. Едва ли я бяха обособили за събитието и се надявах да няма никого там.

Преди да свия по коридора, зърнах лицето на Казимир Буковски. Беше облечен по същия помпозен начин като първия път, когато го видях. Вместо вратовръзка, бе съчетал лъскавия си тъмно син костюм с червено фишу, а издължените върхове на обувките му бяха излъскани до блясък и спокойно можех да оправя грима си в отражението върху тях. Без да усетя се бях зазяпала в него и той срещна погледа ми. Усмихна ми се по същия зловещ начин като последния път и по тялото ми пробягаха тръпки. Побързах да се извърна и се сблъсках с Майкъл.

— Ксения, какво има?

Обгърна ме с ръце.

— Извинявай, Майк. Не те видях — измънках. — Къде са другите? — той се загледа в лицето ми и нещо в изражението му ме озадачи.

— Какво има?

— Толкова си красива — отвърна, все още загледан в мен. Начинът, по който го каза, ме накара да се изчервя.

— Случило ли се е нещо, Екс? — запита ме.

— Не, нищо — отвърнах.

Не можех да му обясня какво бях почувствала, когато погледът ми срещна този на Буковски.

— Хайде, Юри и Зоя те търсеха — поведе ме обратно към залата. И той като всички останали беше спазил етикета и носеше тъмносив костюм с бледосиня риза. Вратовръзката беше в същия тон като костюма, но райето ѝ беше по-тъмно. Косата му беше все така разрошена и перчемът му стърчеше над челото. Изглеждаше добре. Много добре.

Върнахме се в залата и установих с тревога, че се бяха събрали още повече хора, ако изобщо беше възможно. В центъра беше поставен олтар, а на него — икона. Проправих си път през тълпата и когато се вгледах в нея, установих, че беше изображение на пророчицата.

— Нима са я канонизирали? — попитах изненадана.

Майкъл постави ръка на рамото ми.

— Да. Тя вече не е просто наша светица.

— Светица на всички християни… — прошепнах, зашеметена от прозрението.

— Оказала ти е голяма чест, Ксения — намеси се Романова в разговора. Не бях забелязала кога се беше появила. — Споделила е с теб нещо, за което мечтаят хиляди вестители. Но само на теб е позволила да се докоснеш до нея.

— Ще ми се да не го беше правила — рекох мрачно.

Погледнах и за пореден път се изумих на красотата ѝ. Не беше млада, но бе запазила младостта си. И въпреки това в очите ѝ се четеше опит. Рядко някой притежаваше това съчетание.

— Може би точно затова го е направила — рече и се усмихна тъжно. — С теб имахме много пререкания, Ксения. Но ще се радвам тази вечер да ги забравиш и да направиш нещо за мен — аз я погледнах с интерес. — Искам да те помоля да се изправиш пред гостите и да разкажеш истината. Разкажи им какво си преживяла, разкажи им какво видя в предсмъртния ѝ час.

Изгледах я ужасено и поклатих глава.

— Не мога. Не мисля, че е добра идея.

— Истината винаги е за предпочитане пред измамата.

— Не и днес. Огледай се. Всички са тук, за да почетат живота ѝ. Да отдадат признание на добрините, които е сторила, на животите, които е спасила. Никой не иска да чуе за страданията, които е изпитала преди смъртта си.

— Именно страданията я направиха това, което е. И именно силата ѝ въпреки тези страдания я направи светица за всички нас — рече одухотворено.

Докато говореше, очите ѝ горяха с плам.

— Няма нищо свято в начина, по който беше убита — отвърнах студено.

— Изненадана съм, че защитаваш паметта ѝ по този начин след като дори не знаеше за нея преди тя да се свърже с теб.

— Но това, което ни свързва, ще запомня през целия си живот — отвърнах.

— Ксения, хората заслужават да знаят истината.

— Но те знаят истината. Нужно ли е да им описвам начина, по който вампирът я разкъса? Как кръвта ѝ се стичаше на локва около нея? — изумих се.

Как беше възможно да мисли само и единствено за спектакъла?

— Хората ще се погнусят от това, Наталия.

— Всички тук са вестители, Ксения. Всички сме виждали ужасите на кръвожадните.

— Не искаш ли да бъде запомнена с жертвоготовността и с доброто, което е вършела?

Наталия въздъхна нетърпеливо и стисна устни.

— Тъй като ти си последната, която се е докоснала до душата ѝ, е твой дълг да излезеш отпред и да почетеш паметта ѝ. Смъртта е част от живота.

Тя ме гледаше, решена да извоюва победа.

— Както искаш — отвърнах студено. — Това си е твоето парти все пак — и ѝ обърнах гръб.

— Направо ме изумяваш, Ксения! — каза ми развълнувано Майкъл. Никога не съм чувал някого да ѝ говори така.

— И по-зле е било — рекох.

Той ме погледна с интерес.

— Знам, че между вас има напрежение, но винаги съм мислел, че е заради нетърпимостта ти към високомерието ѝ. Но сега си мисля, че е нещо повече — каза подозрително.

— Нищо, за което си заслужава да говорим — отвърнах и се отправих към дъното на Церемониалната зала.

Беше трудно да си проправя път и се зачудих как пазителите успяват да видят нещо в цялата тази суматоха.

— Ето къде си! — извиках на Зоя, когато я видях да влиза подръка с Юри.

Изглеждаше щастлива и на лицето ѝ беше разцъфнала усмивка. Не изпитвала такива чувства, друг път!

— Ксения, изглеждаш страхотно! — възкликна Юри като ме видя.

— Не по-добре от Зоя — отвърнах и му смигнах.

Той се засмя и я погледна нежно.

— Малко ѝ оставаше да докара инфаркт на мъжете докато минаваше покрай тях — рече и се изправи гордо до нея.

Както винаги, Юри изглеждаше добре. Костюмът му прилягаше идеално и изглеждаше авторитетно в него.

— Започваме — намеси се Майкъл и посочи към средата на залата.

Членовете на Ордена се бяха наредили в кръг около олтара и бяха свели поглед. Във въздуха зазвуча нежната мелодия на симфония от Николай Римски-Корсаков, преплетена с ангелските гласове на църковен хор. Пространството се изпълни с тъжна сладост. Лицата на гостите моментално се промениха и на мястото на оживените разговори се възцариха тишина и меланхолия. Не беше нито потискащо, нито мъчително. Беше опияняващо. Долових миризмата на тамян. Но нищо друго в ритуала не напомняше за християнски обред.

Залата притъмня и пламъците от старинните свещници се откроиха — също като светулки, играещи в нощта. Бях затаила дъх. Гърдите ми се надигнаха от вълнението, което ме обзе. Опитвах се да мисля за образа ѝ и за начина, по който застиналите ѝ очи гледаха в мен. Опитах се да си представя каква е била приживе. Как е изглеждало лицето ѝ докато е била млада. Как се е усмихвали, когато е била щастлива. И как душата ѝ е разцъфвала, когато е успявала да помогне на някого. Нещо ме теглеше силно към нея, искаше ми се да протегна ръка в пространството пред мен и да я докосна.

В този миг осъзнах, че действително се бях пресегнала напред, защото Майкъл улови ръката ми и я стисна нежно в дланите си. Усетих подкрепата му. Тиха и спотаена, но беше там. Почувствах, че около мен се надига кълбо от светлина. Едва доловимо, но можех да го видя. Сякаш се случваше нещо духовно извисяващо. Надявах се да е тук, сред нас и сърцето ѝ да се изпълни с обичта на всички, които бяха дошли да уважат паметта ѝ. Надявах се добрината, която бе сторила, да ѝ се върне и тя да намери покой. Членовете на Ордена бавно надигнаха глави и огледаха хората, събрали се около тях. Неусетно музиката стихна и в залата се възцари тишина. Очите на Наталия бяха блеснали от напиращи сълзи. Егоров прочисти гърлото си и отправи поглед към гостите:

— Благодарим ви, че сте сред нас в този ден, братя и сестри. Една велика жена ни събра тук, на това място. Обичта ни към нея ни държи заедно и вярвам, че името ѝ никога няма да бъде забравено. Вера Крамаренко не беше просто вестител. Тя беше силна и състрадателна жена, която посвети живота си на борбата в името на доброто. Тя беше наша пророчица, а от днес и призната за светица на целия православен християнски свят — гласът му беше стабилен и вълнението не успя да го разколебае.

Гледаше ведро напред и думите му извикваха усмивки по лицата на хората.

— Вера Крамаренко вярваше в Бог, но това, което малко от вас таят, е, че най-много от всичко тя вярваше в хората. Вярваше в добрината и необятната сила, която притежават. Защото те, макар да не разчитат на силата на виденията като нас, вестителите, или на силата на тялото като солдатите, оцеляват въпреки всичко. Вера вярваше в това, че нашият живот е с една-единствена цел и тя е да ги защитаваме. През живота на Пророчицата ни се случиха много промени, но тя никога не възропта. Един ден се обърна към мен и ми каза: „Пьотр, промяната не е нито лоша, нито добра. Тя е това, което е и просто съществува“ — той се усмихна, върнал се назад в спомените си — и тя знаеше по-добре от нас. Загуби всичко и продължи напред. След това светът беше в краката ѝ, и тя пак продължи напред.

Лицата на гостите бяха озарени от думите на Егоров и го гледаха с носталгия. След миг Романова направи крачка към него и той и отстъпи мястото си.

— Братя и сестри, всеки от нас съхранява в себе си нещо от Пророчицата. На мнозина от нас е помогнала. Дала ни е посока в бъдещето, прояснила е мислите ни и ни е дарила с обичта и увереността, от които сме имали нужда. Спомням си колко беше красива в младостта си. Тогава бях дете и тя ми се стори като холивудска звезда — засмя се. — Дори тогава носеше белезите на страданието и това, което бе преживяла. Но ги носеше с гордост. За нея силата на духа беше символ на вярата. „Ако човек не намери сили вътре в себе си да се изправи срещу нещастието, Бог не може да му помогне“, казваше. И беше права. Тя вярваше в Господ неимоверно, а аз вярвам, че сега душата ѝ почива в мир и е приета в небесното царство.

Наталия говореше кротко и гласът ѝ беше ясен. Обхождаше с очи всяко лице и когато стигна до моето, улових погледа ѝ. Направих уверено крачка напред и ѝ дадох знак. Тя ме разбра и кимна едва забележимо.

— Поколения напред ще се уповават на мъдростта ѝ и на великата сила, която притежаваше. Вестители ще се връщат към нея, за да научат поне една малка част от това, което тя показа приживе. Вера разбираше хората около себе си и лесно надникваше в душата им. Сред нас има един човек, който е докоснал с нещо пророчицата и тя е видяла светлината в душата му. Ксения — погледна ме, — би ли дошла?

Беше протегнала ръка към мен. Прииска ми се да избягам, но знаех, че беше признак на слабост. Сама бях показала готовността си на Наталия. Не можех да се отметна. Усетих погледите на присъстващите върху себе си. Почувствах се уязвима, но изправих гръб и пристъпих напред. Обърнах се с лице към тълпата и погледът ми веднага попадна върху Игор. Той ми се усмихна някак натъжено и ми вдъхна кураж чак от другия край на залата. Беше с мен.

— Не познавам Пророчицата и никога не съм имала честта да се срещна с нея — казах високо. — Тя се свърза с мен. Преди два месеца, когато пристигнах в Москва, Вера Крамаренко отвори душата си пред мен. Видях последните мигове от живота ѝ пред очите си.

Думите ми предизвикаха ахканията на няколко от гостите и залата се изпълни с жужене. Преглътнах.

— Изживях смъртта ѝ и се свързах с душата ѝ в предсмъртния ѝ час. Не знам защо бе избрала точно мен, но ми се иска да вярвам, че съм успяла да бъда някаква утеха за нея в онзи момент — продължих.

Вниманието отново бе съсредоточено върху мен. Бяха притаили дъх в очакване на следващите ми думи.

— Всички знаем как Вера изгуби живота си. Може би трябва да кажа „как ѝ беше отнет“. Няма да ви разказвам за страданията и мъките, които е изпитала. Ще ви разкажа за силата, която прояви. Дори тогава Вера Крамаренко намери сили в себе си да устои на страха. Той беше там, разбира се. Всеки би се страхувал от такава смърт. Но не му обърна внимание. Нито на болката. Беше отправила взор към Господ, а устните ѝ шепнеха молитва към Него. Молеше Го да спаси душата ѝ въпреки всички грехове. Защото няма човек, който не греши. И няма човек, на когото да не може да бъде простено. Молитвата ѝ беше искрена и не беше провокирана от ужаса, който изпитваше, а от любовта и силата, която изпълваше душата ѝ. В последния си час тя намери сили да поиска прошка са грешките си и да потърси милост за слабостта си. Вера е била велика жена. Но не е била опиянена от силата на дарбата си. Преди вестител, Вера е била човек, и това трябва да запомним, когато отправяме молитва към нея. Защото светците са смъртни хора, които са доказали своята вяра чрез много страдания и чрез любов към Бога.

Тишината нахлу в мозъка ми и стегна гърлото ми. Очаквах нещо да се случи. Погледнах към Игор, който пръв наклони глава към гърдите си. След това го последваха други пазители. Вестителите около тях направиха същото и когато се огледах, всички присъстващи в огромната зала бяха застанали пред мен с наведени надолу глави. Ръката на Романова се отпусна на рамото ми.

— Всичко е наред, Ксения. Те ѝ отдават почит. Благодаря ти — каза и ме прегърна.

Останах смаяна от реакцията ѝ и кимнах сковано. След като се върнах на мястото си видях, че Орденът беше последвал примера на останалите и за втори път почиташе паметта на Пророчицата. Огледах се и лицето на една жена привлече моментално вниманието ми. Усетих цялото ми тяло да изригва в горещина. Сърцето ми заби бясно и когато се отправих към нея, по мен премина токов заряд, по-мощен от всякога. Може би тя също беше почувствала енергията ми, защото по лицето ѝ се беше изписало стъписване. Тази пламенност помежду ни ме привличаше като магнит. Жената ме гледаше втренчено и безмълвно, а аз не можех да откъсна очи от нейните — ясно сини, изпълнени с живот и буря от скрити противоречиви чувства. Сърцето ми не спираше да удря в гърдите ми и колкото повече приближавах, толкова по-силно можех да почувствам притеглянето ѝ. Една ръка обхвана китката ми, но се отскубнах без дори да видя на кого беше.

— Ксения? Какво има? — попита ме Зоя. — Ксения?

— Извинявайте, познаваме ли се? — попитах жената развълнувано.

Устните ѝ трепнаха за миг, но не реагира по никакъв друг начин.

— Ксения, какво става? — настоя Зоя, която не можеше да усети това, което изпитвах.

Местеше поглед ту към мен, ту към нея.

— Извинете ме — отвърна жената и профуча покрай нас.

Гласът ѝ отекна в главата ми и инстинктивно се втурнах след нея. Зоя ме последва и излязохме от Церемониалната зала. Жената се огледа през рамо и трескаво се отправи по дългия коридор, водещ към фоайето. Продължих да я следвам и долових стъпките на Зоя след себе си. Коридорът беше почти празен — всички бяха в залата при Ордена. Жената сви зад ъгъла и аз побързах да я настигна.

— Ксения, къде отиваш? — извика Зоя.

— Не мога да ти обясня — отвърнах.

Видях фигурата ѝ в далечината пред мен. Тя извади панически телефона от чантичката си и с нервни движения на пръстите започна да набира нечий номер. Продължаваше да върви. До нея изникна фигурата на един пазител и я последва. Втурнах се от страх, че ще я изгубя от поглед. Трябваше да я настигна и да зърна лицето ѝ още веднъж. Трябваше да разбера коя е. Тя излезе през тежката врата на Палатата, а пазителят я съпроводи към края на улицата.

— Обясни ми какво се е случило, Ксения! — възкликна Зоя.

Беше подхванала краищата на роклята си, за да не забавя крачка.

— Трябва да настигна онази жена — отвърнах без да я поглеждам. Тихо!

Спрях се и напрегнах слух, за да чуя какво казваше, докато беше на телефона. „Какво си направил, Владимир?!…“, гласът ѝ потрепери. С все същите нервни крачки продължи надолу по улицата и се скри зад следващия ъгъл. Обърнах се назад да видя дали Зоя беше близо и видях, че една фигура стоеше на входа на Палатата и ни наблюдаваше. Стори ми се, че различих лицето на Давид Буковски синът в сянката на баща си.

— Зоя, върни се обратно — казах ѝ.

— Няма да те оставя сама — възрази.

Продължаваше да подтичва след мен. Краката ѝ се кривяха от токчетата, с които взимаше бързо крачките.

— Върни се вътре. Всичко ще бъде наред. Идвам след малко — казах настоятелно, но тя не се отказваше.

— Да се върнем двете! — замоли ме.

— Трябва да я настигна. После ще ти обясня.

Продължавах да вървя надолу по улицата и всеки момент щях да свия зад ъгъла, където беше изчезнала. Дъхът излизаше на пресекулки от устата ми и образуваше пара пред лицето ми. Студеният въздух на нощта сковаваше движенията ми. Потреперих. Завих в края на улицата и се огледах. Беше изчезнала. По дяволите!

— Къде е? — запитах отчаяно

— Какво ти става? Плашиш ме! — отвърна Зоя.

Гледаше ме със смесица от объркване и гняв.

— Зоя, моля те върни се обратно — погледнах я настойчиво.

Тя тръсна глава.

— Луда ли си? И да те оставя сама тук?

— Така ще съм по-спокойна.

— Ако се върна, ще пратя цяла хайка пазители по петите ти да те довлекат в палатата! — закани се.

Бузите ѝ бяха зачервени от тичането, а кожата на ръцете — настръхнала от студа. Косата ѝ бе разрошена и за първи път не я виждах в перфектно състояние.

— Трябва да намеря тази жена. Усетих нещо. Беше нещо свързано с вестителя в мен — казах настойчиво. — Не можеш да разбереш…

— Видение? — запита.

— Не, нещо различно.

Тя ме изгледа продължително и най-накрая кимна смръщено.

— Добре, ще обиколим още няколко пресечки, но после се връщаме. Хайде, да побързаме.

Глава 18

Звукът от отекващите по паважа токчета на обувките ми раздираше тишината на тази част от Москва. Районът бе изолиран, улиците — сгушени сред ниски стари сгради и оголени през зимата дървета. Въздухът бе притихнал сякаш предстоеше да се случи нещо съдбоносно. Оглеждах се през рамо, подтикната от безпокойство. С всяка следваща стъпка тревогата ми се засилваше. Беше заседнала високо в стомаха и притискаше гърдите ми. Но поривът да последвам жената беше по-силен. Мракът се беше спуснал необятно и малкото улични лампи не успяваха да осветят с мъждивата си светлинка тротоарите. Дочувах накъсаното дишане на Зоя, която вървеше неотлъчно до мен.

— Ксения, обиколихме всички улици наоколо. Да се прибираме — примоли се и усетих притеснението ѝ.

— Усещам, че е наблизо. Не е възможно да е изчезнала. Не бяхме толкова далеч от нея — отвърнах настоятелно.

— Ако колата ѝ е била паркирана наблизо, си е тръгнала отдавна гласът ѝ потрепери.

Студът се просмукваше в дробовете ми. Пръстите на ръцете ми бяха изтръпнали. Продължавах да се взирам в тъмнината и напрегнах слуха си, за да доловя нещо. Някакъв знак.

— Трябва да знам коя е — отвърнах отчаяно.

— Защо е толкова важно? Струва ли си да рискуваме да стоим отвън като ходещи мишени? — запита нетърпеливо.

Аз се вгледах в очите ѝ. Бяха разширени от страх. Не беше честно да я въвличам в това. Беше права — опасността бе твърде голяма.

— Добре. Да се връщаме — отговорих и се обърнах бавно назад.

Бяхме се отдалечили доста и сигурно щяхме да вървим поне петнайсет минути, за да излезем на улицата, водеща до палатата. Тревогата ми се засилваше. Долавях нещо зловещо, надвиснало над нас. Престани, помислих си, оставяш се да те води страха. Погледнах към Зоя и се притесних още повече. На лицето ѝ бе изписано същото лошо предчувствие. Токчетата ни тракаха, забиваха се остро в мозъка ми. Троп-троп-троп. Нищо друго. Влагата се всмука в роклята ми. Дъхът ми излизаше като призрачна пара пред лицето ми. Чувах собственото си забързано дишане.

— Нещо не е наред — казах бавно.

В същия момент непознато усещане изригна в мен. Обърнах се рязко и видях три тъмни фигури да изскачат от сенките на една рушаща се сграда. Спуснаха се светкавично към нас. Дъхът ми секна… Кръвожадни.

— Зоя, бягай! — изкрещях.

Чух писъка ѝ. Инстинктивно се пресегнах към нея и я избутах зад себе си. Нямаше време, вече бяха пред нас. Не можех да различа ясно очертанията им, бяха като едно цяло. Краката ми се бяха приковали към земята и единственото, което успя да ме изтръгне, беше ръката на Зоя. Тя ме задърпа трескаво след себе си и побягнах. Напрегнах мускулите си и се опитвах да се отскубна от заплахата, която ни гонеше. Въздухът се изпълни със злокобно напрежение.

— Ксения! — извика Зоя.

Стиснах ръката ѝ сякаш от това зависеше живота и на двете ни. Теглех я напред с всички сили.

— Няма да успеем!

— Повикай пазител, Зоя! — извиках ѝ. — Повикай когото и да е!

Мускулите на лицето ѝ трепнаха. Не смееше да затвори очи, но усетих напрежението в тялото ѝ.

— Не мога! — проплака. — Но ти можеш! Свържи се с Игор! — гласът ѝ изразяваше целия ужас, който я бе сковал.

Задърпах я по-силно напред. Имах чувството, че тялото ми се носи в безтегловност над земята. Не можех да го повикам. Всичко, за което можех да мисля, беше смъртта зад гърба ми. Усетих, че ни застигаха неестествено бързо. Нямаше да се измъкнем. В този момент тялото ми полетя напред под напора на нещо твърдо. Приземих се тежко на земята и чух писъците на Зоя. Тръснах глава и пред очите ми изникна лицето на вампира. Кръвта ми замръзна и ме скова ужас. Не можех да помръдна. Дори в мрака можех да различа остротата на чертите му. И тези очи… какъвто и цвят да са били някога, сега просто бяха мъртвешко сиви. И се впиваха в душата ми като нещо демонично черно. Вампирът ме притисна силно към земята. Бе затиснал корема и гърдите ми и държеше с ръцете си моите.

— Къде си мислиш, че ще избягаш? — гласът му беше по-студен от въздуха, раздиращ дробовете ми.

Опитах се да го изблъскам, но беше невъзможно. Зоя продължаваше да пищи. Погледнах панически към нея. Единият кръвожаден я държеше за тила и я притискаше към земята на колене. Другият стоеше изправен отстрани и ме наблюдаваше с интерес.

— Какво си мислиш, че ще направиш, вестителке? — погледна ме развеселено.

Копелето се забавляваше, смееше се в лицето ми. Изведнъж изпитах неописуем гняв. Изригна във вените ми като пожар и усетих прилив на непознати досега сили. Стегнах мускулите на тялото си и изритах вампира яростно от себе си. Той се преобърна и ме погледна изумен. Скочих бързо на крака и се втурнах към Зоя. В този момент първият вампир ме нападна и стовари удара си в гърба ми. Краката ми се подкосиха и залитнах настрани. Подпрях се на земята с ръка и се извърнах към него. Той понечи да ме удари отново, но избегнах удара му. Съпротивата ми го ядоса и реши да не се бави повече. В момента, в който се втурна към мен, издърпах Зоя от ръцете на кръвожадния, който я държеше прикована към земята. Беше се разсеял и наблюдаваше разигралата се сцена с интерес.

— По дяволите! Така ли ще стоиш? — изръмжа му първият.

Втурнах се надолу по улицата в посока на палатата и задърпах Зоя. Само след секунда обаче вампирът, който досега ме наблюдаваше отстрани, се появи пред мен и стовари железен юмрук в лицето ми. Главата ми политна назад.

— Ксения! Не!! — изкрещя Зоя.

— Бягай! — извиках ѝ и от устата ми потече кръв.

Гърлото ми се напълни с топлина и вкус на желязо. Кръвожадният, по-висок и по-здрав от останалите двама, застана пред мен и ме погледна отвисоко. На лицето му заигра злорада усмивка.

— Ксения Петрова, най-накрая! — рече въодушевено. — Ще ми окажеш ли честта да не се съпротивляваш повече? Не ми се иска да разкрася иначе хубавото ти лице.

Беше по-различен от останалите. Чертите му не бяха толкова мъртвешки, но от изражението и погледа му ме побиха тръпки. Страхът запълзя по кожата ми, вдърви крайниците ми.

— Пусни я! — рекох с прегракнал глас. — Щом искаш мен, пусни нея — кимнах към Зоя.

Очите ѝ бяха разширени от неописуем ужас. Беше се обгърнала с ръце и тялото ѝ потреперваше, може би от студа. А може би от мисълта, че след няколко секунди щяхме да бъдем мъртви.

— Защо ми е да я пускам? — изсмя се зловещо. — Все пак и за тях трябва да има някаква награда — посочи към другите двама.

— Тя не ти трябва. Не можеш да се храниш от нас — погледнах го с цялата злоба, която бушуваше в гърдите ми.

— Така е. Въпреки че трябва да призная — миришеш много апетитно… Колкото и странно да е това — каза той и се надвеси заплашително над мен. Продължаваше да се усмихва. — От друга страна мисълта да прекърша вратлето на малката ти приятелка ме изпълва с… копнеж.

Вгледах се в изражението му с чисто отвращение.

— Гадно копеле! — просъсках и се изплюх в лицето му.

Злобата в очите му достигна нови измерения и той оголи кучешките си зъби. Тялото ми реагира незабавно и се подготвих за атаката му. Той обаче се изправи и се приближи към Зоя с походка на хищник. Впи ноктите си в кожата на лицето ѝ и тя изстена. Потърка нос в бузата ѝ, предвкусващ удоволствието. Щеше да я убие. Тя ме погледна ужасено, очите ѝ се напълниха със сълзи. Сърцето ми заби лудешки.

— Пусни я! Разкарай си ръцете от нея! — изкрещях с цяло гърло.

Паниката стегна гърдите ми. Той ми направи знак да не мърдам.

— Една крачка и е мъртва — каза ледено. — Нали не искаш да бъдеш причината тя да умре? — по лицето му плъзна лукава усмивка.

Огледах се и видях, че другите двама стояха в готовност да ме нападнат само срещу един поглед на главатаря си.

— Какво искаш? Защо просто не ме убиеш, а? — предизвиках го.

Трябваше да се отдалечи от нея. Може би пазителите все пак щяха да ни намерят и да я спасят точно навреме.

— Защо да го правя сега като мога да измисля толкова много начини да те измъчвам? — отвърна злорадо. — И тогава наистина ще ме молиш да те убия.

Гневът ми гореше под кожата. Впивах нокти в дланите си, за да се удържа да не му се нахвърля. Знаех, че нямам шанс срещу него. Един глупав ход и всичко щеше да отиде по дяволите.

— Защо ме преследвате? — запитах го. — Защо точно мен?

Той се изсмя и стисна челюстта на Зоя. Тя простена по-силно.

Струйка кръв се стече по лицето ѝ.

— Прекалено любознателна си, Ксения. Не си в позиция да задаваш въпроси.

— Няма ли да приключваме с това? — провикна се единият вампир.

Беше нетърпелив да получи наградата си — Зоя.

— И дотам ще стигнем — главатарят му го изгледа кръвнишки.

— Просто я вземи, а другата остави на нас — рече и се вгледа нетърпеливо в Зоя.

— Млъквай! — изкрещя вампирът. — Дръж си устата затворена!

Очите му заискриха с животинска настървеност. Извърна лице към Зоя, запрати я с един удар назад и тя се удари в стълба на уличната лампа. Нещо изпука и тялото ѝ остана неподвижно, отпуснато на земята. Чух собствения си вик и се нахвърлих върху него. Изблъсках го с всички сили към стената на сградата и се вкопчих в тялото му. Стоварих юмрука си в лицето му и пръстите ми се напоиха с кръвта му. От устата му се изтръгна ръмжене. В същия миг той стисна китката ми и я изви рязко назад. Изпищях от болка. Изрита ме в краката и паднах. Уви гневно косата ми около ръката си и ме повлече към двамата вампири. От болка пред очите ми заиграха зелени и бели петна. Опитах се да го изритам, да се отскубна от безмилостните му ръце, но той продължаваше да ме влачи.

В този момент усетих раздвижване и той отпусна хватката си. Преобърна се настрани и се претърколи шумно на земята. Огледах се панически и различих нови силуети. Не можех да фокусирам погледа си, но разбрах, че вампирите си имаха нов противник. Пазителите бяха дошли. Опрях ръце в земята и изстенах от болка. Китката ми увисна във въздуха, пулсираща. Подпрях се на лакът и залазих далеч от мястото на сражението. Трескаво затърсих Зоя с очи. Лежеше безжизнено на земята с гръб към мен. Придвижих се към нея и обхванах внимателно лицето ѝ. Беше бледа, но долових пулса ѝ облекчено. Нещо проблесна пред погледа ми и с ужас установих, че това беше кръвта ѝ. Притиснах с пръсти главата ѝ и панически се опитвах да намеря мястото, откъдето се стичаше. Локвата се разпростираше все повече и повече.

— Зоя, не! Моля те, не умирай! — проплаках.

Ръцете ми трепереха и се огледах назад.

— Задръж малко, Зоя! Всеки момент ще те отведем оттук!

Някой се пресегна към мен и хвана рамото ми. Извъртях се моментално и го нападнах.

— Ксения! — извика. — Аз съм!

Видях лицето на Игор пред себе си. Бях вкопчила ръцете си в него в опит да го изтласкам надалеч.

— Игор! Слава Богу! — проплаках. — Отведи я! Моля те, махни я оттук…

Той ме вдигна на крака и ме притисна към себе си. На лицето му се изписа облекчение.

— Моля те, Игор! — извиках. — Махни я оттук! Всичко… всичко е в кръв!

— Спокойно, Ксения — гласът му звучеше твърдо.

Той погледна към Зоя и се извърна към единия от пазителите. Останалите двама бяха заети в ожесточена битка с кръвожадните.

— Казимов! Отведи ги оттук, бързо! — извика. — Към колата!

Пазителят се втурна към нас и вдигна Зоя на ръце. Игор ме затегли в посока на мястото, където бяха паркирали джипа. Ръцете му ме държаха здраво сякаш се страхуваше да не побягна. Аз влачех краката си по земята и дори не можех да усетя дали все още бях с обувки.

— Господи, Ксения! — гласът му потрепери. — Господи!

Гледаше напред и не можеше да обърне лицето си към мен. Бе стиснал челюст и в очите му бушуваше буря от противоречиви емоции. Стигнахме колата и той ме настани на задната седалка. Коленичи пред мен и най-накрая ме погледна. Обхвана лицето ми с длани и в очите му се изписа мъчителна болка.

— Какво щях да правя, Ксения! Ако беше мъртва… — той опря чело в моето и притисна силно главата ми към гърдите си.

Преплете пръсти в косата ми и вдигна рязко глава.

— Всичко ще бъде наред — увери ме.

Аз го гледах, останала без дъх. Страхът и ужаса, размити с облекчението, че той беше тук, бяха парализирали мозъка ми. Единственото, което можех ясно да доловя беше мириса на кожата му толкова познат, така приютяващ.

— Тръгвай! — извика на пазителя и се отдръпна.

Двигателят изръмжа. Погледнах отново към Игор и тогава се случи. Вампирът изскочи от сенките зад гърба му и го запрати с мощен удар пред колата. Тялото му се удари тежко в страничната броня и се просна на земята.

— Игор! — изкрещях.

Понечих да отворя вратата, но пазителят се беше пресегнал от шофьорското място и сграбчи ръката ми, сякаш беше предвидил какво щях да направя.

— Не! Пусни ме!

— Ксения, стой в колата! — заповяда ми. — Стой в колата и не мърдай оттук!

Той погледна колебливо към Зоя сякаш не знаеше какво да стори. Не искаше да ни напусне, но не можеше да остави кръвожадния да убие Игор.

— Пази я. Заключи вратите!

Аз опрях длани в прозореца на колата и се опитах да видя какво се случва. Казимов нападна кръвожадния и го отблъсна. Във въздуха проблесна острие. Беше извадил нещо подобно на кинжал. Замахна, но кръвожадният избегна удара му. Беше оголил кучешките си зъби и се движеше плавно, готов да нападне. Пазителят се приближи с един скок към него и отново замахна, но вампирът блокира атаката и изби оръжието от ръцете му. Вкопчи се в него и се стовариха на земята. Не можех да различа кой надделяваше, телата им се преплитаха ловко с движенията на хищници.

Съзрях Игор да приближава. Беше с гръб към мен, но можех да доловя силата, която излъчваше. Тялото му, изтъкано от мускули, се извиси над двамата и само с едно движение изтласка кръвожадния. Сега бяха двама на един. Игор не дочака атаката му. Нахвърли се срещу него и стовари удара си в лицето му. Вампирът изгуби равновесие и падна в краката му. Игор се пресегна към кинжала си, мускулите на ръцете и на гърба му се изпънаха, на лицето му падна познатата черна сянка. С един замах отряза главата му. Кръвта бликна като фонтан. Наблюдавах сцената със затаен дъх и издишах шумно чак когато се обърна. Той улови погледа ми и ме погледна ядно.

— Тръгвай, по дяволите! — замахна гневно напред. — Не спирай докато не стигнеш Палатата!

Преместих се на предната седалка и трескаво заопипвах с пръсти ключовете в стартера. Тъкмо щях да завъртя ключа, когато един оглушителен трясък от лявата ми страна ме накара да замръзна. Очите ми срещнаха тези на кръвожадния. Онзи кръвожаден. Сърцето ми заби като лудо и кръвта се отдръпна от лицето ми. Той се пресегна през счупения прозорец и ме улови за косата. Отключи вратата и ме изтика навън. В последния момент погледнах към Игор. Заедно с другия пазител бяха заобиколени от поне седем или осем кръвожадни, подредени в кръг. Обикаляха около тях като хищници, дебнещи плячката си. Другите двама пазители се биеха с още поне петима. Нямахме никакъв шанс.

Всичко след това се случи като на забавен каданс. Кръвожадният ме просна на земята и ме повлече към останалите вампири. Аз крещях от болка. Кожата ми се раздираше в камъните, а главата ми пулсираше като подпалена. Подмина Игор и останалите си „колеги“. Цареше пълен хаос. Чух виковете и ръмженето им. Чувах и ударите им. Игор се биеше едновременно с четирима. Кръвожадният ме хвърли пред себе си и просъска:

— Нямаш представа колко много ще съжаляваш по-късно, че извика тези пазители.

Аз го изгледах кръвнишки. Лицето му се бе сгърчило от злоба.

— Изкушавам се да те убия още сега…

— Защо не го направиш тогава, боклук скапан? — изкрещях. — Направи го!

— Откъде тази самоувереност у една малка вестителка? — набере се над мен. — Не, Ксения, имаме много работа преди отново да ме замолиш да те убия.

Той направи крачка напред и в този момент видях ножа. Лежеше близо до ръката ми, избит от хватката на някой от пазителите. Ако можех само да се пресегна…

— Значи искаш да ме оставиш за по-късно, така ли? — просъсках. — Не се ли притесняваш, че някой от гнусните ти приятелчета ще те изпревари?

На лицето му плъзна лукава усмивка. Очите му светнаха като ледена стомана.

— Достатъчно удоволствие ще бъде просто да те накарам да млъкнеш. Засега — каза и скочи.

Пръстите ми напипаха ножа. Грабнах го в последния момент и замахнах към вампира. Той го избегна на косъм, но гневът му кипна.

— Какво си въобразяваш, че можеш да направиш с това?

Хвана главата ми и ме блъсна в земята. Челото ми отекна в прерязваща болка от удара, но не изпусках ножа. Той се нахвърли върху мен и в същия момент го прободох. Камата потъна дълбоко в гърдите му. Очите му спряха върху моите, а устата му зина стъписано. Натиснах кинжала по-навътре с последно усилие. Не бях улучила сърцето му. Все още дишаше. Трябваше да побягна. Но не можех да помръдна от ужас. Яростта в погледа му ме сковаваше. Той изтръгна ножа от плътта си и оголи зъби. Насочи оръжието заплашително към мен и с ниско ръмжене ме стисна за гърлото.

В този момент Игор го хвана за ръцете и го изтласка далеч. Камата падна в краката ми. Кръвожадният скочи към него и се вкопчиха в ожесточена схватка. Нанасяха си удар след удар, преплитаха груба, жестока сила, борещи се за надмощие. Сърцето ми се стегна. Не можех да гледам това. Игор беше като торнадо, помитащо всичко по пътя си, но кръвожадният не му отстъпваше по мощ. Той се пресегна настървено към него и за малко да го повали на земята. Игор обаче го издебна и с едно завъртане го приклещи под тялото си. Извади кинжала и го насочи към гърдите му. Точно преди да го забие обаче, викът на Зоя привлече вниманието му и той я потърси с очи. Вампирът се възползва от моментното му разсейване и с един тласък насочи кинжала на Игор към собствените му гърди. В този момент като насън политнах към него и яростно забих ножа си право в сърцето му. От гърдите му излезе свистене и той се отпусна безжизнено назад.

Игор ме погледна изумено и за част от секундата помислих, че е изпаднал в паника. След миг обаче стисна дръжката на ножа, забит в гърдите на кръвожадния, и с обиграно движение изтръгна с хрущене сърцето му. Очите ми се разшириха от потресаващата гледка. Вампирът лежеше по гръб с разперени ръце, сърцето му се подаваше от гърдите му. Съвсем малко, но можех да го видя. Стомахът ми се обърна и се извъртях настрани, за да повърна. Игор се втурна към Зоя, но един от пазителите вече беше убил последния останал вампир. Зоя отново бе изгубила съзнание.

Огледах се. Рушащите се фасади на старите сгради бяха надвиснали злокобно над нас, а клоните на дърветата бяха застинали във времето. Въздухът бе натежал и се стелеше плътно между мен и труповете. Всичко бе в кръв и разруха. С ужас видях тялото из единия пазител недалеч от мен. Беше мъртъв, заобиколен от обезглавени вампири и тела с изтръгнати сърца. Погледнах надолу към окървавените си ръце и тялото ми се разтресе неудържимо в конвулсии. Но очите ми бяха пресъхнали. Игор се приближи бавно към мен и ме погледна притеснено. Направи още няколко крачки и ме придърпа към себе си. Останах отпусната в прегръдката му и сълзите най-накрая потекоха. Той погали нежно косата ми. Беше сгъстена от кръв и кал. Дишах насечено и се опитвах да се успокоя.

— Всичко е наред, Ксения — каза ми нежно.

Продължаваше да милва главата ми. Отпуснах се в него както беше седнал на земята.

— Всичко ще се оправи — прошепна.

Извърнах лице към неговото и той ме погледна с изражение, в което бе изписана болка. Погледът му се плъзна по челото ми и той затвори очи. Вдигна ме на ръце и ми помогна да се изправя.

— Трябва да отидем в болницата.

— Добре съм. Но Зоя… — гласът ми потрепери. — Тя е много зле, Игор — проплаках.

— Ще се погрижим за Зоя — поведе ме той към колата.

Седнах на задната седалка и положих главата на Зоя в скута си.

Пазителят бе притиснал раната на главата ѝ с парче плат. Забелязах, че ръкавът на ризата му бе скъсан. Игор се плъзна на седалката до мен и кимна на другия пазител да потегли. Отвори прозореца на колата и се обърна към Казимов, който стоеше отвън.

— Казимов — рече мрачно, — донеси Саша обратно. Не го оставяй тук.

Казимов кимна бавно и погледна с тъга към мъртвото тяло на пазителя.

Колата потегли. Игор наметна сакото си върху раменете ми и наведе глава. Беше още с костюма от помена в Палатата. Носеше следите на битката по себе си. По лицето си имаше засъхнала кръв и ризата му бе раздрана. Беше покрит с мръсотия и прах. Черните петна бяха от кръвта на вампирите. Вгледах се в начина, по който бе подпрял главата си с ръце. Изглеждаше изтощен.

— Игор — гласът ми трепереше.

Той вдигна бавно поглед към мен.

— Ранена си — рече с дрезгав глас. — Какво се случи, Ксения?

Беше снишил гласа си.

— Вината е моя — отвърнах мъчително. — Вината е моя… Ако Зоя…

— Не си го помисляй — прекъсна ме. — Ще се погрижим за Зоя — синьо-зелените му очи уловиха моите с непреклонен поглед. — Ще се погрижим и за теб.

— Добре съм — побързах да кажа.

— Не, не си — долових потиснатия гняв в гласа му.

Опитваше се да бъде спокоен.

— Цялата си покрита в рани. Не мога да повярвам, че си в съзнание.

Аз погледнах към краката си. Роклята ми бе раздрана и едва покриваше тялото ми. Бях помислила, че повечето от кръвта е на вампира, но сега осъзнах, че беше моята. Не казах нищо. Вината ме разяждаше отвътре. Никога нямаше да си простя случило се. Ако не се бях втурнала след онази жена, Зоя сега щеше да бъде добре. И онзи пазител нямаше да бъде мъртъв. Колата спря пред болницата и пазителите моментално изскочиха навън. Преди да изнесат Зоя на ръце, Игор им нареди да облекат дългите си палта. Вероятно не искаше да привличат вниманието на лекарите и посетителите с окървавените си дрехи. Излязох от колата, а той внимателно ме държеше над лакътя и ме прикрепяше, докато вървях.

— Как ни намерихте? — попитах го, докато откарваха Зоя в спешното отделение.

Опитвах се да не мисля какво ще се случи оттук натам.

— Твоят приятел Холт. Майкъл — уточни. — Той получи видение, че сте нападнати. Каза ни къде да ви търсим — рече хладно и извърна поглед.

Спазваше дистанция.

— Видението ми се е сбъднало… — казах с разширени от изумление очи.

Той ме погледна мрачно и потисна един гневен изблик.

— Защо го направихте, Ксения? Защо излязохте навън? — запита ниско.

— Не беше умишлено, Игор — отвърнах развълнувано. — Казах на Зоя да се прибере, но тя не искаш да ме остави сама — погледнах го умолително и една сълза се отрони по бузата ми. — Не мислех, че ще се случи.

— Можеше да си мъртва! — извика и това привлече вниманието на чакащите и на някои от лекарите и сестрите.

Той прокара нервно ръка през косата си и направи няколко крачки в кръг.

— Ако Майкъл не беше получил това видение, сега щеше да си мъртва.

— Но не съм — рекох, а той ме изгледа кръвнишки.

— Не смей да казваш нищо — предупреди ме с ледени нотки в гласа. — Замълчи!

В този момент през вратата нахлуха Юри и Майкъл, съпроводени от двама пазители. Зад тях вървяха Романова и Николаевич.

— Чуй ме, Ксения — рече ми припряно. — Не казвай на никого за това, което направи.

— За какво говориш? — погледнах го объркано.

— Никой не трябва да научава, че уби кръвожадния — рече твърдо и стисна окуражително ръката ми. — Вярваш ли ми? — аз кимнах автоматично. — Не казвай нищо.

— Ксения! — Майкъл дотича до мен и ме прегърна отчаяно.

Аз изстенах от болка и Игор го отмести назад.

— Ранена е, Майкъл, не виждаш ли? — каза раздразнено.

Майкъл ме погледна разтревожено и се отмести още по-надалеч.

— Ксения, Господи! — прошепна, загубил дар слово.

Очите му шареха по кръвта и мръсотията по тялото ми и дрипата, в която се бе превърнала роклята ми.

— Добре ли си? — попита без да отмества очи от разранените ми крака.

— Добре ли ти изглежда? — рече Игор, изгубил търпение.

След миг обаче се овладя и погледът му омекна, въпреки че Майкъл продължи да го гледа засегнато.

— Ранена е. Трябваше да я приемат за преглед досега — погледнах встрани и забелязах начина, по който Юри гледаше към Игор. Сетих се за видението си и как Юри искаше да тръгне с него, но Игор не му позволи. Но какво още беше казал Юри?

— Майкъл, какво се случи? — запитах го нетърпеливо.

— Какво имаш предвид? — попита озадачен.

— С видението? Какво видя?

Игор и Майкъл се спогледаха.

— Видях, че ви нападат. Видях лицата на вампирите и улицата, на която ви държаха в капан — устните му трепереха. — Видях го как захвърли Зоя в уличния стълб, а теб влачеше по земята и кожата ти се раздираше по паважа.

— Къде е Зоя? — запита Юри.

Тялото му се бе стегнало от напрежение, а ръцете му бяха здраво стиснати в юмруци.

— В интензивното е — каза Игор.

Юри сгърчи лице от напиращите емоции.

— Ще се оправи, Юри — погледна го уверено. — Стигнахме навреме.

— Не бих казал, че сте стигнали навреме след като животът на Зоя е под въпрос — отвърна язвително и се отдалечи от нас.

Крачеше нервно и не можеше да си намери място. Аз седнах на канапето и опрях глава в коленете си.

— Това е. Няма да чакам повече — заяви Игор и ме вдигна. — Щом не може да се намери един доктор, който да дойде при теб, ние ще отидем при него.

— Ксения! — гневният вик на Романова ме стресна.

Крачеше ядосано към мен и имах чувството, че ще помете всичко по пътя си.

— Как можа? Това, че не можем да ти казваме какво да правиш, не значи, че трябва да вършиш всичко напук! Защо излезе навън? Защо напусна палатата?

— Наталия… — подех, но тя ми хвърли толкова смразяващ поглед, че думите заседнаха в гърлото ми.

— Не мога да повярвам, че съществува толкова безразсъдно момиче като теб! Къде ти беше акълът? Знаеш ли какво можеше да се… — гласът ѝ секна и тя ме погледна ужасено. Сетне извърна поглед към Игор, потресена. — Нападнали са те!

— Да — отвърнах уморено.

Светът пред очите ми започваше да се върти. Игор усети нестабилността ми и преди да се свлека на земята, ме пое в ръце и ме сложи на канапето.

— Нищо ми няма, просто ми се зави свят.

— Защо Ксения не е настанена в болницата? — извика Наталия и се огледа за някого, на когото да изкара гнева си. — Сестра! Какво си мислите, че правите? — продължаваше да мята мълнии и горкото момиче се огледа притеснено за помощ. — В чакалнята припада пациент, а вие дори не сте я прегледали още! Не ме гледайте така, а се размърдайте! Хайде! — извика и сестрата забърза към рецепцията.

На устните на Игор заигра усмивка.

— А ти, Ксения, ако не изглеждаше толкова ужасно, щеше да разбереш какво е да се разправяш с мен!

— Не сега, Наталия — прекъсна я Игор. Гласът му бе тих, но тонът — категоричен. — Не знаеш какво преживя.

Наталия ме погледна с някаква смесица от гняв и съчувствие и накрая се предаде.

— Зоя? — запита въпросително.

— Скоро ще знаем положението ѝ — отвърна Игор и прокара длан през косата ми, за да отмести няколко кичура от лицето ми.

Бях се отпуснала в канапето и се опитвах да фокусирам поглед. Може би от възбуда и напрежение не бях усетила изтощението и болката от нараняванията по тялото си. Сега обаче не можех да се помръдна. Сестрата се върна плахо и прошепна нещо на Наталия. Тя кимна рязко и даде знак на Игор да ме заведе в докторския кабинет.

— Ох, по дяволите! — изстенах. — Нали каза, че няма да ме боли!

— Казах, че няма да те боли толкова много… — прошепна Игор.

Аз му хвърлих един неодобрителен поглед и отново изстенах.

— Спокойно, след като приключат с промивката, ще ти сложат местна упойка — обясни ми той.

Седяхме в един от кабинетите в болницата и очевидно Игор се забавляваше да наблюдава тормоза, на който бях подложена от едрата сестра с пръсти като наденици.

— Ще остане ли белег? — попитах доктора, който седеше отстрани и подготвяше някакви мазила и инструменти.

— Раните ви са много. И са дълбоки — каза. — Но ако ни оставите да си свършим работата, след време няма да се забелязват особено — отвърна подразнено.

— Значи ще остане белег — заключих вкиснато.

Игор ми отправи един от любимите си погледи. Този, който ми казваше „Ти сериозно ли?“. Тъкмо се канех да му отвърна, когато отново подскочих от болка.

— Кога ще започнете да ме шиете? — попитах нетърпеливо.

— Всеки момент — промърмори докторът, съсредоточен в работата си.

След като приключи с шевовете и превръзките и ме изпрати да ми направят рентгенова снимка, за да се уверят, че нямам нищо счупено, докторът ми обясни подробно какво трябва да правя с раните и че трябва да дойда пак след няколко дни за повторен преглед. Аз завъртях очи от досада, но под изпитателния поглед на Игор изслушах търпеливо остатъка от напътствията му. Категорично обаче отказах да ме заведе обратно в Палатата.

— И дума да не става, Игор! — възразих. — Не ме интересува какво имаш да ми казваш. Оставам тук, при Зоя.

Игор ме погледна гневно и въздъхна.

— Изобщо не цениш живота си, Ксения! Идея си нямаш какъв късмет имаше, че се отърва жива! — той се наведе над мен и сниши гласа си. — Имаш ли представа какво можеше да се случи?

Аз отворих уста, но той не ме остави да говоря.

— Постъпила си глупаво — каза студено. — Действала си против всички инстинкти на вестителя и си поела риск не само за твоя живот, но и за този на Зоя.

Думите му ме удариха в лицето като шамар.

Известно време останах безмълвна, потънала във вината си. Зоя беше в интензивното. Още не знаехме в какво състояние беше, но беше зле. Много зле… И за всичко това бях виновна аз.

— Няма да се върна в Палатата. Ще остана тук, за да изчакам Зоя да се събуди — ако се събуди, помислих си.

Не, не мисли по този начин! Игор ме погледна гневно и се отпусна на канапето пред кабинета.

— Добре. Остани — рече накрая и потърка с пръсти слепоочията си. — Тогава аз също ще остана.

— Не е необходимо да го правиш — отвърнах.

— Напротив.

— Мина през много, Игор. Прибери се и си почини — настоях.

— Ти ли ми го казваш? — изгледа ме остро. — Погледни се, Ксения. Цялата си в шевове и бинтове. Не мога да те гледам така. Трябваше да те пазя — рече и се предаде.

Отпусна уморено глава на облегалката и се загледа в тавана.

— Правиш всичко възможно да се проваля, нали?

— Ти нямаш нищо общо с това! — възразих и го загледах изумено. — Не е твоя задача да ме пазиш!

— А на кого мислиш, че е? — попита ме гневно. — Обещах ти, че ако дойдеш тук, ще бъдеш в безопасност! И виж какво се случи! Първо изживя смъртта на Пророчицата, после видя смъртта на родителите си и се събуди белязана от случилото се, а сега… Кръвожадните се добраха до теб! Ако бях закъснял дори с една минута, щеше да си мъртва.

Гласът му бе дълбок, дрезгав. Казваше повече от думите му. Чувстваше дълг към мен — както към хората, които защитаваше. Това ме натъжи.

— Дори и да беше закъснял, нямаше да съм мъртва, Игор — казах тихо. — Той нямаше да ме убие. Поне не толкова скоро — стоварих се на канапето до него. — Вампирът искаше нещо от мен. Каза ми, че имаме още много работа преди отново да го замоля да ме убие…

Игор ме погледна съсредоточено и приближи лице към мен.

— Наистина ли ти каза това? — попита ниско, заплашително.

— Да. Предизвиквах го да говори, за да протакам нещата. А после му казах да ме убие.

Той разшири свирепо ноздри срещу мен.

— Защо, по дяволите, си му казала подобно нещо?

— За да се отдалечи от Зоя! Беше вкопчил противните си ръце в гърлото ѝ и щеше да ѝ прекърши врата! — отвърнах разпалено.

— Какво е искал от теб, Ксения?

— Не знам — рекох замислено. — Но щеше да ме отведе с него. Сигурна съм.

— Чуй ме — повдигна брадичката ми към лицето си. — Това, което се случи там, беше ужасно. Ти се държа геройски, Ксения — очите му проблеснаха срещу моите. — Беше като истински воин.

— Не е вярно — отвърнах. — Бях глупава.

— Постъпила си глупаво, че си излязла. Но това, което стори след това, беше много смело. Защитила си Зоя. Избрала си нея пред себе си.

— Аз съм виновна, че животът ѝ виси на косъм.

— Това е дело на кръвожадните — каза твърдо. — Каквото и да се случи, не обвинявай себе си.

Сълзите ми потекоха и гърлото ми се стегна. Игор се вгледа в очите ми и бавно, много бавно, прокара пръст по бузата ми. Забърса една сълза и обхвана нежно лицето ми с длани. Тръпки полазиха по гръбнака ми. Дъхът ми секна. Той продължаваше да се взира в очите ми и не ми позволяваше да отместя поглед. Пръстите му чертаеха нежно кръгове по страните ми и изразяваха цялата нежност, на която бе способен. Гледах го като хипнотизирана и повече от всичко исках да се потопя в обятията му. Исках да потъна в ръцете му и да усетя топлината на тялото му. Магията изчезна, когато отдръпна ръката си от мен и я положи на коляното си. Усетих, че се напрегна.

— Какво има? — запитах го.

— Това, което направи там… — гласът му се колебаеше. — Ксения, знаеш, че досега никога вестител не е убивал кръвожаден — тялото ми се стегна. Погледнах го в тревожно очакване. — Ти наистина го уби.

— Ти ми помогна — отвърнах припряно.

Той поклати глава.

— Ксения, ти го прободе в сърцето.

— Едва — отсякох.

— А раните ти… Ти преживя повече от Зоя. И колкото и да ми е неприятно да те гледам в този вид, знам, че раните ти са повърхностни. Тялото ти премина през огромни изпитания. Понесе силни и мощни удари и въпреки това си на крака. Вече виждам как силите ти се възвръщат…

— Накъде биеш? — прекъснах го.

— Само пазителите имат силата да пронижат кръвожаден — каза и ме погледна напрегнато. — Само една раса не изпитва болка при такива наранявания и тялото ѝ издържа на подобни изпитания. Расата на пазителите.

Глава 19

Обикалях коридорите на болницата и чаках нетърпеливо да се появи някой, който да ни осветли по въпроса за състоянието на Зоя. Майкъл седеше на пода, а Юри се беше подпрял на стената до него.

— Не мога да повярвам, че го направихте! — извика Юри. — Защо излязохте навън?

— За това ли искаш да говорим в момента? — отвърнах ядно.

— Как я убеди да тръгне с теб? — запита ме.

— Не съм я убеждавала в нищо! Казах ѝ да се върне. Казах ѝ, че е опасно да идва с мен!

— Значи си осъзнавала какво правиш и въпреки това си излязла. Въпреки това си я оставила да тръгне с теб?! — изуми се Юри.

Той ме погледна и се усмихна горчиво.

— Алешкин мен направи на пет стотинки, защото искам да тръгна след вас! А на теб ще ти се размине! Въпреки че ти си виновна, че това се случи! — извика.

Аз затворих очи и го оставих да излее гнева и болката си. Думите му ме нараняваха, защото бяха истина.

— Юри, не може да ѝ говориш така! — намеси се Майкъл. — Ксения не е виновна за това, че са ги нападнали! Знаеш колко много жертви преживяхме наскоро.

— Именно защото толкова много вестители умряха! Именно заради това трябваше да мисли с главата си! — отвърна му Юри.

— Зоя е тръгнала по своя воля с нея! — възрази Майкъл и се приближи до Юри. — Ксения преживя не по-малко ужасни неща в последните часове. Остави я на мира — погледна го сериозно, но в гласа му се прокрадна успокоителна нотка.

Искаше да предотврати скандала, към който се стремеше Юри. Не го обвинявах. Аз самата изпитвах същото към себе си в момента.

— Майк, остави — казах му примирено. — Той е прав.

— Не, не е прав!

— Напротив.

— Знаеш ли, Ксения, човек би си помислил, че след като получи видение за това, щеше да се замислиш и да предотвратиш нападението. А се оказа, че ти си причината Зоя в момента да се бори за живота си. — обвини ме Юри.

Очите му светнаха със стоманен блясък. Погледна неодобрително към Майкъл и се отдалечи по коридора.

— Ксения, разстроен е. Знаеш, че не го мисли — каза ми Майкъл и отпусна ръка на рамото ми.

Аз се отдръпнах.

— Не е нужно да ме защитаваш — отвърнах хладно.

Той ме погледна объркано.

— Защо се държиш така?

— Как? — запитах, зяпнала вратата на болничната стая на Зоя.

— Изолираш ме. Правиш го откакто се върна — рече настойчиво. — С какво те отблъснах? Какво направих?

— Нищо не си направил — отговорих сковано.

Той прекрачи към мен.

— Това е, нали? — потърси погледа ми. — Не направих нищо, за да те спася от кръвожадните.

— Майкъл, именно ти изпрати пазителите при нас.

— Но ме обвиняваш, че не дойдох с тях, нали? — рече развълнувано.

Кафявите му очи ме гледаха изучаващо.

— Полудя ли? Защо бих искала да правиш подобно нещо? — изгледах го смръщено.

— Защото си силна и очакваш това от другите — каза и блясъкът в очите му подсказваше, че е достигнал до някакво прозрение.

— Ядосана си ми, защото съм те оставил.

— Майкъл, говориш идиотщини — казах му, наистина ядосана. — Няма такова нещо! Последното, което искам, е да бях изложила и теб на риск.

— Исках да дойда. Бях готов да се втурна към вас, но Алешкин не ми позволи — каза и потисна един стон. — Не позволи и на Юри.

— Знам — казах рязко. — И е постъпил правилно.

— Доста лицемерно е да го казваш — отвърна и ме завари неподготвена.

— Лицемерно? — възкликнах и опрях ръка на рамката на вратата. — Може да съм всякаква, но не и лицемерна!

— Ти си се изправила лице в лице с тях, а казваш, че Алешкин е постъпил правилно, като ме е изолирал в ъгъла като малко момче — иначе топлите му очи ме изгледаха сърдито.

— Какво мислиш, че щеше да постигнеш, ако беше дошъл? — запитах го, изненадана от глупостта му. — Започваш да звучиш като Юри.

— Той е прав. Не сме обикновени хора, за да се отнасят така с нас.

— Не си обикновен човек, но не можеш да се мериш с вампирите. Повярвай ми, знам — рекох уверено и натъртих на последното.

— А ти можеш? — повдигна една вежда.

Аз го изгледах кръвнишки.

— Аз извадих късмет — отсякох.

— Как се измъкна?

Искаше да задълбае в темата. Нямаше как да му позволя да разбере това, за което ме предупреди Игор. Прииска ми се да му разкажа за ужаса, който изпитах, когато вампирите ни нападнаха. За отвращението и страха, които ме обзеха, когато вампирът захвърли Зоя и тялото ѝ се сгромоляса неподвижно на земята. И най-вече да му разкажа как след това го убих. Но Игор изрично ме беше накарал да обещая, че ще държа устата си затворена. Знаех, че има причина да иска това от мен. Но каква беше тя?

— Казах ти вече. Извадих късмет, когато солдатите дойдоха — отвърнах сдържано.

Очите му следяха за някаква промяна в изражението ми. Търсеше нещо, което да му подскаже, че е на прав път.

— Какво се случи там, Ксения? — попита, не обръщайки внимание на последните ми думи.

Стомахът ми се сви от притеснение, но не го показах.

— Кръвожадните ни нападнаха докато се връщахме към Палатата. Опитахме се да избягаме, но не можахме. Нали разбра вече, Майкъл, защо трябва да ти разказвам отново?

— Всъщност не разбрах. Как успя да останеш невредима? Пазителите нямаше как да пристигнат навреме. Ако кръвожадните са искали, могли са да ви убият за по-малко от минута — той ме загледа нетърпеливо. — Не ме разбирай погрешно, ужасно щастлив съм, че си цяла. Но е странно защо са протакали…

— Защо са протакали убийството ми? — погледнах го предизвикателно. — Искаха да научат нещо от мен — рекох и лицето ми пламна. — Искаха да научат какво знам за Ордена и за Палатата. За плановете на пазителите. Това достатъчно ли ти е като информация?

— Аз… — той се поколеба. — Съжалявам. Нямах право да те разпитвам така.

— Прав си, че нямаш право! — отвърнах разгневено. — Какво се опитваш да разбереш? Как съм успяла да ги отблъсна? Искаш да научиш повече подробности за битката или за мъченията, на които ме подложиха?

Пристъпих към него, обзета от гняв, който ми беше странно познат. Не исках да си го изкарвам на Майкъл. Благодарение на него бях жива сега. На него и на Игор. Майкъл винаги се бе държал с мен добре и ме караше да се чувствам желана, харесвана. Беше един от малкото хора, на които имах доверие. Но не и за това. Не можех да му кажа истината. Щеше да повдигне много въпроси. Въпроси, на които не можех да отговоря и самата аз. Нападението беше най-добрата самозащита. Трябваше да го направя.

— Ксения, знаеш, че никога не съм искал да те нараня. Никога не бих извлякъл полза от страданията ти! — отвърна и ме загледа ядно.

— Тогава какъв е този разпит?

— Забрави — отсече. — Просто забрави.

В този миг зърнах Юри да се задава от края на коридора.

— Не искам повече да говоря за това — казах и го изгледах свирепо.

Той ми отвърна по същия начин и се облегна на стената срещу мен. Юри усети напрежението и ни изгледа подозрително, но не каза нищо. Страхотно, бях ядосала и двамата!

Прекарахме следващия половин час в пълно мълчание.

— Вие ли сте придружителите на Зоя Кавелина? — попита ни докторката.

Беше ниска и слаба като вейка, но ръцете ѝ бяха кокалести и изглеждаха яки. Беше се появила от нищото и ни гледаше нетърпеливо. Ние се спогледахме и закимахме задружно.

— Пациентката има фрактура на черепа и е с мозъчно сътресение, но е извън опасност за живота. Не се наложи да ѝ правим операция, тъй като не открихме хематоми след скенера. Възможно е да не помни какво се е случило и да е замаяна, така че не я притискайте. Освен травмата на главата, има счупена ръка и две счупени ребра. Ще трябва да се възстановява известно време — обясни безизразно тя.

— Мога ли да я видя? — запита нетърпеливо Юри.

— Роднина ли сте?

— Не, но съм ѝ близък — отвърна Юри.

— Съжалявам, но ще трябва да изчакате — заяви и си тръгна.

— Но ние искаме да я видим. Роднините ѝ още не са пристигнали в Москва! — извиках след нея, но тя не се спря.

— Проклети руснаци! — ядоса се Майкъл.

— По дяволите, нямам нужда от разрешението ѝ — каза Юри и с е запъти към стаята на Зоя.

— Юри, ще ни изгонят! — втурнах се към него.

— И какво? — отвърна и открехна вратата.

Направи крачка и преди да влезе промърмори нещо под носа си. Аз се спогледах с Майкъл, който все още изглеждаше обиден, и му казах:

— Върви. Все някой трябва да остане в коридора.

Той последва Юри, без да ми отговори.

— Майкъл, ще ме извикаш ли като се събуди?

Извърна се да ме погледне и кимна с все същото изражение.

Останах да чакам. По дяволите, оплесках всичко. След начина, по който се нахвърлих на Майкъл, вероятно вече бе развил дълбока неприязън към мен… От друга страна, Юри винеше мен за състоянието на Зоя. Освен това ме виждаше и като главния виновник за унизителното отношение на Игор към него. Аз, разбира се, можех да се застъпя и да му кажа, че Игор не е постъпил правилно, но не го направих. Защото знаех, че Игор беше прав. Беше прав и за мен — бях глупава. Толкова глупава и толкова егоистична.

Не издържах на потока от разяждащите ме мисли и отидох да си взема кафе. Когато приближих рецепцията, забелязах Наталия, която говореше по телефона. Тя също ме забеляза и ми даде знак да я изчакам. Сега пък какво?! След минута дойде при мен и ме погледна строго.

— Къде са другите?

— Пред стаята — излъгах.

Тя ме погледна скептично и отвърна:

— Е, сега поне само прикриваш неприятностите за разлика от друг път, когато ги създаваш.

— След като знаеш къде са Юри и Майкъл, защо ме питаш? — отвърнах ѝ подразнено.

Не отговори на въпроса ми, а смени темата. Гласът ѝ прозвуча различно.

— Как се чувстваш?

— Нищо ми няма. Не за мен трябва да се тревожиш — отвърнах вяло.

— Ако имаш нужда от нас, ние винаги ще сме насреща, Ксения. Каквото и да става — заяви решително.

Аз я погледнах любопитно, но после поклатих глава.

— Не обещавай неща, които не знаеш дали ще можете да изпълните — отвърнах ѝ и се загледах в чашата си с кафе.

— Орденът никога не дава празни обещания — каза строго.

Когато ме гледаше така, лицето ѝ придобиваше суров вид, но красотата ѝ оставаше. Сините ѝ очи проследиха превръзките върху раните по челото и ръцете, а после и по краката ми.

— Облекчена съм, че не си пострадала по-сериозно — аз отклоних поглед. — Ксения, знам, че вече си осъзнала последствията от глупавата си постъпка. Затова няма да водя този разговор с теб. Просто бих искала да те помоля да ми обещаеш, че ще бъдеш разумна.

— Съжалявам… — пророних. — Наистина съжалявам.

— Знам, че съжаляваш. Но това не променя случилото се. Въпросът е да промени бъдещите ти избори — отвърна ми и стана. — Хайде, време е и ти да се промъкнеш в стаята на Зоя.

Последвах съвета ѝ и се върнах обратно. Майкъл стоеше отвън, потънал в размисли. Изглежда не ме забеляза първоначално, не и докато не му проговорих:

— Тя събуди ли се? — попитах.

Той се извърна към мен и ме загледа. Отне му няколко секунди, но все пак ми отговори.

— Да. Попита за теб.

Гласът му беше резервиран, а погледът — безразличен. Въздъхнах и се приближих до него като докоснах ръката му.

— Майк, съжалявам — казах му тихо и се опитах да уловя погледа му. Той обаче упорито гледаше напред в пространството. — Отнесох се нечестно с теб. И ужасно неблагодарно. Трябваше да ти благодаря за това, което стори.

— Не съм направил нищо — отвърна ми студено.

— Каза на пазителите къде сме — отговорих кратко.

— Не съм направил нищо, Ксения. Просто получих видението. Разбира се, че ще кажа на пазителите — гласът му продължаваше да е студен.

— Беше достатъчно.

— Достатъчно за Алешкин да те спаси. Не аз — каза ядно и ме изгледа. — Разбира се, че не си се ядосала, задето не съм дошъл. Зарадвала си се, че е дошъл Алешкин.

Изведнъж почувствах неудобство. Майкъл досега не беше говорил за Игор. Не така, не и по този начин. Той разчете правилно мълчанието ми и се изсмя горчиво.

— Аз съм глупак!

— Не си глупак — отвърнах. — И не, не си прав. Игор дойде с пазителите и ни спаси. Това, което имаше значение, беше помощта им.

— Щеше ли някога да ми кажеш, че не се интересуваш от мен? Че нямам шанс с теб? — запита ме предизвикателно.

Имаше красиво лице въпреки белега на лявата си буза. Винаги изглеждаше ведър, усмихнат. Сега обаче носеше следите на умората и изглеждаше напрегнат.

— Майк, не съм искала да се чувстваш така — отвърнах тихо. — Значиш много за мен. Ти си ми приятел.

— Ами ако не искам да съм ти приятел? — попита ме ядно и се приближи съвсем близо до мен. — Ако искам да съм ти нещо повече от приятел?

— Майкъл… — въздъхнах.

Очите му горяха с някаква непозната страст, не можех да определя дали беше гняв, отчаяние или желание. А може би всичко накуп. Той грабна ръцете ми и ги сложи върху гърдите си — там, където усещах бързите удари на сърцето му.

— Усещаш ли го? Ако ми кажеш, че не изпитваш нищо, ще спре — каза трескаво и с другата си ръка ме прегърна.

Притискаше ме към себе си, пръстите му стискаха моите сякаш се беше вкопчил в последната си надежда.

— Знаеш, че не можеш да си с него. Знаеш, че е невъзможно. Защо си причиняваш това? Защо го причиняваш и на мен?

Говореше развълнувано и дишаше тежко, докато се взираше настоятелно в лицето ми. Не знаех какво да му отвърна, не намирах думите, които щяха да му донесат утеха. Беше толкова объркан и разстроен… От мисълта, че аз бях причината да се чувства така, ме болеше.

— Майкъл, не знаеш какво говориш — отвърнах тихо. — Успокой се.

— Не мога да се успокоя! — извика и ме придърпа още по-близо. — И знам какво говоря, но ти не искаш да го признаеш пред себе си.

Можех да различа горчивината в гласа му. Обезумял, той ме погледна за миг и долепи устните си върху моите. Притискаше ме силно към себе си без да пуска ръцете ми. Устните му се впиваха отчаяно в моите, без да си поема дъх. Без да позволи аз да си поема дъх. Езикът му се плъзна жадно в устата ми и се преплете с моя. Отскубнах се от него, останала без въздух, и се отдръпнах назад.

— Майк… — изрекох задъхано. — Повече не прави това!

Той изглеждаше сякаш се събужда от някакъв сън и отново се приближи.

— Нищо ли не почувства? — попита ме настоятелно. — Кажи ми, че не почувства нищо!

— Почувствах! Но не това, което ти се иска! — извиках ядно.

— Нима? Не те ли накарах да потръпнеш? — очите му горяха от желание, примесено с гняв.

— Майкъл, престани! Вярваш в това, което ти се иска да вярваш! Но аз не съм влюбена в теб! — отвърнах разстроено.

Думите ми го нараняваха, а това нараняваше и мен.

— Може и да не си влюбена в мен, Ксения, но целувката ми ти хареса. Хареса ти как те докоснах. Хареса ти начинът, по който те накарах да се почувстваш. И знаеш ли какво още ще ти хареса? Да знаеш, че аз те искам! Че мисля за теб непрекъснато и че умирам да те почувствам в ръцете си! Аз те искам. За разлика от Алешкин аз мога да бъда с теб, стига да ми позволиш! — извика разпалено.

Очите му горяха с все същата страст, но вече не изглеждаше объркан. Думите му се забиваха в сърцето ми като игли. Не издържах да го слушам. Обърнах се и тръгнах към стаята на Зоя.

— Не можеш да го отречеш, нали? И това те плаши.

Затворих очи за миг, за да се окопитя, и влязох безмълвна при Зоя.

— Ксения! — изстена тя, докато премигвах, за да не заплача. — Какво има? — възкликна.

Насилих се да се усмихна и се приближих към нея. Юри седеше на стола до леглото ѝ и ме наблюдаваше внимателно.

— Нищо, Зоя. Просто ми е тежко да те гледам толкова… неактивна — изръсих.

Тя се засмя немощно, но след малко усмивката ѝ застина.

— Какво става? — попитах я притеснена.

— Нищо, нищо. Просто ме боли главата. И всичко останало — отвърна.

Самият факт, че беше будна, беше достатъчен, за да ме накара да заплача от облекчение.

— Да знаеш, Зоя, че сивкавият тен на лицето изобщо не отива на рижавата ти коса — казах ѝ шеговито и тя отново се засмя.

— Косата ми не е рижава. Но се радвам, че си намерила отдавна изгубеното си чувство за хумор — отвърна и ми смигна. — После ще ми благодариш — тя ме погледна по-внимателно. — Ами ти? Какво ти сториха?

— Не се тревожи за мен. Вече съм почти като нова — отвърнах бодро.

— Като изключим, че цялата е бинтована от глава до пети. Както сама може да видиш… — рече язвително Юри, който досега мълчеше.

Изненадах се, че проявява някаква загриженост към мен, макар и завоалирана под маската на неодобрителния поглед, който ми хвърли.

— Бинтована? — обърна се към мен Зоя разтревожена. — Нараниха ли те, Ксения?

— Остави го, преувеличава всичко, откакто пазителите ни докараха тук — казах нехайно.

— Дълбоко се съмнявам — отвърна ми тя.

— Добре съм, Зоя — казах и отклоних поглед.

Вината отново ме заля като студена вода и ми се прииска да изляза. Можех да усетя погледа на Юри върху себе си. Вероятно всеки момент щеше да ми се нахвърли.

— Какво е станало? — попита ме Зоя и потисна един мъчителен стон. Лицето ѝ се сгърчи от болка.

— Като изключим нападението и това, че си прикована към болничното легло? — каза саркастично Юри.

— Да, като изключим това — процеди през зъби.

— Всички сме уморени, Зоя — каза ѝ и от ласкавата нотка в гласа му тялото ѝ видимо се отпусна. — Престани да се тревожиш излишно. Трябва да почиваш.

— Ще те оставя да си починеш — казах и стиснах нежно ръката ѝ.

Гласът ми трепереше от обзелото ме вълнение, но успях да възпра сълзите.

— Не можеш да си представиш колко облекчена се чувствам, че си жива — отроних, а тя ме погледна състрадателно, сякаш аз бях тази, която имаше нужда от подкрепа.

— И аз се радвам, че си добре, Ксения — рече и ми се усмихна тъжно. — Беше много смела. Гордея се с теб.

Думите ѝ отприщиха напиращите сълзи и вече не можех да ги спра. Опитвах се да потисна вината дълбоко в себе си, но имах нужда от нещо повече. Имах нужда от прошката ѝ. Тя ме погледна твърдо и се намръщи.

— Само това оставаше. Да запазиш самообладание пред кръвожадните, а пред мен да се разцивриш!

— Съжалявам, Зоя… — рекох със стихнал глас.

Поех си дълбоко въздух и се опитах да успокоя дишането си. Бях коленичила пред нея, отстрани до леглото ѝ, рухнала под тежестта на угризенията си.

— Бях сляпа и глупава… И безкрайно… Безкрайно егоистична.

— Не! — отсече и лицето ѝ се сгърчи от движението на тялото ѝ. — Не си виновна за нищо! Видях какво направи. Опита се да ги отдалечиш от мен. Опита се да предизвикаш гнева им и да насочат вниманието си към теб. Избра да спасиш мен пред себе си — рече настоятелно.

Юри ме изгледа и след малко стана от стола си и се приближи към нас. Докато се взирах в непоколебимостта в очите на Зоя, усетих ръката му върху рамото си. Помогна ми да се изправя.

— Съжалявам, Зоя… — повторих.

Юри пое ръката ми и я стисна успокоително.

— Всичко е наред, Ксения — рече меко. — Хайде, всеки момент ще ни изритат оттук, а имам намерение да се върна отново без да разгневявам сестрите.

Когато излязох в коридора, с облекчение видях, че Майкъл не беше там. Може би беше егоистично от моя страна да предпочитам да го няма, но в момента имаше твърде много неща, за които трябваше да мисля, за да умувам върху целувката си с него, която всъщност наистина ми беше харесала.

Глава 20

Намерих Игор пред входа на болницата. Обикаляше замислен в кръг и пушеше цигара. Димът излизаше на призрачни облачета от устата му. Беше вперил поглед в земята. Лицето му беше придобило каменно изражение, тялото му както винаги бе в полуготовност, сякаш очакваше всеки момент да се впусне в битка. Тръгнах към него и още преди да съм приближила, той дочу стъпките ми и извърна лице към мен.

— Всичко наред ли е? — запита ме, сключил вежди. Аз се усмихнах.

— Да, всичко е наред. Зоя беше будна и дори успях да поговоря с нея.

— Как се чувства? — продължи, все още напрегнат.

Приятна топлина се разля по тялото ми. Загрижеността му към Зоя ме караше да му се възхищавам още повече.

— Физически не е добре, но ще се оправи след известно време — рекох.

— Усмихваш се — каза и изражението му омекна.

Той хвърли фаса на земята и направи крачка към мен.

— Зоя… Тя ми е простила — казах и гърдите ми се надигнаха развълнувано.

Макар все още да се обвинявах за станалото с нея, прошката бе смъкнала част от товара, който носех в сърцето си.

— Разбира се, че ще ти прости, Ксения — каза. — От всички хора, които познавам, ти най-много заслужаваш нечия прошка.

— Защо го казваш? — погледнах го любопитно.

Той се усмихна.

— Защото сърцето ти е по-голямо, отколкото показваш. И защото си по-смела от половината пазители, с които разполагам — обгърна раменете ми и ме поведе. — Сега ще ми позволиш ли да те прибера обратно в Палатата? — попита и в очите му заиграха игриви пламъчета.

— Щом искаш позволението ми, склонна съм да се съглася — казах, а гласът му отекна в искрен смях.

— Толкова лесно ли било, Ксения?

— Толкова — отвърнах и се усмихнах на свой ред.

— Ще го имам предвид занапред, когато се налага да ти налея малко разум — каза и ми отвори вратата на джипа.

Аз го стрелнах предупредително, а на лицето му заигра едва доловима усмивка.

Скоро вече бях в Палатата. Нямаше и следа от тържествената украса и ритуалните свещи, поставени по стените в чест на Пророчицата. Сякаш поменът изобщо не се бе състоял, а бяха изминали по-малко от дванадесет часа от вечерта, когато се втурнах да преследвам загадъчната непозната вън от безопасните предели на Палатата. През зимата нощите в Москва бяха дълги, тъй като слънцето изгряваше късно. Доста по-късно отколкото в България. Всичко наоколо все още бе покрито в мрак, който незабележимо избледняваше. Игор ме съпроводи до стаята в мълчание, беше напрегнат.

— Трябва да поспиш — каза, застанал на вратата.

Тялото му изпълваше рамката и пречеше на светлината от запалените лампи в коридора да си проправи път към стаята. Огледа внимателно обстановката зад мен и когато се увери, че няма опасност, малко се поотпусна.

— Шегуваш ли се? Не бих могла да заспя още цяла година! Толкова неща се случиха… — възкликнах и изведнъж се сетих за Майкъл.

Чудесно! От цялото клане тази вечер и всички изненадващи разкрития, аз се сетих първо за него и целувката му. Колко типично, Ксения!

— Трябва да поговорим за това — отвърна сериозно, което ме накара да се сепна.

За Майкъл? Да не би да изпуснах някоя мисъл на глас?

— Какво? — запитах го притеснено.

Той ме изгледа и се наведе по-близо.

— За случилото се тази вечер. За кръвожадния — изрече тихо. Беше съвсем нелогично, но си отдъхнах.

— Знам, но в момента има толкова много неща, за които се притеснявам.

— Не се тревожи за Зоя. Трима пазители ще бдят над нея през цялото време. Погрижил съм се да е в безопасност — увери ме той.

Косата обрамчваше лицето му и за миг ми се прииска да прокарам пръсти през нея. Гледаше ме съсредоточено и очите му обхождаха всяка част от мен. Стомахът ми се сви в спазъм от обзелото ме желание да го усетя близо до себе си. Чувствата ми към него разсейваха всяка мисъл и се улових, че просто стоя и го зяпам втренчено.

— Ксения, сигурна ли си, че си добре?

— Добре съм — казах и прокарах нервно ръка през сплъстената си коса.

Трябваше да се изкъпя. Веднага. Може би водата щеше да отмие не само мръсотията и кръвта от тялото ми, но щеше и да потуши трепетните вълни, които ме заливаха на талази.

— Не ми се иска да те оставям сама — рече и отново хвърли един изучаващ поглед на стаята.

— Всичко е наред, Игор. Просто ще взема един душ и ще си легна. Ако има нещо, ти си в съседната стая. Ще те извикам.

Той задържа погледа си за миг върху мен и кимна.

— Лека нощ, Ксения — каза и ме изчака да затворя вратата преди да си тръгне.

Изкъпах се внимателно и мъчително, в опит да не намокря превързаните места. Въпреки невероятните ми способности да устоявам на какви ли не физически изпитания или с две думи — як пердах, — мускулите ми се бяха вдървили и тялото ми пулсираше в тъпа болка. А когато най-накрая успях да отмия отвратителната кръв на кръвожадния от косата си, очите ми вече се затваряха от умора. Облякох една сатенена тъмночервена пижама и се стоварих в леглото. Вероятно бях заспала още преди главата ми да докосне възглавницата.

*  *  *

Отново бях извън Палатата. Как се бях озовала тук? Нощта караше всичко наоколо да изглежда още по-зловещо и застрашително. Вгледах се в сградата пред мен — мазилката по фасадата се ронеше. Изглеждаше изоставена. Отворих вратата и тя проскърца остро в тишината. Звукът отекна в голото помещение. Прахоляк и паяжини се стелеха пред лицето ми и стъпвах върху нещо натрошено на пода. Докато крачех напред, подметките ми хрущяха, сякаш прекалено шумно за тази празна къща. Времето тук бе спряло и може би се бях озовала на място, останало и забравено в средата на миналия век. Въздухът бе натежал и носеше смрадта на мухъл и нещо, което се разлагаше. Обиколих сутерена и в дъното видях проблясваща светлина. Когато се приближих, видях, че идва от стълбището, водещо към горния етаж. Стълбите проскърцваха натрапчиво под стъпките ми. Достигнах най-горното стъпало и когато очите ми съзряха стаята, открила се пред мен, тялото ми замръзна в паника. Потиснах един писък и покрих уста с ръка. Пръстите ми се впиха в кожата на лицето ми в опит да укротя ужаса, който ме обзе.

Трима кръвожадни, насядали около ниска маса, обсъждаха нещо важно. По съсредоточените им лица можех да разбера, че се беше случило нещо, което бе нарушило спокойствието им. Все още се изненадвах от начина, по който очите им пронизваха всичко пред погледа им. Мъртвешко сиви. Сурови. Лицата им бяха бледи, кръвта се бе отдръпнала от тях. Бяха високи и телата им изглеждаха здрави и изтъкани от жилави мускули. Не бяха едри и широкоплещести, но някак силата видимо струеше от тях. Погледнах панически надолу и се замолих на всички богове да не съм се оказала в капан. Направих бавна крачка към долното стъпало и то проскърца предателски под тежестта ми. Тялото ми се стегна и се подготвих за атаката им. Нямаше начин досега да не са усетили присъствието ми.

Не се случи нищо. Проточих врат нагоре и видях, че продължаваха да говорят съсредоточено. Единият вампир отпи от чашата си и по миризмата, носеща се към мен, заключих, че е водка. В мига, в който отпи от течността, очите му ме пронизаха и сивият им метален отблясък ме накара да замръзна. Край, това беше. Скоро обаче той отклони поглед и се върна към разговора. Какво, по дяволите, ставаше тук? Нима вампирът не ме видя току-що? Така ли ще стои, няма ли да ме нападне?… Реших, че ще е престъпление да не се възползвам от шанса си и се втурнах надолу по стълбите, но един трясък ме закова на място.

— Не ме интересува колко силна е била, мамка му! — изкрещя единият и отново нещо изпука с оглушителен звук. — Ксения Петрова е била в ръцете ти! А ти си подвил опашка и си избягал като долен плъх! Но ти си точно това, нали Белич! Миризлив страхлив плъх! — кръвожадният обърна масата и чашите се строшиха на парчета на пода.

Когато се вгледах по-внимателно, ахнах. Миризливият страхлив плъх беше кръвожадният, който ме беше нападнал и съборил на земята. Гадното копеле беше избягало!

— Беше Мусчиев! — изхриптя. — Мусчиев я изпусна! После солдатите дойдоха…

Звучеше изплашен и начинът, по който се беше свил пред ядосания вампир, го потвърждаваше. Другият стоеше отстрани и се усмихваше. Представлението го забавляваше.

— Не ме интересува кой я е изпуснал! Ксения Петрова трябваше да е тук. Сега щях да я държа в ръцете си! Какво си мислиш, че ще стане, когато дойдат за нея и разберат, че я няма? Че си се провалил? — очите му светеха заплашително срещу провинилия се. — Ще ти направя услуга, ако те убия още сега.

— Шефе, не бях аз! Мусчиев не ни позволи да я пипнем! Искаше я! За себе си!

— Колко е удобно да виним труповете, нали, сръбски плъх долен? Не можахте дори една малка вестителка да ми докарате — вампирът се изплю и започна да обикаля в кръг около жертвата си. — Толкова ли си безполезен, Белич?

— Вестителката беше силна, шефе — рече и гласът му потрепери. — Не беше като другите. Съпротивляваше се сякаш беше от солдатите, разбираш ли?

— Ти си едно безмозъчно тъпо парче, Белич — рече презрително и го сграбчи за лицето. Ноктите му се впиха в сивкавата кожа и по бузите му потече тъмно червена, почти черна кръв. Вампирът се беше надвесил заплашително над него и го накара да коленичи на пода. — Петрова ми трябваше. А ти се провали — провлече с ледена нотка в гласа. — Моли се за живота си, плъх. Спечели живота си.

— Моля те, шефе! — изхриптя. — Няма да се проваля следващия път.

— За теб няма да има следващ път.

— Ще ти я доведа… — заекна. — Ще ти доведа още двайсет като нея… — замоли се и уви ръката си около китката, която го беше стиснала в желязна хватка.

— Не ми трябват други! — изкрещя и го изрита ожесточено в корема. — Трябва. Ми. Петрова! — продължи да стоварва ритниците си докато го държеше за яката на якето. Вампирът се сгърчи на земята.

— Малката кучка е упорита — рече третият вампир, който досега гледаше безучастно.

— Това не ме засяга — отвърна му и го изгледа яростно. — Нито тях. Искаш ли ти да им съобщиш, че не можеш да им я предадеш?

Третият кръвожаден стисна зъби и отстъпи крачка назад.

— Добре — рече след малко. — Е, Белич, щом няма други желаещи за това, утре сутринта ти ще съобщиш новината на Вълкан.

Вампирът, който сега лежеше на земята, се сгърчи. Подпря се с лакът на земята и понечи да стане, но главатарят им стовари тежкия си крак върху гърба му и го изтласка обратно на мръсния под.

— Шефе… — замоли го.

— Радвай се, че дишаш, плъх. Утре вече няма да имаш тази възможност — каза и отново го изрита в корема сякаш смачкваше досадна буболечка. — Ксения е моя грижа.

*  *  *

Изправих се в леглото с вик. Сърцето ми бумтеше бясно в гърдите и ми трябваха няколко секунди, за да се ориентирам в тъмнината. Вратата се отвори внезапно и Игор нахлу.

— Какво стана? — попита ме, оглеждаш стаята сякаш беше минно поле.

— Игор, какво правиш тук? — попитах го и станах от леглото.

Отидох да светна лампата и се погледнах в огледалото. Изглеждах изтощена, забърсах няколко капчици пот от челото си.

— Ти извика — отвърна напрегнато. — Какво е станало?

— Мисля, че имах видение — казах и разтрих слепоочията си.

Главата ми все още пулсираше, а ушите ми глъхнеха.

— За бъдещето? — запита и отиде към масичката пред канапето.

— Мисля, че всичко се случваше сега — той ме погледна, сбърчил вежди, — на момента.

— Какво видя?

— Единият вампир е избягал, Игор. Видях го. Беше се върнал в бърлогата си. Видях още двама.

— Сигурна ли си? — погледна ме смаяно докато наливаше вода в една висока стъклена чаша.

Кимнах.

— Главният, този пред когото отговарят, беше бесен. Каза, че е трябвало да ме предаде на някого утре сутринта — погледнах го мрачно. — Някой над него ме иска, Игор — той се приближи и ми подаде чашата с вода. Отпих жадно и забърсах с опакото на ръката ъгълчето на устата си. — Няма да се откажат докато не ме хванат.

— Няма да им позволя — побърза да каже и хвана ръката ми.

Очите му се впиваха в моите, беше стиснал устни в твърда линия.

— Аз също — рекох решително и отидох към прозореца. — Но няма да позволя и на теб да жертваш повече, отколкото вече си пожертвал — той ме проследи с поглед.

— За какво говориш?

— За пазителя, който загина днес. За това, че откакто съм тук, си се отклонил от задълженията си.

Усетих, че се приближи и застана зад мен. Почувствах топлината на дъха му по тила си. Прокара бавно ръце по моите, точно над лактите и ме извъртя към себе си. Едва сега забелязах, че бе облечен в обикновена бяла тениска и долнище, което висеше ниско на хълбоците му. Изглеждаше толкова изкусително, че ми беше трудно да го гледам. Обля ме гореща вълна и топлината се загнезди в стомаха ми. Трябваше да положа огромни усилия да не прокарам ръка през гърдите му, които се очертаваха релефно под памучната материя. Високото му тяло, изваяно от стегнати и изящни мускули, се извисяваше над мен и ме теглеше към себе си с неизказан копнеж.

— Ксения, това е нашият дълг. Нямаш никаква вина за смъртта на пазителя — погледна ме твърдо.

— Не можеш вечно да ме спасяваш — възразих.

— Ако се наложи и цял живот ще те спасявам — погледна ме сериозно и отново разтри ръцете ми с длани. — Ксения, чух как изричаха името ти, докато се биехме. Не мога… Не мога да допусна мисълта, че ще те докоснат отново.

Синьо-зелените му очи се спряха на устните ми и се задържаха за няколко дълги мига. Преглътнах. Вълнението ме заля на нови талази и изведнъж се почувствах твърде близо до него. Отдръпнах се и се стоварих уморено на леглото.

— Не ме е страх, Игор. Не и както преди — казах глухо в настъпилата тишина, — когато ме ужасяваше мисълта, че ме дебнат, че могат да изскочат от всеки ъгъл. Но сега… Сега страхът ми се размива от нещо друго.

Той ме погледна сериозно и въздъхна.

— Но мен ме е страх.

— Теб не те е страх от нищо — заявих категорично, а той ме погледна някак смаяно.

— Изумяваш ме, Ксения — засмя се леко и седна обратно на леглото до мен. — Отново и отново… Караш ме да се чувствам…

— Как? — запитах го, потънала в дълбокия му поглед. Гледаше ме съсредоточено, очите му се плъзгаха по лицето ми. — Как те карам да се чувстваш, Игор?

— Повече, отколкото съм — рече дрезгаво.

— Но ти си не по-малко от това, което виждам — отвърнах тихо.

Потъвах в тишината. Светът около мен също потъваше. Съществуваха само тези божествени синьо-зелени очи, които се взираха напрегнато в мен.

— Как успях да спечеля доверието ти, Ксения? — запита ме със същия пресипнал глас.

Гледаше ме с онзи негов неразгадаем поглед, от които краката ми умаляваха и се подгъваха.

— Спечели нещо повече от доверието ми — прошепнах.

Очите му припламнаха срещу моите.

— Само от едно нещо ме е страх — каза след няколко прекалено дълги мига и гласът му заглъхна. Въздухът натежа. — Страх ме е да не те изгубя.

Гледах го в мълчание, взирах се в него и в искреността, с която ми отвръщаше, а кръвта препускаше бясно по вените ми.

Сърцето ми отново биеше, така както никога досега. Не от ужас или страх, нито от ярост. Беше щастие. Лудо. Безумно. Като унесен в сън, той ме притегли бавно към себе си, толкова близо, че можех да уловя дъха му. Погледна ме и разбрах, че е видял отражението на думите си. Силата на откровението му бе изпитана в изражението ми. Лицата ни бяха на сантиметри едно от друго. Тялото ми се скова от напрежението, по гръбнака ми полази приятна тръпка.

— Ксения… — прошепна дрезгаво. — Искам те толкова близо до мен — въздъхна отчаяно.

Думите му се забиха като стоманени нокти в сърцето ми и го стиснаха. Агония. Сладка агония. Какво се случваше?… Той обхвана лицето ми с ръка и бавно, съвсем бавно, прокара пръст по овала на брадичката. Спря се на устните ми и се загледа в тях. Погледът му отразяваше цяла гама от емоции. Страст. Усещах я с всяка фибра на кожата си. Сливаше се с моето собствено желание и двете се преплитаха в нажежено кълбо. Докосна нежно с палец долната ми устна и затвори очи. Отпусна другата си ръка около кръста ми и едно последно придърпване ме притегли плътно до гърдите си.

Напрежението от близостта на телата ни ме побърка. Невъзможно беше да устоя на призива на тялото му — толкова силно, толкова изкушаващо. Дъхът му погали страните ми и полуотворените му устни докоснаха лицето ми. Топлината му запълзя по кожата ми и ахнах несъзнателно от чувствата, които събуди в мен. Потърка нежно нос в шията ми, а аз отпуснах глава назад, готова да му дам всичко, което поиска. Той въздъхна бавно, сякаш искаше да попие миризмата ми и с ръка на тила ми приближи лицето ми към своето. Очите му ме попиха и аз потънах в това морско синьо, което ме призоваваше от дълбините си. Устата му бавно се приближи към моята и най-накрая устните му докоснаха моите. Езикът му се плъзна нежно в устата ми. Бавно, агонизиращо. Потърси моя и ме погали с влажна топлина. Копнежът по него се вряза в гърдите ми само при вкуса, който остави в устата ми. Отначало целувката му беше нежна, но постепенно, с всяко едно движение на телата ни, ставаше все по-жадна, докато накрая не ме погълна. Отново и отново… Топях се в горещината на устните му — непреклонна, всепоглъщаща. Тялото ми копнееше за допира на ръцете му. Устните ни се вплитаха все по-дълбоко и настоятелно, сърцето ми спираше и отново се съживяваше от възбудата. Ръцете на Игор галеха всяка частица от кожата ми и после отново се впиваха нетърпеливи в нея.

Той се отпусна назад и легна на леглото като ме притегли към себе си. Притисна ме силно към гърдите си и обхвана властно бедрото на крака ми, така че да го прехвърли и да усетя възбудата му. Усещането на същата тази сладка агония пропълзя по вътрешностите ми и гърбът ми се изви назад от сладък копнеж да се предам напълно. Исках да ме обхване, да бъде навсякъде по мен и вътре в мен. Плъзна ръка по гърба ми и се спря на талията. Галеше с пръсти лицето ми, шията, раменете. Тялото ми беше оголен нерв и всеки негов допир го запращаше в пристъп на болезнен екстаз. Претърколи се и ме затисна под себе си. Усетих тежестта му и го обгърнах с крака. Исках да му отдам тялото си. Да се отворя за него и за всичко, което копнееше да стори с мен. Той прокара пръсти по ластика на пижамата ми и се спря точно на границата с бикините. Разтреперих се от интимността на жеста. От нежността, която ме докосваше.

— Ксения… — въздъхна и ме погледна все така отчаяно. — Толкова си изящна. Божествена си.

Преглътнах тежко и го придърпах по-близо до себе си. Исках да усетя тялото, което така желаех. Копнеех да ме завладее така, както беше завладял сърцето ми.

— Толкова искам да те почувствам, Ксения…

Езикът му обходи устните ми и властно ги разтвори, за да се преплете с моя. Повдигна горнището на пижамата и прокара ръка през корема ми. Влажните му устни преминаха по кожата ми като копринена милувка и се насочиха към гърдите. Усещах дъха му. Дишаше накъсано и притискаше трескаво тялото си към мен.

Прокара нетърпеливо пръсти по вътрешната част на бедрото ми и насочи ръката си нагоре. Извих гръб от наслада под допира му и потърсих да видя лицето му. Очите му бяха потъмнели.

Изведнъж се отдръпна. Без да откъсва жадния си поглед от мен, думите се изтръгнаха задъхано от устата му сякаш не искаше да ги изрича на глас:

— Не можем, Ксения… — каза накъсано.

Изглеждаше като че се събужда от дълъг сън. Аз бях все още замаяна от близостта на телата ни и от възбудата, която туптеше във всяка моя клетка. Едва успях да събера мислите си.

— Не ме ли желаеш? — очите му отново се впиха страстно в моите, но устните ни останаха разделени.

— Повече от всякога. Искам те повече от всичко друго — отвърна напрегнато.

На челото му се появиха дълбоки бръчки, костваше му огромни усилия да запази дистанция. Аз умирах… Умирах за него. Цялата се стопявах…

— По дяволите, не мога да ти причиня това — каза измъчено и стана.

Погледнах го изненадана, но вече знаех какво ще направи. Той се изправи в целия си впечатляващ ръст, отдалечи се от мен и затвори вратата след себе си.

Глава 21

Станах рано сутринта. Не че изобщо успях да заспя… Цяла нощ се въртях и се мятах в леглото като обезумяла без да успея да затворя очи за повече от няколко минути. Мислите ми бяха обсебени от вкуса, който Игор остави в устата ми, и от аромата, който долавях по кожата си. Цялото ми тяло гореше от допира му. Кожата ми пламтеше от страстна възбуда там, където ме бе докосвал. Сърцето ми обаче бе натежало в гърдите. Когато го видях да излиза през същата тази врата, която зяпах от повече от четири часа, цялото ми същество се смали до минимум. Чувствах се нищожна. Колкото и да се опитвах да забравя случилото се, съзнанието отново прожектираше като на лента изгарящия му поглед и властния начин, по който тялото му се стремеше към моето. Начина, по който ме притискаше, за да усетя възбудата му. Защо продължаваш да се самоизмъчваш? Той си тръгна! Да, тръгна си и промърмори, че не може да ми причини това. Тогава защо го направи? Защо прекрачи границата, пред която всичко беше безопасно и пред която се стелеше празнота?

След като вече бях вкусила от това, което можехме да имаме, не можех да спра да го искам. Вече не беше копнеж или просто илюзия. Беше реалност и ме болеше. Исках да почувствам допира му отново, исках отново да чуя шепота му близо до ухото си. Мислите ми препускаха трескаво — почти толкова бързо, колкото се появяваха картините от снощи пред очите ми. Погледнах за стотен път към вратата.

Изритах завивките като обезумяла. Не можех да си подам носа навън. Не и след като толкова явно бях показала колко го искам, а знаейки това, той си тръгна. Защо, по дяволите, се поддадох на импулса? Ако не го бях направила, сега щях да мога да го погледна в очите без да ме е срам. Щях да мога да го нарека мой приятел. Но той не беше и аз го знаех. Винаги е бил нещо повече. Може би, осъзнал катаклизма на снощното ни преживяване, вече си бе тръгнал от Палатата. А най-страшното беше, че усещах липсата му болезнено загнездена в душата си. Защото вече не можех да крия дори пред себе си, че бях безвъзвратно влюбена в Игор. Човекът, когото не ми беше писано да имам…

След като намерих Александра Новаковска и приложих целия чар, на който бях способна, я убедих да прати един пазител с мен, за да отида в болницата при Зоя. Не ми се стори уместно да тръгвам сама половин ден след нападението. Друг път щях да мисля как да се оправя с проблема с моята самостоятелност. Докато се опитвах да изтласкам от съзнанието си натрапчивите очи на Игор и звука от чувственото му насечено дишане, стигнах до стаята на Зоя. Пазителите все още бяха там. Можех да се закълна, че ги заварих в абсолютно същата поза, в която ги видях вчера през нощта. Те явно ме познаха веднага и ми кимнаха за поздрав. Успях да скалъпя един любезен отговор и влязох вътре. Заварих Зоя да чете някакво списание, а Юри да дреме на стола до нея.

— Никога ли не спиш? — възмутих се.

Тя ме погледна изпод вежди и остави списанието.

— Предпочиташ да ме беше събудила лично ли? — отвърна иронично. Седнах в края на леглото и я загледах замислено. — Какво е станало? — попита ме след малко.

— Нещо, което не е предназначено за неговите уши — посочих с глава към Юри, който все още спеше.

— А си мисли, че ме пази… — отвърна Зоя и заглуши смеха си в една възглавница.

— От колко време спи? — отвърнах развеселено.

— Цяла нощ! — разсмя се още по-силно Зоя, което този път успя да го разбуди и той се сепна. — Ооо, Юри, какво те събуди? — провлечи съчувствено тя и отново прихна.

Аз също започнах да се смея, а Юри ме изгледа объркано.

— Ти откога си тук?

— Откакто заспа — излъгах. — Тоест, от снощи — изсмях се, наблюдавайки как се засрамва.

— Спокойно, Юри, Ксения дойде току-що. Но иначе ти наистина заспа още снощи — отбеляза Зоя.

— Съжалявам. Не съм усетил кога съм се унесъл… — отвърна засрамено.

Видя ми се някак не на място един висок и едър руснак като него да се притесни толкова видно.

— И без това нямаше никакъв смисъл да будуваш. Има трима пазители пред вратата, които ще се погрижат за всичко — отвърна му нежно тя.

— Не трябва непременно да си пазител, за да се справиш с някоя и друга опасност! — каза разпалено и стана от стола. — Ние вестителите какво сме? Някакви слаботелесни мухльовци ли?

Забелязах как очите на Зоя са разширяват от изненада.

— Какво ти става? — попитах го недоумяващо.

— Нищо! Защо всички мислят, че само пазителите са способни да се справят с проблемите? — отвърна все още подразнено.

— Никой не е казвал подобно нещо! — възмути се Зоя. — Кога ме чу да казвам това?

Юри я погледна косо и закрачи нервно около леглото ѝ.

— Искам да мога да те защитавам от всичко! Не само от пияни досадници! Искам да мога…

— Да убиваш кръвожадни? — попита тя. — Ами имам новина за теб! Никой вестител не може да убие кръвожаден! — каза му разпалено.

Думите ѝ накараха стомаха ми да се обърне. По дяволите, добре, че си държах устата затворена. Как ли щяха да реагират, ако им бях казала, че предната вечер един вестител наистина уби вампир? Е, Юри сигурно щеше да изпадне във възторг… Или може би щеше да ме удуши от завист и ревност.

— И как това да е справедливо? — продължаваше спора Юри.

— Защо трябва да е справедливо? И то за кого? Да не мислиш, че е супер яко да си пазител и да жертваш живота си всеки ден? — отвърна смаяно Зоя.

— Те поне имат избор! — каза Юри и прокара ръка през главата си.

— Ами всъщност нямат. Заложено е в ДНК-то им. И независимо дали искат или не, трябва да търчат и да спасяват такива като мен! И някои от тях не се връщат живи! — разгневи се още повече Зоя.

Сетих се за воина, който бе загинал снощи. Вината отново ме заля като студена вода.

— Престанете! За какво изобщо спорите? — извиках, но те бяха твърде заети със словесната си битка, за да ми обърнат някакво внимание.

— А какво според теб става, когато се докопат до такива като нас, когато наблизо няма пазител? Прекършват вратовете ни! — отвърна Юри.

— Е, на някои не ни ги прекършват! — извика Зоя, което накара Юри да млъкне.

Той си пое дълбоко въздух и изражението на лицето му омекна.

Приближи се към нея и взе здравата ѝ ръка между дланите си. Погали нежно с палци пръстите ѝ и я поднесе към устните си.

— Не можеш да си представиш колко съм щастлив, че не прекършиха твоя врат…

Тя едва сдържа усмивката си.

— Знам, Юри, знам.

— Съжалявам, че те разстроих. Не трябва да те занимавам с моите глупости — продължи с нежен глас.

Сините му очи попиваха всяка черта от лицето ѝ. Тя сведе поглед.

— Можеш да ми се реваншираш като отидеш да изпиеш едно кафе и се освестиш.

Той кимна и ѝ се усмихна. Сетне взе портфейла от джоба на якето си и отвори вратата.

— Пази я — заръча ми и излезе.

Зоя ме погледна в очакване, нетърпението се бе изписало на лицето ѝ.

— Е? С каква клюка ще разсееш скуката ми?

— Изглеждаш доста жизнена за човек с мозъчно сътресение, две счупени ребра и счупена ръка… — казах изпитателно. — Имаш ли нужда от нещо?

— Натъпкана съм с лекарства и не чувствам не само болката, но и много други неща. Така че точно в момента имам нужда от една сочна пикантна клюка — каза и очите ѝ светнаха срещу моите.

Не можех да възпра напиращата усмивка и седнах на ръба на леглото до нея.

— Майкъл ме целуна — казах, а очите на Зоя се разшириха от изненада.

— О! — промълви едва-едва. — Значи го е направил! — каза самодоволно. — Не смятах, че ще се осмели, но ето че го е направил! — устата ѝ се разтегна в лукаво изражение. — И как стана? Кога стана? — започна да се оплита в извиращите въпроси.

— Спокойно, Зоя. Стой мирна иначе нищо няма да ти кажа — предупредих я сериозно.

Тя спря да се върти, доколкото изобщо гипсираното ѝ състояние позволяваше, и зачака. След като приключих описанието на всичко, което Майкъл беше направил и казал, Зоя продължаваше да ме гледа с полуразширени очи. Мисля, че не беше кой знае колко изненадана от действията му, а по-скоро от начина, по който ги беше извършил.

— Я виж ти, Майкъл имал топки — рече и веждите ѝ се избиха нагоре. — Не вярвах, че ще има смелостта да бъде толкова открит с теб.

— Аз пък не вярвах, че мога да предизвикам подобна реакция у него — казах и издишах дълбоко. — Не ми е приятно да го карам да се чувства така.

— Не можеш да бъдеш отговорна за чувствата му — побърза да каже. — Хареса ли ти? — запита след малко и очите ѝ проблеснаха срещу моите, жадни за още подробности.

— Естествено, че не! — възкликнах и се завъртях с гръб към нея.

— О, аз си мисля, че ти е харесало. И то ти е харесало, че е бил груб и невъздържан, нали? — засмя се.

Отново се размърда в леглото, като се опитваше да сподави стенанията от връхлетялата я болка. Приближих и я притиснах леко, но настойчиво, към леглото. Тя ме изгледа накриво.

— Не те ли тревожи факта, че ми наговори тези неща за Игор? Откъде е разбрал какво изпитвам към него? — погледнах я тревожно.

— От всички хора около теб, мисля, че ти си последният човек, който разбра за чувствата ти към него, Ксения — каза малко тъжно. — Дори вярвам, че Игор го е разбрал преди теб.

— Недей да остроумничиш, Зоя. Откога стана толкова всезнаеща? — подкачих я като се опитах да разсея разговора в друга посока.

Горещите вълни на възбудата ме обляха наново и се опитах да потисна еротичните сцени, които изникнаха пред очите ми.

— Поне не съм заровила главата си в пясъка — отбеляза язвително, въпреки че тонът ѝ беше съвсем добронамерен. — А на теб скоро ще ти поникне перушина, бъзла такава.

— Не съм бъзла!

— Можеш да устоиш на заплахите и ударите на хайка кръвожадни, а не можеш да признаеш пред себе си, че си влюбена в Алешкин! — погледна ме укорително.

— Снощи Игор също ме целуна — изтърсих от нищото и се взрях в шокираното ѝ изражение.

Този път дори не успя да разшири очите си срещу мен, както правеше всеки път, когато нещо я изненадваше. Лицето ѝ застина и устата ѝ остана полуотворена.

— Не говориш сериозно — каза тихо.

— Сега не си толкова всезнаеща, нали? — подхвърлих подигравателно.

Тя врътна очи.

— Но това е… това е неочаквано, Ксения.

— Да, говори ми — отвърнах и отново седнах на ръба на болничното легло. — Нямах намерение да го споделям. И въпреки това… някак ми се стори нормално да кажа именно на теб — тя се пресегна и стисна нежно ръката ми.

В жеста ѝ долових утеха и загриженост.

— Как се чувстваш?

— Не беше просто целувка, Зоя — казах с леко развълнуван глас.

Вгледах се в тънките ѝ дълги пръсти. Както всичко в нея, и те бяха изящни и толкова крехки. Вгледах се в лицето ѝ — беше толкова нежно. Всичко по него бе изписано като от ръката на художник, надарен с невероятен талант. Тя ме гледаше мило, но и някак тъжно.

— Беше всичко, за което съм копняла досега. Когато ме докосваше… сякаш си паснахме като две половини от едно идеално цяло. Толкова на място. Сякаш е писано да бъда с него, Зоя. Но не е. Писано е тъкмо обратното.

— Съжалявам — прошепна.

— След всичко, което се случи… Просто не е честно, Зоя! — въздъхнах. — Не е честно да знам точно колко идеално се чувствам в ръцете му, след като никога не мога да се върна в тях. Жестоко е.

Една сълза се търкулна по бузата ми. Зоя стисна ръката ми по-силно.

— Никога не съм те виждала такава — гласът ѝ прозвуча смаяно.

Аз се усмихнах тъжно.

— Няма да ме видиш повече — преглътнах, — защото всичко ще бъде наред.

— Ксения — каза ми мъчително, — не е нужно винаги да бъдеш силна. Можеш да бъдеш слаба понякога. Поне когато сме само аз и ти.

Погалих косата ѝ. Кожата на лицето ѝ малко по малко възвръщаше розовия си цвят.

— И двете ще бъдем силни и ще пратим всички тревоги по дяволите — засмях се насила. — Кога ще дойдат родителите ти, впрочем? — запитах я, внезапно сетила се, че вече трябваше да са пристигнали.

Тя отклони нетърпеливо поглед и се зарея в пространството.

— Не знам. Няма значение.

— Не си ли развълнувана, че ще ги видиш? — запитах я озадачена. Как можеше да не се радва на посещението им?

— Ще ти кажа след като си тръгнат — отвърна сухо.

В същото време вратата се отвори и влезе Юри, а след него се появи не кой да е, а Майкъл. 0, чудесно! Той ме погледна някак колебливо и му трябваха няколко секунди, за да прекрачи в стаята. Запъти се към Зоя и я целуна по челото. Юри тръгна след него и едва ме погледна. Страхотно! Приятелчето му всичко беше издрънкало. Станах от леглото припряно и се запътих към изхода.

— Е, сега като не си сама, ще тръгвам… — казах и тримата ме погледнаха.

Лицето ми застина, а стомахът ми се усука на болезнен възел. Искаше ми се да потъна в земята от неудобство.

— А и докторите ми казаха да почивам.

— Щом така са ти казали докторите… — каза Зоя, която искрено се забавляваше от мъчението ми.

Майкъл тръгна към мен и в мига, в който излязох, хвана ръката ми.

— Може ли да поговорим? — попита ме и долових притеснението му. Избягваше погледа ми.

— Какво има? — попитах и гласът ми прозвуча по-нервно, отколкото ми се искаше.

— Ксения — обърна се към мен и ме погледна отчаяно, — не исках да се получава така. Съжалявам, не исках да ти разкривам чувствата си така. Трябваше да научиш по друг начин — говореше, а пръстите му играеха по ръба на ризата му.

Изглеждаше различен от онзи Майкъл, когото видях снощи. Това беше Майкъл, когото харесвах и с когото не се притеснявах да прекарвам часове, потънала в разговори и закачки.

— Всичко е наред, Майк — опитах се да прозвуча спокойно. — Не ти се сърдя. Просто ми се иска да нямахме това напрежение помежду ни.

— Не бях на себе си, Екс. Все още не съм, но се опитвам да разсъждавам разумно.

— Не ми е приятно, че аз съм причината да чувстваш… каквото ми каза, че чувстваш — допълних и погледнах встрани.

— Чувствата ми към теб няма да се променят — каза и прокара ръка през разрошения си перчем. Кафявите му очи ме гледаха напрегнато, но изглеждаше спокоен. — И честно казано не мога да обещая, че ще те оставя на мира. Но ми се ще да знаеш, че… — той се спря. Изражението му стана сериозно. — Искам да знаеш, че не желая да съм причината да бъдеш нещастна. Ще се опитвам да спечеля вниманието ти дотогава, докогато не видя и последната искра към мен в очите ти да угасне.

— Майкъл! — възкликнах.

— Знам, че не съм ти безразличен — каза нетърпеливо. — Колкото и да го отричаш, няма да повярвам. Но няма да те целувам насила, ако от това се притесняваш — отвърна съвсем сериозно, но аз не успях да сдържа смеха си.

След кратък миг на объркване, той също се разсмя.

— Съжалявам — промънках. — Извинявай…

Продължавах да се смея, въпреки че се опивах да се окопитя. Загледах се в очите му — винаги толкова топли и успокояващи.

— Трябва да тръгвам — казах му внезапно.

Той кимна с разбиране. В същия момент дойде една сестра, която изрита Юри от стаята на Зоя с поток от възмущение и сърдити възклицания, и той се понесе унил надолу по коридора. Тръгнах с него към кафето, а Майкъл каза, че се прибира в Палатата.

— Какво ще правим сега? — попитах го.

— Ела, имам нужда от още едно кафе — каза с почервеняло лице Юри, след което тръгнахме по болничния коридор.

— За човек, който е спал непробудно цяла нощ, поемаш големи количества кофеин — той ме погледна кисело. — Нямам против. Ти си единственият човек тук, който пие истинско кафе.

— Защо си дошла толкова рано? — запита ме вече по-спокоен.

— Не можах да спя. А и нямаше какво да правя — отвърнах вяло.

Той ме изгледа сякаш току-що беше засегнал някаква неудобна тема и тръгна напред.

— Майкъл ми каза всичко. Няма нужда да го криеш — промълви.

— О, това ли… — отвърнах. — Да, досетих се, че всичко ти е казал. Изобщо не можеш да пазиш тайна. Дано не ти се налага да излъжеш за нещо… — разсмях се.

Той ме погледна развеселено и посочи една маса в малкото кафе отстрани на асансьорите до рецепцията. Естествено, като всяко здравно заведение, и това беше цялото стъклено и лъснато.

— Мразя болници — простенах.

— Никой не ги обича — Юри отиде до нещото, което се считаше за бар, или по-скоро тезгях, и поръча две кафета. — Колко захар искаш?

— Чисто — отговорих. Той си сложи две бучки и седна срещу мен. — Виждал ли си досега родителите на Зоя?

— Не. Мисля, че това е вторият път, в който идват тук — отвърна и ме погледна мрачно.

— Мислех, че семействата ви идват често. Все пак трябва да им липсвате — предположих.

— Нашите идват често. Баща ми постоянно пътува по работа насам натам и се отбива. Майка ми се застоява по-дълго на различни места. Тя е вестител — обясни и отпи от кафето си.

— Ами семейството на Зоя? — попитах го.

Той втренчи погледа си в чашата и след няколко секунди размисъл отвърна:

— Семейството ѝ е особено. Те не одобряват това, че тя е тук.

— Защо? — изненадах се. — Мислех, че и двамата ѝ родители са вестители. Как биха могли да не одобрят желанието ѝ да се обучава?

— Работата е там, че те са обърнали гръб на дарбата си. Желанието им е било Зоя да учи в университет, вместо да развива способностите си — отвърна все така замислено.

— Защо са загърбили дарбата си? — запитах го невярващо.

— Заради едно убийство. Убийството на сестра ѝ — думите му ме шокираха. Зоя никога не беше споменавала, че е имала сестра.

— Но как се е случило? Какво е станало? — запитах смаяно.

— Майка ѝ и баща ѝ помогнали на Двореца да издири някаква група току-що превърнати вампири. Благодарение на тях пазителите ги намерили и ги убили. Другите вампири обаче били жадни за отмъщение и нападнали семейството на Зоя. Пазителите ги защитили, но не успели да спасят сестра ѝ. Била само на десет години… — гласът му беше изпълнен с тъга.

Не отделяше погледа си от чашата и чупеше бъркалката на малки парченца.

— Не знаех за това — промълвих едва-едва, все още шокирана.

Почувствах се толкова глупаво. Беше ме грижа за нея, но докато тя ме разпитваше толкова често за миналото и за семейството ми, аз нито веднъж не се сетих да попитам за нейното.

— Кога се е случило това?

— Преди четири години.

— Но защо са се отказали от дарбата си? Не са ли искали да станат още по-силни?

— Всъщност те приели твърде лично безсилието на пазителите. Заявили, че щом Дворецът не може да защити семейството им, и те нямало да защитават никого. Отрекли се от дълга си и напуснали нашето общество. Зоя обаче заявила, че смъртта на сестра ѝ я задължава да продължи да развива способностите си. Не искала да допусне това да се случи отново. С когото и да било — каза Юри и млъкна.

— Трябва да се гордееш с нея — заключих.

Той ме погледна объркано и изпусна последното останало парченце от бъркалката.

— Защо го казваш? — попита ме със странен глас.

Изведнъж се притесних и зарових нервно ръка в дългата си коса.

— Просто… Знам, че държиш на нея. А постъпката ѝ наистина заслужава уважение — изговорих припряно.

— Да не би Зоя да ти е говорила нещо за мен? — наблюдаваше ме подозрително.

— Какво да ми е говорила? — запитах на свой ред, опитвайки се да прозвуча убедително.

Той само ме погледна с все същото подозрение и отново отпи глътка от кафето си.

— Ясно ми е, че вече знаеш за отношението ми към нея. Но ако тя наистина ти е казала нещо за мен, трябва да науча какво — заяви подканващо.

Този път аз го изгледах косо.

— Дори и да ми беше казала, не бих ти го споделила. Тези неща са твърде лични и е по-добре да се научават от първа ръка. Не че ми е казвала нещо — допълних като видях как ме погледна. — Кажи на Майкъл, че е много грозно да разпространява неща, които засягат само и единствено мен и него.

— Хайде, моля те, Ксения! Все едно не си издрънкала всичко на Зоя! — възкликна, което всъщност ме накара да замълча.

Е, може би този път беше прав. Той се взря зад гърба ми и задържа поглед.

— Я, виж! Алешкин е там — каза изненадано и посочи мястото пред асансьорите.

— Какво? — сепнах се.

Проследих посоката, в която беше кимнал Юри, и сърцето ми подскочи. В мига, в който зърнах Игор, по тялото ми премина електрически заряд. Цялата пламнах от смесицата, в която се бяха оплели обърканите ми чувства. По дяволите, какво прави тук? Естествено, че ще се появи точно когато не искам да го виждам! Да си плюя на късмета! Усетих как получавам панически пристъп и внезапно почувствах остра нужда от повече въздух и повече места, на които да се скрия. Трескаво се заоглеждах къде мога да се дяна, а Юри ми хвърли толкова недоумяваш поглед, че остана с отворена уста.

— Какво правиш?! — изуми се. — Какво ти става?

— Нищо! Трябва да тръгвам — отсякох и се запътих бързо към вратата, която слава Богу беше в обратната посока от тази на Игор.

Профучах покрай последните маси и дочух няколко цъкания и възмутени възгласи. Опитах се да се изнижа възможно най-незабележимо покрай рецепцията и се отправих към изхода. Най-накрая излязох навън и вдишах дълбоко студения въздух. Зачудих се дали да не спра такси. Какво ли щях да обясня на Новаковска като се прибера в Палатата без пазителя, който ме придружи насам? Не ми се искаше да тръгвам, но нямах особен избор. Трябваше да се сетя, че Игор ще дойде. Най-малкото трябваше да провери пазителите и дали всичко е наред. Обърнах се забързано назад, за да хвана някое такси, и се блъснах в един минувач.

— О, съжалявам… — започнах да се извинявам, но с ужас видях, че минувачът, който стоеше пред мен, беше Игор.

Физиономията ми тутакси замръзна и аз го изгледах паникьосано. Разумната част от съзнанието ми беше разочарована от появата му, но всичко останало в мен ликуваше при вида на очертанията на мускулестото му тяло под прилепналата черна тениска, едва прикрита от дългия черен шлифер.

— Въобразявам ли си или току-що се опита да се скриеш от мен? — запита ме невярващо.

— Ъм… ти какво правиш тук? — отвърнах ядно.

Той ме погледна смаяно.

— Дойдох да проверя как е Зоя и да се уверя, че всичко е наред — отговори машинално и отново ме изгледа. — Видя, че съм в болницата и се втурна през глава да изчезнеш оттам!

Продължаваше да изглежда така сякаш го бях зашлевила.

— А ти какво очакваш?! — гласът ми прозвуча по-развълнуван, отколкото ми се искаше. — Да се хвърля в обятията ти? Нали точно това правех снощи, когато ти самият излезе бързо-бързо от стаята!

Погледът му се промени и сега вече изглеждаше така, все едно му беше трудно да каже каквото и да било.

— Виж, Ксения, трябва да поговорим за това — отвърна сериозно.

Синьо-зелените му очи успяха както винаги да ме хипнотизират, но си наложих да се съвзема.

— Не трябва да говорим за нищо. Разбирам защо си тръгна — отвърнах припряно.

Извърнах се към булеварда и се огледах нетърпеливо за някое преминаващо такси. Нещата едва ли можеше да станат по-унизителни за мен.

— Не мисля, че тълкуваш нещата правилно — настояваше той. — Не и след като прекосяваш болницата ужасена от мен.

— Напротив, Игор. Много добре ги тълкувам. Но това не означава, че изгарям от желание да те виждам точно сега — отвърнах сериозно.

— Защо си сама? Къде са пазителите, които трябваше да те придружат? — запита ме и долових гнева му.

Сериозен ли беше? Той беше ядосан на мен? Ама че нахалство.

— Мисля, че е по-добре да прекратим този разговор — отсякох и тръгнах към таксито, което спря до тротоара. Игор понечи да ми каже нещо, но аз го прекъснах. — Моля те, недей — погледнах го твърдо. — Не искам да говорим за снощи. Нито сега, нито никога.

Той ме погледна с разочарование. Стоеше гордо изправен, косата му обрамчваше красивото му лице, очите му се впиваха в моите, но остана безмълвен. Загледах го за няколко секунди, достатъчно дълги, за да усетя как сърцето ми се пръсва на хиляди парченца, и се отдалечих. Оставих го да проследи с поглед как се качвам в колата и потеглям.

Глава 22

След като направи още няколко неуспешни опита да говори с мен, Игор удвои броя на солдатите в Палатата и причисли още двама, които да ме следват на всяка крачка. Аз не исках да чуя и думичка от това, което искаше да ми каже, и избягвах всякакъв контакт с него. Така е по-добре, повтарях си. Не го обвинявах, че излезе онази нощ от стаята. Обвинявах го за начина, по който покори сърцето ми и за пожара, който подпали в тялото ми. Обвинявах го задето ме накара да го желая още по-силно. Да го обичам по-силно. И най-вече го обвинявах за факта, че ми се налагаше да страня от него. Защото липсата му се бе загнездила дълбоко в мен и гонеше съня надалеч в продължение на дълги нощи. Ако преди ме измъчваха въпроси за миналото и бъдещето ми, за това коя съм и защо вампирите искаха да ме убият, сега се измъчвах от мисли за него. За начина, по който косата му блестеше под лъчите на сутрешното слънце, а очите му притъмняваха и ставаха по-дълбоки, когато ме зърнеше от другата страна на коридора. Въпреки че го игнорирах, Игор не се отказа и продължи да идва в Палатата. Почти не го виждах, но чувах от Зоя, че се появявал често и питал за мен, както и че дълго говорел с Ордена като от време на време споменавал името ми в разговорите.

— Защо не говориш с него, Ксения? — питаше ме тя укорително. — Не можеш да знаеш какво има да ти каже.

— Няма значение, Зоя. По-добре да стоя настрана — настоявах. — Не знам какво чувства към мен, но колкото по-бързо забрави, толкова по-добре.

— Говориш сякаш ти не изпитваш нищо! — възмущаваше се.

— Какво значение има какво изпитвам аз? Той ще понесе последствията, аз нямам какво да губя. Не искам да го виждам как се проваля.

Зоя така и не се съгласи с мен. Дори беше спряла да ме сватосва с Майкъл. Що се отнасяше до нея, прекарваше всяка свободна минута с Юри, а ние с Майкъл се мъкнехме с тях и им светехме като крушки. Не че времето, което прекарваха заедно, можеше да се нарече романтично… Колкото и да му се искаше на Юри, Зоя продължаваше упорито да избягва въпроса за неясните им отношения и още по-неясните ѝ чувства към него.

— Не мога да повярвам, че утре е Нова година! — възкликна развълнувано Зоя и направи жалък опит за подскок във въздуха, имайки предвид, че все още ръката ѝ бе гипсирана, а ребрата ѝ едва бяха заздравели.

Радваше се на новите си безумно скъпи обувки, които току-що бе купила от ГУМ[10].

— С малко повече късмет цялата тази показна история ще отмине бързо и когато отворя очи, вече ще е януари — отвърнах, докато слагах обиците с тъмно сини кристали, които Зоя настоя да ми подари по време на новогодишното си пазаруване.

— От време на време не е зле да се социализираш и с други хора освен с нас и Ордена — отбеляза важно и още веднъж пробва обувките на високи токове.

Огледа се доволна в огледалото и лицето ѝ засия от щастие.

— Каквото и да казваш, този Новогодишен бал ще бъде истинско мъчение — отвърнах кисело. — Да не говорим, че още не съм решила какво ще облека…

— Каквото и да облечеш, ще накараш останалите да се пръснат от завист. Особено Оля — заяви бодро и скочи върху мекия матрак на леглото.

— Щом казваш — засмях се на радостта, която я бе обзела. Изглеждаше като същинско дете.

— Някой път ми се иска да ти заема малко от ентусиазма си и да изтрия това кисело изражение от лицето ти — загледа ме сериозно. — Знаеш ли, че Майкъл иска да те покани за дама на бала? — очите ѝ светнаха лукаво срещу мен.

— Той ли ти каза? — стрелнах я с очи.

— Да. Но се чуди как ще приемеш поканата му.

— Не ми се иска да му давам надежди за нещо повече — казах смръщено и започнах да събирам опаковките от новите покупки на Зоя.

— Става въпрос за Новогодишния бал на Ордена, Ксения — отвърна сериозно. — Не те кани, за да му станеш гадже.

— Я стига, докога ще възхваляваш този глупав бал?! — казах и метнах по нея кутията от обувките ѝ.

— Глупав или не, всички вестители и пазители ще се съберат тук. Ако на помена за Пророчицата Палатата ти се е сторила тържествена, почакай да видиш какво ще се случи утре. Москва е много красива в навечерието на Нова година — каза с усмивка.

— Да се надяваме, че този път всичко ще мине без произшествия.

— Произшествията те следват навсякъде, Ксения — повдигна вежда срещу мен. — Добрата новина е, че сме свикнали с това.

В същия момент на вратата на стаята ми се почука и аз се запътих да отворя. Беше Майкъл. Изненадах се да го видя, но той явно не забеляза. Очите му се плъзнаха по тялото ми и чак сега се сетих, че бях облечена само с един сатенен халат. Погледът му зашари от лицето ми към деколтето и после слезе към голите ми крака, които се подаваха изпод цепката на черния плат, който стигаше почти до земята.

— Ъм… Здравей — каза ми сконфузно и ми се стори, че се притесни.

Аз се усмихнах и се загърнах по-плътно с халата.

— Здравей.

— Заета ли си? — попита ме и продължи да ме гледа неловко.

— Всъщност… тъкмо се канех да си взема вана — отвърнах, надявайки се сам да предложи да намине друг път. Далеч в бъдещето.

— Тогава ще бъда кратък. Минах, за да ти оставя това — той ми подаде голям хартиен плик, целият изпъстрен със сребърни коледни звездички.

Поех го колебливо и погледнах учудено.

— Какво е това? — запитах и го отворих. Извадих обемист червен пуловер. — Коледен пуловер? На снежинки… — усмихнах се.

— Знам, че не успя да отпразнуваш Коледа на двайсет и пети, а и глупавите руснаци празнуват през януари. Сетих се, че ми каза колко много обичаш да носиш такъв пуловер, когато празнуваш коледните празници — отвърна все още притеснено.

Не знаех какво да кажа и затова продължих да се усмихвам, обзета от еуфория и радост.

— Майк, това наистина е много мило — отвърнах трогната. — Запомнил си…

Той най-накрая се поуспокои и ми отвърна топло:

— Дано съм успял да повдигна коледния ти дух дори и с малко закъснение.

Аз се замислих за миг и се отдръпнах от вратата подканващо.

— Искаш ли да влезеш? — запитах го.

Той се поколеба и накрая кимна.

— Я виж ти! И Майкъл се присъедини! — възкликна престорено еуфорично Зоя.

— Не знаех, че си тук — каза ѝ сухо.

— Спокойно, тъкмо се канех да си тръгвам. Ксения искаше да релаксира във ваната — бързо отвърна и стана.

— Какво ще кажеш вместо да си тръгваш, да извикаш Юри? — предложих ѝ и размахах една бутилка висококачествена руска водка пред лицето ѝ.

Очите ѝ светнаха.

— Надушвам щур купон — каза и разтегли усмивка възторжено.

Няколко часа по-късно, доста след полунощ, Зоя и Юри залитаха напред-назад пред вратата и вече от десет минути се сбогуваха с нас. Кикотеха се като тийнейджъри и едва си поемаха въздух между пристъпите от смях. Майкъл се беше загледал в мен някак прекалено съсредоточено и се опитвах да се отскубна от погледа му, въпреки че тайничко ми харесваше начина, по който ме гледаше.

— Лека нощ, Ксения — рече след малко.

Бавно приближи ръката ми към устните си без да отделя очи от моите. Целувката му бе деликатна и нежна и аз останах загледана с полуотворена уста. Направи няколко крачки заднешком, все още вперил взор в лицето ми. Изражението му беше неразгадаемо. Гърдите ми се надигнаха развълнувано от тръпката, която пробяга по тялото ми. Хлопнах вратата след като излезе и се проснах уморено на леглото. Затворих очи. Какво, по дяволите, ти има! Сама не знаеш какво искаш!

— Идиотка! Пълна идиотка! — рекох на глас.

Загледах се през прозореца в дърветата, които снегът, завалял вечерта, беше покрил като с бяла пелена. Всичко изглеждаше толкова нереално, толкова далечно. Не можех да си спомня кога спрях да мисля за живота си в България. Кога започнах да възприемам бъдещето си тук, а не там. Бях ли предателка, че толкова скоро забравих за приятелите си? За дома си? Бях ли нечестна спрямо Майкъл? Прецаках ли Игор?

— Никаква водка повече — отсякох. — Нито капка дори!

На следващия ден се събудих почти по обяд със страхотно главоболие и известна доза неудобство от начина, по който бях позволила на Майкъл да флиртува с мен. Ако дните се познаваха по сутрините, то днес щеше да бъде сериозно изпитание. Носех се като буреносен облак из коридорите на Палатата и се чудех дали сред суматохата от предстоящото празненство довечера щях да намеря някой вестител, с когото да упражня силите си. През последните дни бях пренебрегнала упражненията и въпреки че все още не ми се искаше да се замислям за въпросите, които ми се въртяха в главата, не можех да отлагам повече. Вампирите не се бяха отказали от мен. Даже напротив. Трябваше да се подготвя за предстоящата заплаха, защото те не пестяха усилия да се докопат до мен. Ако не можех да намеря отговорите другаде, сама трябваше да ги изкопча от тях.

— Ето къде си! — възкликна Зоя, задаваща се от кабинета на Романова. — Къде ли не те търсих!

— Отивам при Николаевич — отвърнах.

Тя ме изгледа намръщено.

— Защо, за Бога, би си причинила подобно нещо?

— Само той успява да ми помогне, когато искам да получа видение. Накъде си се запътила? — попитах като мярнах кутиите, с които се беше натоварила.

— Предложих на Романова да ѝ помогна с украсата — каза и издуха кичур коса от лицето си.

— Късмет с това — казах и побързах да избягам преди да ме е убедила да ѝ помогна с досадната подготовка за бала.

— Ще те намеря след това! Сърце няма да ти даде да ме оставиш да се оправям сама! — провикна се след мен.

Аз поклатих развеселено глава и се запътих към кабинета на Николаевич.

*  *  *

— Ксения, какво правиш тук? — попита Майкъл, след като отвори вратата.

Седях на прага му с буца, заседнала в гърлото, и изведнъж идеята да го потърся ми се стори много нелогична. Къде ми беше акъла?

— Всичко наред ли е? — попита и провеси глава през вратата, за да провери обстановката.

— Да, всичко е наред — отвърнах и зачоплих по рамката. — Досега бях при Николаевич, но и двамата не можахме да понесем лошото настроение на другия и предпочетох да отложа упражненията за другата година — казах като умишлено пропуснах да му спомена за видението, което бях получила. Майкъл ме изгледа въпросително. — Аз ъ-ъ… Трябва да ти кажа нещо — смотолевих.

Той продължаваше да ме гледа в очакване, а единственото нещо, за което можех да мисля, беше, че не трябваше да идвам тук.

— Да? — въпросително ме погледна и след секунда направи жест да вляза в стаята.

— Не, не. Благодаря ти. Ще съм кратка — усмихнах се сконфузено. — Работата е там, че… Зоя ми каза, че си искал да ме поканиш да бъда твоя дама на новогодишния бал — изтърсих.

Току-що осъзнах колко самонадеяно е прозвучала репликата ми и цялата пламнах от неудобство. Той само се ухили и ме погледна предизвикателно.

— Бях почти сигурен, че Зоя ще ти каже всичко, но не очаквах да дойдеш и да ми съобщиш факта, че знаеш за тези мои намерения — отвърна все още усмихвайки се.

Аз на свой ред се ухилих глуповато, като тайничко се надявах да потъна в земята. На секундата.

— Не, не дойдох за това. Исках да ти кажа, че ако още имаш такива намерения, то с удоволствие ще приема поканата ти — отвърнах и за първи път наистина вярвах, че ще бъда най-безцеремонно отрязана.

Той изглеждаше толкова объркан и аз веднага си помислих, че е поканил някоя друга. Дано само да не беше онази тъпа лигла Оля.

— Ксения, това е доста… необичайно — заекна той и се почеса по главата.

— Да, да, знам — побързах да отвърна. Вече си се представях как лазя по корем от унижение. — Ти дори не си ме поканил, но си помислих, че няма нищо лошо в това двама приятели да отидат заедно и заедно да се справят с напрежението от цялата тази снобарщина.

Майкъл продължаваше да ме гледа развеселено, но след като видя, че бях на път да се пръсна от неудобство, се приближи предпазливо до мен с демонстративно свити на фуния длани и подшушна на ухото ми:

— Спокойно, Екс. На никого няма да кажа, че ти си ме поканила — след това се засмя и взе ръката ми. — Тази вечер, Ксения Петрова, ще бъде началото на една истинска руска приказка, в която Вие, красива принцесо, ще играете главната роля — наведе се и я целуна театрално.

— Господи, Майкъл, престани. Беше ми достатъчно трудно да дойда тук, за да ме подлагаш сега и на това — погледнах го умолително. — Отиваме на бала само като приятели, ясно? — предупредих го строго.

— Приятели. Ясно! — каза небрежно и ме подкани да си тръгвам. — Хайде, Ксения, ти може да не спазваш етикета и да разчиташ само на естествената си красота, но аз имам да се приготвям за голямо зрелище довечера. Нямам време за приятели — и доволно се разсмя.

Аз също не можах да сдържа смеха си и си тръгнах без да продумам. Зоя може би наистина имаше право — трябваше просто да се отпусна и да видя какво ще се случи. Може би наистина щях да успея да изтрия това кисело изражение от лицето си.

Прибрах се в стаята си и заварих на леглото да ме чака една голяма кутия, опакована в сребриста хартия. Отгоре бе прикрепена изящна малка картичка, изобразяваща новогодишни фойерверки в нощното небе на Москва. Отворих я с любопитство и зачетох.

За най-красивата сърдитка, която някога съм виждала.

Довечера, Ксения, всички погледи ще бъдат приковани в теб (имаш късмет, че този път съм с гипсирана ръка);)

С обич,

Зоя

Усмивка плъзна по лицето ми и ръцете ми нетърпеливо разкъсаха хартията. Пред очите ми се появи изящен копринен плат в тъмно синьо. Толкова тъмно, че приличаше на необятно небе в ясна нощ. Извадих роклята и тя се отпусна тежко в ръцете ми. Беше дълга, с дълбока цепка, стигаща до основата на бедрото. Деколтето също бе дълбоко, но не толкова, че да ме откаже да я облека довечера. Самото изящество. Зоя бе купила за мен роклята, която бе видяла, че съзерцавам на витрината на един от безумно скъпите магазини в ГУМ. Въздъхнах пред красотата ѝ и донякъде ми стана гузно, че толкова лесно бях готова да я приема като подарък за Нова година. Неволно се сетих за сестрата на Зоя и отново се запитах защо не я бе споменавала досега. Със сигурност я е обичала много, навярно още я обичаше. Зоя беше такава — сърцето ѝ бе голямо толкова, колкото устата ѝ, и не можеше да не обгрижва тези, които бе заобичала истински. Някак бях успяла да спечеля обичта ѝ, въпреки дистанцираното си отношение през повечето време. И Зоя не се отказа нито за миг, докато не я допуснах до себе си. Стегни се, Ксения! Откакто отиде в Русия, си станала много сантиментална! Въздъхнах.

— Зоя, иска ми се да знаех как да ти покажа колко много значиш за мен.

*  *  *

Нощта настъпи неусетно. Два пъти ходих до стаята на Зоя, но не успях да я намеря. Къде ли се бе дянало това момиче? Оформих косата си като я прибрах от едната страна, а от другата я пуснах на едри букли. Сложих обиците, които също ми бяха подарък от Зоя и се погледнах в огледалото. Не можех да позная това момиче. Не беше просто красивата рокля и прическата. Не беше и вечерният грим. Нещо в погледа ми беше по-различно, но не можех да определя какво. Очите в огледалото ме гледаха любопитно и въпреки всичко ми се сториха по-стари. Видели повече. Изражението ми бе по-сериозно. Протегнах пръст към гладката повърхност и непознатата направи същото. Докоснах отражението си и се почувствах още по-далеч от себе си. Намръщих се. Извърнах се от огледалото, вдишах три пъти и излязох през вратата.

Надявах се да се впиша в аристократичното съсловие на руското общество. Ако не — майната им на всички високопоставени руснаци. Интересно ми беше дали щеше да има гости и от други държави, както на помена за Пророчицата. Пристъпвах внимателно по стълбището към фоайето и придържах краищата на роклята, която обгръщаше цялото ми тяло и падаше до върховете на пръстите на краката. Докато слизах по стълбите, усещах как обеците се полюшват тежко отстрани на лицето ми и можех да си представя как отблясъците от светлината се отразяват в кристалите по тях. Моментът да се сблъскам с най-странното съсловие, съществувало някога в историята на човечеството, настъпи. Дишай, Ксения… И по-лоши неща са ти се случвали. Може би точно в този момент предпочитах да се изправя лице в лице с някой грозен вампир. Бях се унесла в мислите си, когато почувствах нечие присъствие. Погледнах напред и видях Майкъл в целия си блясък. Стоеше във фоайето и ме чакаше. Лицето му се озари с една от онези негови усмивки, на които не можех да устоя. Той пристъпи напред и ми подаде ръка.

— Майк, много си елегантен.

— Ксения… — отвърна замислено като не сваляше поглед от мен. — Приличаш на истинска принцеса — пророни някак задъхано.

Аз се засмях, хванах го под ръка и продължихме към Церемониалната зала, където щях да срещна всички хора, които обществото на вестителите и пазителите познаваше.

— Готова ли си? — запита ме.

Кимнах решително.

Глава 23

Сега вратите на залата бяха изпъстрени със сребърен прашец и инкрустирани с тъмно сини камъни, които блестяха вълшебно на фона на зимната приказка, в която дворът на Палатата се беше превърнал. Двама мъже, облечени в смокинги, отвориха вратите за нас и ни кимнаха за поздрав.

Още с първата крачка ме обля опияняваща смесица от скъпи парфюми и ярки светлинни снопове, проблясващи сред приглушената светлина в залата. Имах чувството, че се намирам на съвсем различно място — нямаше нищо общо с онова, което бях видяла, когато дойдох тук за първи път. Залата беше обляна в мека приглушена светлина, потапяйки в себе си всяко едно пламъче на запалените свещи и примигващите новогодишни светлинки. В центъра се издигаше висок и внушителен бор, обсипан с (бих се заклела) ръчно изработени стъклени фигурки, всяка уникална сама по себе си, но така, че да се сливат с тоновете на цялата украса на помещението. От високия таван се спускаха тъмносини воали, поръсени със същия сребърен прашец, който можеше да се види навсякъде.

Изведнъж се сетих за това, че Зоя бе помогнала за украсата и сигурно е знаела колко идеално ще пасне роклята ми на цветовете на цялата Церемониална зала. Навсякъде бяха разположени изискани коктейлни маси с дълги сребристи покривки, прихванати в средата с тъмносини панделки. Помещението се изпълваше със звън от кристални чаши в тон с опияняваща нежна музика. Иначе обрисуваните и инкрустирани обширни стени на залата, сега бяха покрити в тематичното сребърно и синьо, сливащи се впечатляващо със спектъра на уютната светлина, която сякаш струеше отвсякъде. Може би се бях хипнотизирала от цялата тази невероятна гледка, защото не разбрах как изведнъж се бях озовала под ръка с Майкъл пред Наталия Романова, която изглеждаше като някоя знатна особа.

— Ксения, Майкъл, добре дошли! — поздрави ни формално тя и направи лек поклон с глава.

Типичното сияние в лицето ѝ я разкрасяваше още повече и допринасяше за особено елегантната ѝ осанка. Беше облечена в сребриста дълга рокля — изцяло в тон с тематиката на вечерта. Ние отвърнахме със същата формалност на поздрава ѝ и продължихме напред, където чак сега видях, че Юри и още двама младежи, които бях засичала няколко пъти откакто бях тук, стояха и разговаряха за нещо много забавно, ако съдех по развеселения им вид. Всички се бяха постарали да изглеждат много елегантни и с изненада установих, че съвършено се вписват сред дори и най-официалните гости на вечерта.

— Ето къде сте! — усмихна ни се Юри. — Ксения, надминала си себе си! — галантно се обърна към мен все още развеселен.

— Благодаря, Юри. Започва да ми става неудобно от тези комплименти, особено ако ги чувам от вас — отвърнах.

— От нас? — учуди се Юри.

— Да, от приятелите си.

— Но това, че сме приятели, в никакъв случай не значи, че не можем да се възхищаваме на вида ти — намеси си Майкъл, което ме накара да се подсмихна, сещайки се за последния ни разговор, когато се самопоканих за негова дама на бала.

— Не мога да повярвам в какво са превърнали Церемониалната зала! Направо е неузнаваема! — побързах да сменя темата.

— Орденът винаги е държал на такива неща. За тях няма нищо по-важно от това да поддържат високо славата и статуса си в обществото — отвърна Юри.

— Представете си какво ще стане, ако Тайният кръг дойде на посещение! — иронично каза едно от момчетата, които не познавах много добре.

— Саша е прав. Вече виждам как Романова търчи напред-назад в истерия из цялата Палата — засмя се Юри.

— Тайният Кръг не са ли поканени? — попитах с надеждата отговорът му да е отрицателен.

— Не. Но това е така, защото те почти никога не се появяват навън. Обществото ни рядко има възможността да се срещне с тях, още по-малко ако тази среща е извън Двореца — обясни Юри, а аз въздъхнах облекчено.

Само тяхното присъствие ми липсваше.

— Юри, къде е Зоя? — попитах го отнесено. Погледът ми блуждаеше из лицата на тълпата, но никъде не успях да видя нейното. — Странно… Тя нямаше търпение да дойде — прошепнах все така в унес.

— Не знам къде е, но каза, че ще се срещнем тук — дочух сякаш отдалеч все така приповдигнатия глас на Юри.

— Ксения, какво има? — попита ме Майкъл.

Неговия глас също ми прозвуча особено — имах чувството, че не бяха до мен. Шепота на хората се засилваше все повече и повече.

— Ксения? Ксения! — викът ѝ ме стресна.

Фокусирах лицето на Романова пред мен.

— Наталия? — обърнах се към нея.

— Наред ли е всичко? — попита ме подозрително.

Сините ѝ очи, полупрозрачни като кристали, бяха насочени настоятелно в мен. Явно очакваше адекватна реакция.

— Да, разбира се — отвърнах с усилие да прозвуча по-трезво. — Мога ли да помогна с нещо, Наталия?

Тя не отмести поглед, но само след миг смени изражението си.

— Исках само да те представя на един мой много добър приятел каза и се обърна назад към мъж, облечен в смокинг.

Моментално разпознах лицето на Казимир Буковски. Гледайки го отблизо, видях, че косата и мустаците му са посивели и имаше торбички под очите, но иначе лицето му бе опънато. Той се приближи към нас и когато заговори, ме побиха ледени тръпки.

— Г-це Петрова, господа — кимна учтиво и някак пресилено, — чувал съм много за вас.

— Ксения, това е Казимир Буковски. Той е предан и отдаден на Ордена вестител — представи го с гордост Романова.

Буковски кимна все така формално с глава и ѝ се усмихна.

— Разбрах, че наскоро сте намерили убежище в Ордена, но славата Ви се носи бързо и надалеч.

— Нима? — отвърнах сдържано. — Явно Русия не е чак толкова голяма.

— О, не е нужно да скромничите — отвърна Буковски. — До ушите ми достигнаха много любопитни истории. Дори няма нужда да споменавам прочувствените Ви слова по повод смъртта на Пророчицата по време на помена. Изключително, наистина! — заяви полувъзторжено.

Аз не отговорих нищо, тъй като думите му звучаха фалшиво и далеч не толкова убедително. Изглеждаше ми абсурдно, дори смешно, да се лаская от подобни коментари. Както във всяко общество, така и тук се намираха определени хора, които тръпнеха в очакване за поредната сензация и живееха за това да се доберат до днешната новина, за да откраднат малко от светлината на прожекторите. А за тях аз очевидно бях точно това — момичето от България, което не подозираше какво е и което изживя смъртта на Вера Крамаренко. Една сензационна новина, която щеше да отмине толкова бързо, колкото се беше и появила. По дяволите, предполага се, че тези хора са просветени. Зачудих се дори дали изобщо виждаха нещо.

— Жалко, че нямахме възможност да поговорим след словото Ви. Сякаш потънахте вдън земя — допълни и ме погледна настоятелно.

Едва успях да се стърпя да не изгрухтя в лицето му.

— Ксения, ако ми позволиш при първа възможност ще те представя и на сина на Казимир. Къде е Давид впрочем? — намеси се Наталия.

— Надявам се, че все още е тук — засмя се Буковски. — Дойдохме заедно. Сигурен съм, че ще е очарован от срещата с Вас — добави, обръщайки се към мен с типично ласкавия си тон.

Вече разбирах, че е усвоил до съвършенство досадния маниер да фамилиарничи — като се почнеше от гласа и погледа му и се стигнеше до жестовете и изразите, които използваше. Отврат. Останалите гости около нас поглъщаха запленени всяко едно негово движение — начина, по който потриваше показалеца в палеца си, очертавайки невидими окръжности, това как мустаците му се раздвижваха докато говореше. Дори проследяваха поклащанията му, повдигайки се ту на пръсти, ту на пети върху токовете на лъснатите си обувки. Както наблюдавах с неодобрение усмивките им, предназначени за Буковски, който впрочем очевидно беше много богат — скъп часовник, скъп костюм, скъпи обувки, — изведнъж съзрях познато лице в навалицата от гости.

— Извинете ме — обърнах се към тях и бързо се отправих напред, стараейки се да не изглеждам невъзпитана. — Алегрина!

— Ксения! — отвърна ми тя радостно и ме прегърна. — Надявах се да те срещна тук.

— Толкова се радвам да видя познато лице! Особено твоето.

Може би първият и последен път, в който я срещнах, не беше при добри обстоятелства, но самото ѝ присъствие тук ме накара да се почувствам по-отпусната — сякаш бях по-близо и до Игор. Алегрина ме погледна някак замислено, изглеждаше загрижена. Веждите ѝ се сключиха и на челото ѝ се образуваха дълбоки бръчки.

— Какво има? — попитах я объркана.

Тя се умълча за няколко секунди и въздъхна.

— Не мисля, че трябва да ти казвам това, но не бих могла да го скрия — каза тихо и се приближи деликатно към мен. — Усещам раздвижване. Голяма промяна — очите ѝ останаха все така разтревожени.

Не можех да разбера за какво говореше, но беше очевидно, че не е добро.

— Промяна? Каква промяна?

— Имах видение. Такова видение, което всеки друг би объркал със сън. Но не и аз — Алегрина се озърна, сякаш се страхуваше да не ни подслушват, и отново продължи. — Ксения, видението ми беше свързано с Пророчицата.

— Вера Крамаренко? — изненадах се.

— Вера, която се свърза с теб в предсмъртния си час — довърши вестителката.

Видя ми се много по-различна от онази жена, която видях на летището с Игор. Сега изглеждаше угрижена, дори изтормозена, и ясно можех да прочета страха в очите ѝ.

— Какво видя? — попитах я нетърпеливо.

Този разговор опъваше като струна всяка клетка от тялото ми и напрежението от неизвестната заплаха се загнезди в стомаха ми.

— Не мога да опиша точно. По-скоро почувствах това, което тя искаше да почувствам.

— Какво говориш? Тя е мъртва — прошепнах напрегнато.

— Вера е мъртва, но не и духът ѝ. Ксения, не ми казвай, че след всичко, което преживя и което видя, все още не си се убедила в съществуването на по-висша сила, в съществуването на духа.

Алегрина ме погледна укорително и ми стана неудобно дори да се замисля дали вярвам в подобни понятия. Истината беше, че в момента щях да повярвам на всичко, но дали можех сляпо да приема нещо за чиста монета — това беше друг въпрос.

— Алегрина, кажи ми какво разбра — настоях все по-нетърпеливо,

— Усетих, че връзката между теб и Пророчицата не е чиста. Нещо тегне над нея — тя направи пауза и можех да се закълна, че устните ѝ потрепериха. — Смърт.

Последната дума ме скова. Какво говореше тя…

— Но това не беше видение, нали? — проговорих след малко. — Ти каза, че е било по-скоро усещане. А и именно смъртта беше това, което ни свърза… Нейната смърт — натъртих.

— Ксения, знам какво говоря. Ти си надарена повече, отколкото някой досега е показвал. Осъзнаваш ли, че имаш по-голяма сила от половината вестители в Ордена взети заедно? А си още в началото на пътя си! — Алегрина се беше развълнувала и ѝ беше все по-трудно да сдържа емоциите си така, че да не бъдем подозрителни за хората около нас. — Не разбираш ли? Има нещо, което не е наред! Трябва да разбереш какво е, Ксения. Ако оставиш нещата така, може да се окаже твърде късно.

— Алегрина, кажи ми какво усети! — вече беше късно да се правя, че думите ѝ не ме плашеха. Тя обаче ме плашеше повече — изглеждаше на предела на нервите си, изтерзана и параноична.

— Вече ти казах.

— Кажи ми повече — настоях.

Тя се замисли без да откъсва поглед от очите ми и след дълго колебание се реши:

— Мисля, че Пророчицата е имала видение за теб, знаела е, че ще се появиш и е искала да те предупреди за някаква опасност. Усетих колко обвързани сте били, но ти така и не си разбрала.

— Алегрина, всеки ден съм в опасност. Всички сме в опасност — прошепнах.

— Опасността не е кръвожаден — думите ѝ накараха кръвта ми да се смрази.

Нещо в думите ѝ ме изплаши. Какво можеше да е по-опасно и по-страшно от вампирите? Не… не беше възможно. Нима можеше да е права? В този момент към нас се присъедини Буковски. Отново.

— Ксения, не знаех, че познаваш Алегрина! — „изчурулика“ любезно. Боже, колко беше дразнещо да го слушам!

— Така е, с Ксения сме се виждали и преди — отвърна вместо мен Алегрина, опитвайки се да си придаде фриволен вид.

Явно Буковски умираше от любопитство да разбере откъде се познаваме, защото продължи да ни гледа в очакване, но нито една от нас не благоволи да го осветли.

— А, ето го и Давид! — възкликна радостно и помаха припряно на сина си да се приближи.

И преди го бях виждала. Последният път зърнах лицето му на входа на Палатата, когато със Зоя се втурнахме след непознатата жена. Въпреки че не бях напълно сигурна в това, което бях видяла тогава. Давид беше доста по-висок от баща си, строен и с хубаво лице — притежаваше онова сладникаво обаяние, на което малко момичета можеха да устоят. Имаше русолява коса, пригладена небрежно назад с леки чупки в перчема, и топли кафяви очи, които в естественото си състояние бяха почти незабележимо премрежени.

— Дами, представям ви моя син Давид Буковски.

Синът му се усмихна чаровно, но не мазно като баща си, слава Богу, и подаде ръка за поздрав.

— С вас вече се познаваме, Алегрина — обърна се към нея. Тя се усмихна и кимна. — Но досега не съм имал честта да се запозная с Ксения.

— Каква чест наистина! — пошегувах се, но явно само на Давид му се понрави чувството ми за хумор.

— Слушали сме толкова много за Вас и способностите Ви, че бяхме започнали да смятаме, че приличате на Пророчицата! — засмя се той. — А какво се оказва — Ксения Петрова е по-красива от всяка рускиня, която сме виждали.

— Това е така, защото не съм рускиня — отвърнах.

Той се усмихна все така чаровно и поклати глава.

— Ксения, виждал съм много българки, но нито една от тях не може да се сравни с гордостта и величието, което излъчвате.

Усетих как думите му успяха да поласкаят егото ми, и въпреки всичко ми прозвучаха неестествено, сякаш чувах реплика от стар филм, излъчван по телевизията. Беше странно, но за разнообразие ми беше приятно да слушам комплиментите му.

— Давид, няма нужда да ми говориш на „Вие“ — отвърнах с любезна усмивка, когато в същия момент погледът ми попадна на мъжа, който стоеше високо изправен само на няколко метра пред мен.

Сърцето ми ускори ритъма си до лудост и всички лица около мен се сляха в една мъглява тълпа. Виждах само него. Игор… Гледаше ме настоятелно, не откъсваше очи от мен. Какво си мислеше, че щях да направя? Нима щеше да стои там като истукан, докато сама не го приближа? Може би щях да отида при него… след час. Или веднага. Не бих могла да знам, тъй като той направи крачка напред, после още една и още една, докато накрая не се озова толкова близо, че можех да видя как бръчката между веждите му трепна, когато се опита да потисне въздишката си.

— Игор… Алешкин — добавих веднага.

Казимир Буковски ме погледна с едва доловимо любопитство. В момента се чувствах толкова уязвима, че не знаех коя моя постъпка би се изтълкувала като подозрителна.

— Ксения — отвърна с дрезгавия си глас и впи синьо-зелените си очи в моите. Задържа погледа си само миг по-дълго и след това кимна за поздрав. — Бихте ли ни извинили? Знаете колко сме стриктни ние пазителите в наставленията си към младите вестители.

Той пристъпи крачка назад и ми направи път да мина пред него. Никак не ми се искаше да разговаряме, но нямах извинение пред другите. След миг колебание пристъпих и се отдалечихме достатъчно, за да сме сигурни, че няма да подслушат разговора ни.

— Идваш да говорим по работа? — попитах го като едва успях да сдържа сарказма си.

Очаквах да ме скастри, да се опита да ме накара да се държа подобаващо, но Игор ме гледаше безмълвно и всяка следваща секунда погледът му ставаше все по-невъздържан. Усетих буря от различни чувства да бушува в очите му. Беше ме хванал за ръката, точно над лакътя, но не грубо, нито ласкаво, а по-скоро настоятелно.

— Игор, какво има? — запитах го уморено.

Очите му обхождаха лицето ми така, сякаш ме виждаше за първи път. Или може би за последен.

— Ксения, искам да ти кажа толкова много неща… — гласът му както обикновено беше нисък и леко дрезгав, но този път прозвуча твърде емоционално.

— Станало ли е нещо? — попитах го въпреки страха, който изпитвах от това, което може би щеше да изрече.

Не исках да зная. Не исках да научавам поредната горчива истина. Имаше причина да го виждам такъв и тя не беше повод за радост.

— Ти… Трябва да знаеш, че не исках да си тръгна. И никога не съм искал да те нараня — думите му се изтръгнаха мъчително като стон от гърдите му. — Независимо от това, което се случи, не мога да те оставя. И каквото и да се случва занапред, няма да те оставя — пръстите му се вкопчиха още по-отчаяно в ръката ми и явно му костваше твърде много да запази поне видимо самообладание.

— Защо ми казваш това? — попитах го объркано.

Той се приближи по-близо и с все същия глас прошепна:

— Никога не си била по-красива — очите му припламнаха.

От тях струеше толкова силна енергия, толкова много чувства и премълчани думи. Сърцето ми заблъска като чук и както обикновено се случваше, когато бях близо до него, горещи вълни заляха цялото ми тяло. Натрапчива тръпка се плъзна надолу по целия ми гръб. Беше неописуемо отново да бъда близо до него. В мига, в който усетих дъхът му да докосва лицето ми, всичко останало загуби значение. Орденът, новогодишния бал, опасностите, тайните. Всичко остана някъде назад, далеч.

— Ксения! — Зоя връхлетя от нищото и ако можех да съдя по вида ѝ, нещо я беше развълнувало повече от обикновено. — Трябва да говоря с теб.

— Зоя, къде беше? — попитах я, вече изтръгната от бъркотията на собствените си емоции. — Какво се е случило?

— Ела — отвърна настоятелно като местеше погледа си ту към мен, ту към Игор.

Той изглежда не знаеше нищо повече, съдейки по сдържаното му изражение, но Зоя го гледаше така, сякаш я беше обидил с нещо.

— Какво става? Защо го гледаш така? — не отстъпих.

Тя запристъпва нервно от крак на крак и му хвърли неодобрителен поглед.

— Не тук — процеди и ме затегли към вратата.

— Не, Зоя, тук. Кажи ми какво е станало!

— Добре, щом така искаш — каза подразнено и се обърна към Игор с вледеняващ поглед. — Но може би ще е по-добре ти да ѝ кажеш.

Игор я изгледа с присвити очи, сякаш нещо му убягваше.

— Какво трябва да значи това? — отвърна ѝ със същия студен тон.

Очевидно не му беше приятно да бъде въвличан в подобни драми, особено когато се разиграваха по време на разговора, който беше започнал с мен.

— Кажи ѝ какво каза по телефона преди малко. Кажи ѝ това, което сам призна, че тя трябва да знае! — Зоя говореше толкова разгорещено, че беше по-добре наистина да излезем преди да сме привлекли вниманието не само на хората около нас, но и на цялата зала. Подканих Зоя да върви напред, но тя се извърна към Игор и се спря. — Повече от ясно е, че и ти трябва да дойдеш.

Игор я стрелна с поглед и ни последва. Погледнах назад към него изглеждаше уморен. Когато излязохме от залата и стигнахме до малко фоайе, отдалечено във вътрешността на сградата, Зоя изведнъж се обърна и извика:

— Какви игри играеш, Алешкин?

Поведението ѝ дотолкова ме изненада, че в първия момент останах без думи.

Вместо да се ядоса и да изиска респекта, който се полагаше на всеки пазител, Игор отпусна рамене и се облегна на стената. Изражението му бе неразгадаемо.

— Ще ми каже ли някой какво става тук? — настоях без да се опитвам да скрия раздразнението си. — Игор, кажи нещо! За какво говори Зоя?

Той ме погледна и понечи да заговори, но се разколеба. Зоя гледаше все така ядосано, скръстила ръце пред гърдите си.

— Зоя, би ли ни оставила насаме? — попита я той без капка желание да отвърне на нападенията ѝ.

Тя само изсумтя и поклати глава.

— Не, няма да ви оставя насаме. Искам да се уверя, че ще ѝ кажеш истината.

— По дяволите, някой да ми каже какво става! — извиках.

Онзи гняв, изригваш ненадейно в мен, отново беше завладял цялото ми съзнание и единственото, което ме разсейваше, беше липсата на каквато и да било реакция у Игор.

— Игор, какво ти става? Защо си толкова странен?

— Нищо му няма, Ксения. Игор, кажи ѝ с кого говори по телефона преди да влезеш в залата и какво каза! — намеси се Зоя.

— Зоя, остави ни насаме — повтори той отново с дрезгавия си глас.

— Не, няма!

— Казах да ни оставиш насаме! — извика той и Зоя замръзна.

Беше се изправил в целия си ръст и я гледаше непреклонно. Целият му вид беше повелителен, нетърпящ възражения. След секунда тя се окопити и го изгледа все така студено, макар да трепна за миг. Запъти се неохотно обратно към залата, но след няколко крачки се спря.

— Ще разбера какво си ѝ казал. Така че по-добре не я лъжи.

Тя отметна раздразнено един кичур от косата си, паднал пред лицето ѝ, и си тръгна. Аз се приближих към него и го погледнах настоятелно. Той само въздъхна и сведе поглед към мен, така че да ме гледа в очите. Нима това, което виждах изписано на лицето му, беше тъга?

— Ксения, още когато те видях за първи път, разбрах, че нещата няма да са толкова прости, колкото мислех. Всичко, което трябваше да направя, беше да те намеря и да те доведа тук. Знаех, че беше важно да те предпазя. Не само защото щеше да станеш невинна жертва на кръвожадните, а защото ми беше казано колко важно е спасението ти… Не знаех защо, нито съм искал да научавам. Командите на по-висшестоящи не се поставят под въпрос, нито под съмнение — последните си думи изрече някак сковано, сякаш бяха заучени и не ги мислеше наистина. — А когато идват от човек, на когото имаш пълно доверие, няма нужда да задаваш въпроси — гласът му беше тих, напрегнат.

— За кого говориш? — попитах го.

Той продължаваше да ме гледа по същия начин и погали нежно страната ми. Допирът му беше внимателен, сякаш се опасяваше, че по-силен натиск би могъл да ме нарани.

— Още тогава знаеше, че бях изпратен. Но никога не настоя да узнаеш кой ме е изпратил — отвърна и долових любопитство в тона му.

— Ако мислех, че ще ми отговориш, щях да настоявам повече — отговорих, взирайки се в очите му.

Той се усмихна едва доловимо, като все още държеше ръката си върху лицето ми.

— Никога няма да забравя ужаса в очите ти, когато ме поглеждаше. За теб бях чудовище — веждите му се сключиха и той преглътна мъчително. — И точно затова не проумях как успя да ми се довериш толкова бързо — сърцето ми пропусна един свой удар. — Аз бях човекът, който разруши живота ти и те отведе далеч от дома. Доведох те тук на това проклето място, за да се сблъскваш с нещастие след нещастие.

— Игор, ти беше човекът, който ме спаси — отвърнах като обвих ръка около неговата, все още положена на бузата ми.

Той се взираше в мен и се опитваше да намери отговор на въпрос, който не ми беше задал. Дишаше все по-тежко и учестено, а гърдите му се надигаха развълнувано под дългата черна дреха.

— Не знаеш всичко, Ксения. А трябва — пророни мъчително. — Ти си специална. И не специална, каквато си за мен — сърцето ми отново се развълнува. — Не специална, каквато си и за Ордена.

— Какво искаш да кажеш? — попитах, а той се поколеба.

— Постепенно разбрах, че човекът, който ме изпрати да те намеря, знаеше, че в теб има нещо необикновено. Той знаеше, че си в опасност.

— Кой е този човек? — запитах отново.

Игор задържа поглед върху мен, но остана безмълвен.

— Нима след всичко това няма да ми кажеш кой е той?

— Дори и да ти кажа името му, то няма да ти говори нищо. Но и това не мога да направя.

— Значи ще продължиш да го криеш от мен? — казах по-високо. — Сам каза, че заради този човек животът ми се е преобърнал! Имам право да знам!

— Точно затова се измъчвам. Защото ти си толкова силна и аз вярвам, че можеш да преодолееш всичко. Волята ти е непоколебима и се побърквам от мисълта, че не мога да ти помогна — той отдръпна ръката си и зарови отчаяно пръсти в косата си. — Трябва да знаеш какво се случва, но дори аз не мога да отговоря на въпросите ти.

— Зоя знае ли? — запитах го нетърпеливо.

— Не. Зоя просто е чула разговора, който проведох по телефона преди малко — въздъхна.

— Но този разговор е значел нещо. Иначе тя нямаше да е толкова ядосана и нямаше да дойде при мен!

Отново започвах да изпитвам същия гняв, който ме беше обзел преди минути. Опитвах да се въздържа, да дишам дълбоко, но единственото нещо, за което можех да мисля, беше, че някой друг се разпорежда с живота ми. Все едно бях марионетка, парцалена кукла на конци. Започнах да крача нервно из фоайето, а Игор стоеше високо изправен и ме наблюдаваше търпеливо.

— Трябва да ми кажеш нещо, Игор! Сега е моментът да ме осветлиш за всичко, което не знам!

— Успокой се. Овладей гнева си — заговори търпеливо, но твърдо.

— Имам право да съм гневна! — отвърнах с все същия тон.

Очите му заискриха.

— Отдавна трябваше да говорим за онова, което се случи в нощта, когато върнахме Зоя — думите му ме накараха да изтръпна.

— Не сменяй темата, Игор! — ядосах се още повече.

— Това е част, от всичко, което се случва. Трябва да знаеш, че това, което ти направи, никога не е извършвано от вестител.

Не знам как, но Игор успя да придаде особена важност на думите, които изрече, и ми се стори, че за него значеше повече, отколкото за мен. Той се приближи и обхвана раменете ми, за да спра да обикалям напред-назад.

— Гневът ти не е просто емоционален изблик. Той струи от теб, виждам го в очите ти. Различна си от останалите вестители.

— Няма как да знаеш! Откъде знаеш? — отвърнах и усетих как паниката ме обзема. Отчаянието, примесено с яда ми, взимаше връх.

— Знам — отвърна категорично. — Само пазителите притежават физическата сила да се изправят срещу кръвожаден. Само пазител може да убие кръвожаден — той наблегна на последните думи и улови настоятелно погледа ми. — Но ти не си пазител, Ксения. Като вестител, вече знаеш това.

— Тогава как… — опитах се да намеря логично обяснение. Толкова нощи бях прекарала в размишления и беше абсурдно да си помисля, че точно сега отговорът ще се материализира. — Ти ми каза, че не трябва да споменавам за това пред никого. Защо, Игор? Какво ще стане, ако някой разбере, че съм убила вампир? — изговорих последните думи по-тихо, притеснена, че някой може да ни чуе.

Той ме гледаше мълчаливо така, както съдия мълчи преди да произнесе присъдата на обвиняемия.

— Този някой ще те отведе в Двореца — отвърна дрезгаво.

— Двореца? При Тайния кръг?

— Да.

— Но нали Тайният кръг е на страната на добрите? Нали те са тези, които са положили основите на войната, която водим с вампирите?

Погледът ми блуждаеше без посока и можех да чуя колко отчаяно звучах. Трябваше да намеря нещо, за което да се хвана. Не можеше да бъде толкова страшно. Какво толкова бях направила?

— Ксения, нещата не са толкова прости.

— Напротив! Един вампир по-малко! А и много добре знаеш, че направих това, за да се защитя! Да защитя и теб! Щяхме да умрем… — възроптах.

Отдадох се на паниката и тя задуши всякакви опити да продължа. Исках да му кажа, че не съм виновна. Защо трябваше да се защитавам — пазителите избиваха вампири постоянно! Нима моето деяние беше толкова грешно?!

Игор ме погледна объркано и ме притегли отчаяно към себе си. Аз нетърпеливо вдъхнах от опияняващия му аромат, а ръцете му, които ме обгърнаха нежно, утешително изпратиха стоплящи импулси до всяка моя частица. Беше толкова близо до мен, тялото му се беше долепило до моето. Прегръдката му успя да разсее частица от страха и отчаянието ми.

— Ксения… — въздъхна нежно. — Мила Ксения — произнесе името ми като молитва. — Никой не поставя под въпрос мотива ти да убиеш онова чудовище. Какво не бих дал да бях направил това вместо теб! Да не беше изживяла нищо от онази нощ… — той продължи да ме държи плътно до себе си като ме галеше по косата и се взираше в лицето ми. — Не е нужно да се оправдаваш пред мен за стореното. Не си направила нищо нередно, напротив — трябва да се гордееш със себе си! Погледни ме. Ксения, погледни ме! — той вдигна настоятелно брадичката ми, така че да срещна погледа му. — Ти беше смела. Беше най-смелото нещо, което съм виждал. Чу ли?

— Не разбирам, Игор — проплаках. — Какъв е проблемът тогава?

— Проблемът не е в теб. Каквото и да чуеш, каквото и да става, никога недей да мислиш, че проблемът е в теб!

— Защо ми казваш това? Какво ще се случи? — думите му ме плашеха.

Ледени тръпки преминаха по гръбнака ми и се загнездиха в мозъка ми. Поведението му ме плашеше. Изглеждаше така, сякаш трябваше да ме защити от наближаващ апокалипсис.

— Ксения, когато казвам, че никой вестител не е убивал вампир, имам предвид, че не е нормално ти да можеш да го направиш. Само пазителите са способни на това. Пазителите не са просто обикновени хора, надарени с тази дарба. Ние не сме като другите — гените ни са различни, кръвта ни е различна. Притежаваме физическа сила, която нито един човек не може да достигне независимо какво прави. Също като вампирите. Раните ни заздравяват много по-бързо — той замълча за миг и прокара ръка по гърба ми — там, където сега трябваше да имам ужасен белег от последния ми сблъсък с вампирите. — Това, което може да убие един нормален човек, нас само ни отслабва — той смъкна бавно копринената презрамка на роклята и с поглед обходи кожата ми. — Твоите рани също са заздравели.

— Докторът каза, че… — започнах, но топлата длан на Игор върху гърба ми забави всякакви мои реакции. Преглътнах тежко.

— Докторът не е казвал, че няма да остане белег — отвърна тихо.

Очите му ме изгаряха. Настъпи тишина, в която можех само да се взирам в него. Думите му звучаха напълно логично. Не беше нормално да се възстановя за толкова кратко време и върху кожата ми да няма следа от раната, обхванала цялата ми плешка.

— Ксения, настоях да запазиш това в тайна, защото ако Тайният кръг научи за случилото се, те няма да те пуснат да си отидеш. Няма да се спрат докато да разберат как е възможно да си способна на подобна сила. За тях няма да има значение какво искаш ти, няма да има значение дори животът ти — Игор изговори последните си думи, сякаш против волята си, от което потръпнах.

— Нима казваш, че ще ме задържат насила? — едва отвърнах.

Дишането ми се беше учестило и с всяка следваща негова дума, картините в главата ми ставаха все по-мрачни и по-страшни. Изведнъж пред очите ми изникнаха зловещи фрагменти от картините на Бекшински[11].

— Това ще е най-малкото ми притеснение, Ксения. Страхувам се, че накрая те ще те убият и аз няма да успея да го предотвратя.

Глава 24

Никога не можеш да разбереш как животът ти се е променил толкова много. Вихрушката на промяната те въвлича и излизаш от нея като съвсем различен човек.

Точно така се чувствах сега. Бях ли себе си? Не можех да усетя какво се беше променило в мен, но то беше там — знаех го. Може би това, че смъртната опасност вече не ме плашеше. Или пък, че приемах за възможно абсолютно всичко. Щях ли изобщо някога да се почувствам в безопасност? Вече нямах дом. Нямах семейство. Нямах посока. Бъдещето ми чертаеше все по-зловещи и злощастни възможности. Не вярвам в съдбата, но все по-често започвах да се замислям дали животът ми не е предопределен. Какво щеше да излезе от факта, че тънех в неведение коя съм? Дали скритата ми същност няма да е причината за смъртта ми?

— Ксения, чуваш ли ме? — гласът на Игор успя да ме изтръгне от мрачните ми мисли.

— Игор, ти току-що обяви смъртната ми присъда — отвърнах безизразно, гледайки в пространството пред мен.

— Недей да казваш това. Те не знаят. Няма и да научат — отвърна решително.

— Как може да си сигурен? — погледнах го невярващо. — Те ще научат. Съвсем скоро — натъртих. — Той знае, нали? — погледнах го укорително, а Игор присви очи, както правеше често, когато се опитваше да разбере за какво говоря. — Човекът, който те изпрати при мен. Знае, че съм убила онзи вампир, нали?

— Не. Никога не съм му казвал — отвърна. — Но знае, че си необикновена.

— И откъде? Как би могъл? — отвърнах нетърпеливо. Само мисълта караше кръвта ми да кипи.

— Не знам, Ксения, но съм сигурен, че той е в течение на много повече неща, отколкото ние с теб.

— Кой е той, по дяволите?! — извиках. — За какъв се мисли? — започнах отново да крача хаотично.

— Той не ти желае лошото, Ксения — отвърна меко и проследи с поглед неравните ми крачки. — Ако беше така, щеше просто да те остави да се прибереш вкъщи, където те чакаха седем кръвожадни, готови да те разкъсат на парчета.

— Какво? — замръзнах. — За какво говориш?

— Нощта, когато те… отведох от клуба — направих го, защото те бяха след теб. Онези, които те чакаха ги убих, но знаех, че има още. Онази нощ те ти бяха устроили засада — възцари се мълчание.

След няколко продължителни мига се обърнах към Игор и потърсих погледа му.

— Какво иска този човек от мен? — попитах го колебливо.

Той усети страха в гласа ми и се опита да прозвучи възможно най-убедително.

— Каквото и да иска, бъди сигурна, че няма да пострадаш. Самият той ме инструктира да те държа далеч от Тайния кръг и да не те поверявам на никого.

На никого освен на него… Само до преди час тези думи щяха да ме направят най-щастливия човек на света. Единственото нещо, което исках, беше да бъда с него — далеч от вампирите, далеч от Тайния кръг и Ордена, далеч от всичко. Но сега думите му звучаха плашещо. Игор беше единственият човек, който можеше да ме защити, а това беше нещо, което рискуваше живота му. Животът и на двама ни висеше на косъм.

— Как е могъл да поиска това от теб? — прошепнах. — Как е могъл да те обрече на измяна… Да те изправи срещу Тайния кръг, да те накара да пристъпиш собствените си клетви.

— Аз все още не съм се заклел, Ксения. Не и официално — той се приближи съвсем близо до мен. — Ако можех да се върна назад, не бих променил нищо. Винаги ще избера твоята безопасност пред всичко останало — той погали с дъха си лицето ми и отне всичкия въздух от дробовете ми.

— Игор…

— Чуй ме — прекъсна ме с непоколебимия си тон. — Онази нощ, в твоята стая… Вината не беше твоя. Не си ме отблъснала, ако съм те накарал да си мислиш това. Повече от всичко исках да бъда с теб. Не останах, защото не исках да те компрометирам — гласът му звучеше развълнувано, но настоятелно.

Очите му, обагрени в изумрудено зелено и морско синьо, поглъщаха моите. Ръката му се спусна нежно от рамото чак до дланта ми и се вплете в нея.

— Знаеш какви са законите. И въпреки всичко… — той сключи вежди сякаш не намираше правилните думи. — Не мога да пропъдя тези чувства, Ксения — в този миг единственото, което желаех, беше да се хвърля в обятията му и да потъна в тях, да се слея с целувките му. Но той продължи да говори. — Това, което изпитвам към теб е… — думите му замръзнаха във въздуха, той се отдръпна и застана нащрек. — Бързо, ела — подкани ме без да пуска ръката ми.

Изкачихме се по стълбите, които водеха към западната част на сградата и застанахме тихо над стълбището така, че да чуваме какво се случва във фоайето без да бъдем забелязани.

— Какво има? — прошепнах.

— Тихо! Солдати — отвърна Игор.

Посочи с поглед надолу, където се появиха трима високи и широкоплещести мъже. И тримата бяха облечени в костюми и носеха палта, подобни на това на Игор.

— Току-що научихме, че цялата местност е била нападната от кръвожадните — каза единият сурово.

— Нима са действали открито? Тук? — попита единия.

— Не тук. В България — отвърна първият.

Гласът му, макар да оставяше впечатление за твърдост и непоколебимост, звучеше разтревожено.

— Предприел ли е нещо българският отряд? — запита третият.

— Български отряд почти не съществува. Подадоха ни сигнал, но не могат да направят повече.

— Кога се е случило? — запита единият воин.

— Забелязани са преди четири месеца. Разузнавали са без да оставят жертви и следи. Сега вече целият манастир е под техен контрол. Много от жертвите са превърнати…

— Монахини и попове, превърнати в кръвожадни? — извика отвратено солдата.

— Само монахини. Манастирът е девически — поправи го и долових в гласа му горчивина.

— Било е организирано и премисляно! — изненада се единият.

— Не можем да си обясним какво ги е подтикнало да действат открито и толкова структурирано. Те не по-малко от нас се стараят да пазят съществуването си в тайна.

— Кой е манастирът?

— Драгалевски манастир „Св. Богородица Витошка“ — отвърна.

Притиснах ръка към устата си от смайване.

— Област?

— Софийска, в полите на планина Витоша.

— Какви са заповедите? — запита другият в готовност.

— Заплахата трябва да се неутрализира преди да действат открито в столицата. За момента чакаме нареждания.

— Разбрано — отвърнаха в един глас.

— Всичко това е секретно. Знаете процедурата.

Останалите кимнаха решително. Запътиха се към източното крило и останахме сами.

— Драгалевският манастир — прошепнах, обзета от ужас. — Игор, игуменката на манастира ми даде този медальон.

Той ме погледна мрачно и ме подбутна.

— Ксения, трябва да тръгваме.

— Къде? — погледнах го отчаяно.

— Трябва да се върнем на бала. Не можем да си позволим да забележат отсъствието ни.

— Игор, знаеш ли нещо? Какво става там? — попитах го с надежда, но той поклати все така мрачно глава.

— Все още не знам нищо, но се досещам каква може да е причината — отвърна, взирайки се съсредоточено в пространството.

Аз го погледнах в очакване, но той продължаваше да мълчи.

— Той каза, че е започнало преди около четири месеца — заговорих.

— По времето, когато родителите ти бяха убити.

— Има ли връзка?! — възкликнах ужасена. — Нима всичко, което са направили, е било с цел да се доберат до мен?

— Така мисля — отвърна мрачно. — Мисля, че е свързано именно с теб…

Думите му ме накараха да се закова на място.

Трябваше да му кажа още нещо — и то преди да сме влезли в залата. Колкото повече отлагах, толкова по-сложно щеше да става.

— Игор, има нещо, което трябва да знаеш — той ме погледна любопитно. — Получих видение. По-рано днес. Беше силно и по-ясно от когато и да било — той се спря и ме изчака да продължа. — Видях себе си в бъдещето. Не беше нещо, което трябва да предотвратя. То трябва да се случи. Сигурна съм.

Игор се взря в мен с присвити очи сякаш се опитваше да прочете мислите ми. Стойката издаваше напрежението му.

— Какво точно видя? — попита ме в очакване.

Аз се поколебах за миг.

— Бях наобиколена от кръвожадни. Имаше и други хора наоколо. Повечето се биеха с тях. Държах в ръката си кама. Опитвах се да достигна до някого. Търсех го с очи и най-накрая го намерих. Пронизах сърцето му с камата. В същия миг ярка светлина изригна зад гърба ми. И вече знаех, че всичко е свършило. Усетих прилив на енергия. Мощна енергия. Мракът изчезна, Игор. Всичко свърши — казах накрая, задъхана от силата на спомена за видението.

И сега, както първия път, почувствах тази сила вътре в себе си. Възпламеняваше се бавно, но можех да я усетя. Погледнах към Игор и видях ужасения му поглед. Гледаше ме безмълвно, останал без думи.

— Ксения, вече знам какво ще ми кажеш. Не мога да ти позволя да се изправиш срещу тях.

— Трябва да го направя — отвърнах. Изненадах се колко пресипнал звучеше гласът ми. — Трябва да намеря кръвожадния, който иска да се докопа до мен. Трябва да го убия.

Игор хвана внезапно ръката ми.

— Ума ли си изгуби? — приглуши вика си, за да не привлечем внимание. — Нима наистина очакваш, че ще ти позволя да тръгнеш на тази самоубийствена мисия?

Очите му искряха срещу моите с познатата ярост, която го обземаше в критични моменти.

— Не очаквам нищо, Игор — опитах се да прозвуча спокойна. — Ти не си ми задължен за нищо. Би трябвало да ти благодаря, че спаси живота ми толкова много пъти.

— Така ли ми благодариш? Като търсиш най-бързия и сигурен начин да умреш?

Той се ядоса още повече и аз се опитах да го накарам да замълчи, но това май беше невъзможно.

— Виж, Игор, вече не си длъжен да правиш нищо! Забрави какво ти е казал онзи човек! Това е мой избор, не негов!

— Ксения — той се доближи плътно до мен и обхвана решително лицето ми с длани, вторачил се в очите ми. — Няма да допусна да ти се случи нещо. Не става въпрос за теб или мен, за нас или за това кой се интересува от теб и какво ми е казал. Не разбираш ли? Става въпрос за живота ти! Няма да ти позволя да го изложиш на опасност!

Начинът, по който ми говореше, ме върна болезнено назад във времето, когато Игор беше човекът, който диктуваше правилата на играта. Вече знаех, бях дълбоко убедена, че никога не е искал да ме нарани — и не защото вече го беше казвал, или защото ме спаси от сигурна смърт. Знаех го, защото сега виждах в очите му същата искра, която виждах и тогава. Но сега знаех какво значи тази искра — можех да прочета колко беше загрижен.

— Не искам разрешението ти. Просто мисля, че заслужаваш да знаеш. Ако нещо се случи… ти ще знаеш — отвърнах насечено.

Той сякаш се ядоса още повече, защото жилите на врата му се опънаха, а дланите му притиснаха лицето ми по-силно, по-пламенно от преди.

— Мисля, че за пореден път ме подценяваш. Забрави ли на какво съм способен, за да те държа далеч от опасности? — гласът му прозвуча по-скоро предупредително.

— И докъде стигна с това, Игор? — избухнах. — Нима успя да ме опазиш от неприятностите? Забрави ли какво се случи онази нощ, когато ме нападнаха?

— Не прекрачвай тази граница, Ксения! — прозвуча разярено, макар да сдържаше гласа си. — Мислиш, че не знам колко грешки допуснах, докато се опитвах да те опазя жива? Мислиш, че не знам как чувствата ми към теб замъгляват преценката ми на твой пазител?

— Мой пазител? — пророних. — Ти не си мой пазител. Аз не съм член на Двореца или на Тайния кръг и не ми се полага пазител. Не искам нищо подобно от теб! Престани да ме караш да се чувствам отговорна за мизерстването ти в това проклето място! — извиках гневно и се отскубнах от него. — Не съм искала това! Не съм молила!

— Но вече нямаш избор! — отвърна не по-малко развълнувано.

— Винаги имам избор! — изкрещях.

Имах чувството, че светът се срива върху мен. Думите му ме смачкваха. Не исках да бъда в плен, не можех да живея така. Не исках да оковавам и него в този омагьосан кръг.

— В критични моменти като този трябва да се примириш с това, което имаш, и да извлечеш най-доброто от него — отвърна с усилие.

Аз завъртях очи на философските му приказки.

— Мислиш, че трябва да се примиря с теб? — изумих се. Той ме погледна студено и липсата на отговор сигурно означаваше съгласие. — Нима мислиш, че проблемът си ти? Игор, ти си единственото нещо, което ме крепи в този момент. Как не можеш да го проумееш? Ако не беше ти, аз нямаше да стоя изправена пред теб днес. И не защото спаси живота ми. А защото ти си единственото нещо, за което мисля. Обсебваш мислите ми! Обсебваш съня ми! Не мога да мисля за нищо друго! — замълчах.

Осъзнах, че бях отишла твърде далеч в откровенията си. Със сигурност не беше това начина, по който си представях да призная любовта си пред Игор. И със сигурност не очаквах той да ми обърне гръб и настойчиво да забие поглед в стената. Но той го направи. Мълчанието му ми причини по-голяма болка, отколкото си представях, че мога да изпитам. Не допусках подобна реакция — не и след всичко, което се случи между нас. Знаех, че историята ни няма да е с щастлив край. Беше невъзможно и го съзнавах. Но това… Това болеше. Не можех да продължавам да гледам неудобството му от признанието ми. Трябваше да се махна оттук. Втурнах се към коридора, който водеше към външната врата на сградата, но само след секунда той се озова пред мен и хвана ръката ми.

— Независимо какви са последствията от това, което ще ме принудиш да направя, а аз знам, че ще ме принудиш, няма да ти позволя да се самоубиеш, само за да се докажеш.

Очите му горяха, можех да различа болка и някаква свръхестествена решителност.

— Пусни ме, Игор — отвърнах му тихо. Не знаех колко още щях да издържа да не покажа уязвимостта си пред него. — Вече съм решила.

— Знам, че си решила и че ще направиш някоя глупост. Тогава няма да имам друг избор, освен да те последвам и да оправям кашите, които вече ще си забъркала.

— Това ли си мислиш, че искам да направя? — отвърнах, едва сдържайки гнева си. — Щом си толкова убеден, че от действията ми няма да има никаква полза, защо продължаваш да ми повтаряш колко съм специална, че съм различна и че имам сила, която надхвърля възможностите на останалите вестители? А видението ми? То няма ли значение? Защото мога да те уверя, че то беше истинско! По-истинско дори от изживяването на смъртта на Крамаренко! Или и това няма значение? Щом онзи мистериозен мафиот ти е наредил нещо, ти козируваш и изпълняваш, така ли? — виковете излизаха на гневни пристъпи от устата ми, докато очите му притъмняваха все повече и повече.

— Позволяваш си твърде много! — отвърна и от гласа му ме полазиха леденостудени тръпки. — Нима смяташ, че някой може да ми казва какво да правя?

— Така излиза, Игор! — отвърнах ядно. — Правиш това, което ти е казано!

— Знаеш ли колко ми е трудно да стоя далеч от теб? — погледна ме свирепо. — Знаеш ли колко много ми коства да пазя дистанция, да се държа рационално? Никой не ми е казвал да бдя денонощно, за да знам, че си добре! Ако бях пожелал, можех да си тръгна на секундата, в която кракът ти стъпи в Русия!

Очите му горяха сякаш се намираше по средата на смъртоносна битка. Бях виждала гневът му и бях сигурна, че е на косъм нещата да излязат извън контрол. Бяхме на път на практика да сътворим Големия взрив. Проблемът беше, че чувствах същия гняв като него и точно сега не ме беше грижа кой щеше да избухне пръв.

— Тогава защо не си тръгна? Защо не се обърна и не изчезна? Защо продължаваш да се връщаш?

— Защото не искам да си тръгвам! — извика. Кокалчетата на свитата му в юмрук ръка побеляха. Усетих раздвижване около нас, но явно Игор не забеляза. — Нима мислиш, че всичко това е просто работа, една преструвка?

— Ти никога не ми каза защо остана — отвърнах и гласът ми заглъхна.

— Трябва ли да казвам, Ксения?

Той ме дръпна към себе си и отново ме притисна към тялото си. Можех да почувствам напрежението във всяка една негова фибра — всяка част от него пулсираше яростно, а сърцето му бушуваше бясно в гърдите.

— Не знаеш ли какво изпитвам? — той снижи с усилие гласа си, долепи устни до ухото ми и прошепна мъчително. — Не ме интересува дали имам право да бъда с теб или не — горещият му дъх полази върху кожата ми и тялото ми настръхна. — Не ме интересува кой какво казва за нас и какво ще ми причинят — няма да си тръгна от теб. И със сигурност няма да позволя да умреш. Ако трябва ме мрази, но няма да го направя.

— Прекъсвам ли нещо? — дочу се отстрани.

Стресната, дръпнах рязко ръката си от гърдите на Игор и се обърнах към човека, който стоеше на няколко метра от нас. Беше Давид Буковски. По дяволите! Какво ли беше чул? Игор също не изглеждаше много доволен от появата му, но както винаги, запази самообладание. Направи няколко крачки към него и по лицето му плъзна безизразна усмивка, която трябваше да се приеме за проява на любезност.

— Вестител Буковски, щом сте ни открили толкова лесно, едва ли прекъсвате нещо — отвърна Игор, като явно само аз успях да доловя нетипичния за него сарказъм в гласа му.

— Не съм искал да се натрапвам. Просто имах нужда от почивка — отвърна с неволна усмивка Давид.

— Почивка? — намесих се.

— От всички тези формалности — засмя се и посочи небрежно с ръка в посока на балната зала. — С всяка изминала година става все по-зле.

Той огледа коридора, в който се намирахме и се облегна на близката стена.

— Да, успях да уловя вибрациите — отвърнах. — Нима не сте син на баща си, г-н Буковски? — докачих го.

Той, разбира се, ми отвърна с поредната усмивка.

— Да. Понякога може да направи подобно първо впечатление. И второ… Но истината е, че аз предпочитам по-скоро усамотението и не толкова интензивните социални контакти.

— Е, тогава ще Ви оставим да се наслаждавате на почивката си — отвърнах и последвах Игор, който тъкмо беше кимнал сдържано и се беше запътил към Церемониалната зала.

— Ксения — обърна се Давид, — наистина няма нужда да ми говориш на „Вие“ — очите му светнаха срещу моите.

Усмихнах му се любезно в отговор и излязох.

— Познаваш ли Давид? — попитах Игор, опитвайки се да не изоставам.

Крачеше така, сякаш е хванат по средата на важна мисия.

— Бегло. Познавам по-добре баща му.

— Да, за него вече ми е ясно, че е един от най-приятните хора, които съм срещала — отвърнах иронично с физиономия, която само мога да гадая дали е отразила отношението ми към въпросната особа.

С усилия поддържах темпото на крачките му, стараейки се да не се оплета в полите на роклята си, когато изведнъж Игор спря и се вгледа меко в мен.

— Ти си една от малкото, които всъщност имат такова мнение за Буковски. Не знам дали си забелязала, но повечето вестители тук са в много близки отношения с него.

— Нима? И защо? — поинтересувах се.

— Буковски е много надарен вестител. Учудващо, неговата духовна извисеност може спокойно да се мери с тази на всеки един член на Ордена.

— Моля те! Този човек има духовната извисеност на средностатистически кръчмар! — рекох и сложих един кичур от накъдрената си коса на мястото му.

Ъгълчетата на устните му потрепнаха в усмивка.

— Направил ли е нещо, което да предизвика подобна реакция от твоя страна? — сега вече ме гледаше изпитателно.

— Не, нищо конкретно. Просто имам това усещане за него… Не знам как да го обясня.

— Интуицията ти се развива — заключи и продължи да върви.

— И как разбра? — докачих го.

— Ксения, не прави това.

— Кое? — изумих се.

— Винаги можеш да разчиташ на мен що се отнася до дарбата ти — изражението му стана сериозно. — Това, че съм пазител, не значи, че не съм просветен в делата на Ордена и на вестителите.

— Знам, Игор — той ме погледна още по-сериозно от преди малко и отново се спря.

— Искам да знам, че си наясно за огромната сила, която расте в теб и за която може би дори не подозираш.

— Естествено, че знам за тази сила — отвърнах.

— Не говоря за виденията, Ксения — той докосна медальона, който никога не свалях от врата си, и ме погледна внимателно. Показалецът му неволно допря нежната кожа под ключицата ми. — Има нещо повече. Знам го. И не омаловажавам видението, за което ми разказа — погледите ни се срещнаха в наелектризираща клопка. Синьо-зелените цветове в очите му сякаш затанцуваха и започнаха да сменят наситеността си. — Забрави за момент за виденията и за всичко, което си научила. Забрави какво си видяла досега. Вгледай се дълбоко в себе си — можеш ли да усетиш нещо повече? Нещо различно? Сякаш все още не си цяла?

Игор ме гледаше внимателно и се опитваше да разчете реакцията ми. Енергията, която струеше от очите му наелектризира всяко косъмче по тялото ми, карайки го да потръпне.

— По дяволите, престани — отсякох.

— Защо се страхуваш да погледнеш истината в очите? — запита нетърпеливо.

— Защото не искам! — обърнах му гръб.

Начинът, по който се взираше упорито в мен ме караше да се чувствам гола, на показ. Беше ли възможно един пазител да може да разгадае какво се крие в мислите ти? Не се ли падаше тази чест само на вестителите?

— Един боец никога не бяга — отвърна.

— Аз не съм боец, Игор. Аз съм вестител — отвърнах хладно.

Притиснах с ръка слепоочието си в опит да облекча появилото се главоболие.

— Нима? — той се приближи бавно, за да се увери, че няма да избягам отново. — А не ми ли заяви преди малко, че си готова да тръгнеш на кръстоносен поход срещу кръвожадните?

— Това не значи, че съм боец. Нито воин като теб. Трябва единствено да направя това, което видях. Нищо повече от онова, което се случи вечерта, когато ни нападнаха. Просто този път трябва да убия правилния вампир — отвърнах.

— И мислиш, че го направи само защото можеш? Като един обикновен вестител?

— Какво намекваш? — загледах го нетърпеливо.

— Не намеквам нищо. Казвам ти, че не си просто вестител. Това, което се случи в онази нощ с кръвожадния доказва, че си повече — той направи още една крачка към мен.

Навлизаше собственически в пространството ми, принуждавайки ме да отстъпвам назад докато не долепих гръб в стената на коридора.

— Защо водим този разговор? — попитах. — Вече ти казах какво съм решила. Няма да остана тук и да си задавам безкрайно едни и същи въпроси. Защо? Как? Кой? Ако не замина, няма да намеря отговорите, които търся.

— Прекалено опасно е да действаш сама! Нямаш никаква подготовка! Не знаеш нищо за този свят! — отвърна напрегнато.

Отново придоби онзи войнствен вид, който така добре му пасваше. За разлика от военните обаче, в него имаше нещо по-мрачно и диво. Приличаше на воин, който не може да бъде победен и в най-ожесточената битка. Солдат. Но това не описваше достатъчно добре природата му. Увереността ѝ комбинация с дългогодишната му подготовка за пазител му придаваха особено неустоим вид. Единствено с него се чувствах в безопасност. Не можех да си представя какво щеше да стане, когато се окажех сама, озовала се в центъра на едно жестоко преследване с кръвожадни. Тогава Игор нямаше да бъде с мен и нямаше да има кой да пази гърба ми.

Настръхнах при мисълта за предсказуемата ми обреченост. Не, не можех да се разколебавам. Бях взела това решение. Малко по малко бях осъзнала, че смъртта ми е неизбежна. Щеше да бъде мъчителна, страшна и свръхестествена.

Размишлявайки над това, тялото ми се разтърси В ледени тръпки. Игор ме измери със съсредоточен поглед и постави закрилнически ръката си на рамото ми.

— Ксения — пророни успокоително, — не е нужно да бъдеш сама в това. Има и други начини.

— Кой е другият начин? Да стоя тук и да се крия? Как ще ми помогне това? Или пък да бягам цял живот? — възкликнах ядосано.

— Мислех, че нямаш нищо против да бягаш… — отвърна иронично, припомняйки ми унизителната среща, която се опитах да избегна в болницата след вечерта, когато ме остави в стаята сама и възбудена от допира му. Потиснах спомена и заговорих решително.

— Знам какво ме очаква. Но това, което преживявам сега, е много по-страшно. Не знаеш какво изпитвам. Просто не знаеш какво е… — думите сякаш засядаха в гърлото ми.

— Знам какво изпитваш, Ксения. Още преди да те срещна, вече знаех какво се е случило с родителите ти. Но в мига, в който те видях с очите си, ти ме върна назад в собствените ми спомени — гласът му за миг се разколеба, но бързо се окопити. В погледа му беше паднала сянка. — Баща ми беше убит от кръвожадните. Беше най-добрият пазител, когото Двореца някога беше обучавал. Но не беше достатъчно — отсече.

Дълбоко зад маската му на непоколебим воин видях тъга и празнота. Протегнах ръка към него, подтикната от желанието да му дам някаква утеха. Той изглеждаше напълно уравновесен и дори студен, но усещах как вътрешно гори. Същият този унищожителен огън бушуваше и в мен. Мисълта за това как най-скъпото ти е отнето от кръвожадни същества, ненаситни за мъчения и смърт, ме терзаеше всяка нощ. Това не беше просто загуба… Родителите ми, неговият баща, бяха насила изтръгнати от живота ни завинаги. Били са измъчвани до предела на силите си, докато най-накрая са задоволили гнусния глад на своите убийци.

— Какво стана след това? — едва пророних.

Той ме погледна мрачно и студено.

— Каквото виждаш пред себе си — отвърна. — Постъпих официално за солдат в Дворцовата школа. Посветих живота си на службата.

— Намери ли своето отмъщение?

— Не. Убил съм с ръцете си достатъчно вампири, за да знам, че никога няма да отмъстя, каквото и да правя — той въздъхна тежко и започна да обикаля с бавни крачки пред мен. — Отмъщението няма да ти донесе спокойствие, Ксения. Не е това, което търсиш.

— Не правя това само заради родителите си. Ще намеря отмъщението си. Но не и преди да узная защо точно аз съм тяхната мишена — отвърнах непоколебимо.

Игор отпусна ръце и поклати глава.

— Какво да направя, за да те убедя, че си обречена, ако тръгнеш?

— Не е нужно да ми казваш, че ще умра, Игор. Знам какви са шансовете ми. Но въпреки това… — отвърнах колебливо. — Все още има надежда.

— Собственият ни свят среща края си, когато изгубим надежда и светлината отвъд мрака — отвърна замислено.

— Какво? — запитах го.

Той се усмихна тъжно.

— Припомних си думите на Пророчицата, които изрече, когато я попитах какво вижда пред мен.

— Пророчицата ти е казала това? — погледнах го заинтригувана.

— Да. Не пожела да ми каже какво крие бъдещето. Видя го, но го запази за себе си — отвърна все така зареян в мислите си. Сетне ме стрелна решително с поглед и меланхолията, която го бе обзела, мигом изчезна. — Няма да ти позволя да го направиш. Този разговор приключи — отсече и профуча надолу по коридора към Церемониалната зала.

Палтото му изпрати лек полъх по въздуха и агресивният му опияняващ аромат долетя до сетивата ми. Мамка му! Защо всеки път след като влизах в конфронтация с него, се чувствах така, сякаш винаги той имаше последната дума? Самият той изпълваше цялото пространство с присъствието си и всичко останало изглеждаше незначително на фона на силата и енергията, която излъчваше. Беше невъзможно да надделея над непреклонността му. И това ме влудяваше. Въпреки всичко се чувствах силно привлечена именно от тази негова мощ. Страстта, която влагаше във всичко, събуждаше моята. Възхищавах се на непоколебимостта на характера му и силата на волята му. Начинът, по който се опитваше да ме предпази, макар и войнствен, докосваше най-тънката струна в душата ми.

Никога досега мъж не ме бе закрилял от опасностите на света. Не бях чувствала тази безусловна жертвоготовност и самоотверженост. Вече знаех, че Игор не просто щеше да се опита да ме предпази от опасността, която ме преследваше. Той щеше да се хвърли в една неизбежна битка, която щеше да завърши като кървава баня. Но как можех да му позволя да направи това? Той беше мъжът, в когото се бях влюбила. Безусловно вярвах в способностите и уменията му. Знаех, че беше сред най-добрите и изявени пазители — дворцов пазител. Беше побеждавал стотици вампири. Знаеше как да прикрива следите си и как да намира кръвожадните. Но нима щеше да остане жив след всичко, което ни очакваше? Нима и онези които са го следвали, не са срещнали участта си? Не, Игор беше по-добър. По-силен. Беше непобедимият воин, който можеше да се справи с всичко. Трябваше да вярвам в това. Иначе как бих могла да вярвам в себе си?

Глава 25

Влязох незабелязано в залата и само след секунда срещнах погледа на Зоя. Тя ме гледаше в очакване и навярно смяташе, че ще ѝ разкажа как съм пратила Игор по дяволите. Как можех да ѝ обясня какво се беше случило всъщност? Нямаше да разбере. Може би никой не би разбрал. Ако не се бях сблъскала с всичките невероятни преживявания, навярно и аз не бих разбрала. Не беше само любовта, което ме караше да му вярвам. Дори и да не си бях позволила да се влюбя в него, не бих се поколебала да му поверя живота си. Дори и никога повече да не можех да положа ръка на гърдите му, за да усетя отново ритъма на сърцето му, пак щях да му вярвам. Ако не вярвах по този необясним, безумен начин в него, щях да го пратя по дяволите. Дори щях да се уверя, че съм плиснала в лицето му чаша много скъпо шампанско. Но му вярвах. Не бях съгласна с него, но му вярвах.

Ето ме сега — стоя сама в средата на тази приказна зала, облечена в най-красивата рокля, която съм виждала, и разсъждавам над това колко мекушава съм станала. След като видя, че стоя като закована за пода, Зоя остави чашата си с шампанско, което бе добра идея в случай, че Игор се появеше отнякъде, и сама дойде при мен. Вървеше грациозно в новите си невероятно скъпи обувки, въпреки гипсираната си ръка и наскоро заздравелите ребра.

— Е? Какво стана? — попита ме нетърпеливо. От гърдите ми се изтръгна уморена въздишка, която и беше достатъчна, за да разбере. — По дяволите, Ксения! Какво ти става?

Дори когато се ядосваше, изглеждаше сладка и очарователна с нейните големи любопитни очи и розови устни, проблясващи под светлината на празничното осветление.

— Толкова е сложно, Зоя… — отвърнах още по-уморено. — Има ли смисъл да ти обяснявам? Ти вече имаш собствено мнение по въпроса.

— Пробвай ме — отвърна и повдигна предизвикателно едната си вежда.

Аз я погледнах колебливо, но реших, че няма какво да губя.

— Игор е бил пратен от някого в България. Не е бил Орденът. Със сигурност не е бил и Тайният Кръг — погледнах я сериозно. Зоя, не можеш да споменаваш на никого за това — тя кимна без да откъсва очите си от мен. — Бил е човек, на когото Игор има доверие. Не иска да ми каже кой е. Може би не иска да го компрометира. И въпреки многократните обвинения, че следва сляпо заповедите му, той ме увери, че този човек не ми мисли злото. Искал е да ме предпази. Сам е казал на Игор да не се отделя от мен, докато не пристигна в Палатата.

— Но защо не иска да ти каже кой е? Не виждам смисъл да го крие от теб, дори от Ордена! Чакай малко… — замисли се. — Защо каза, че не иска да го компрометира? Какво крие? — тя ме погледна изпитателно и сложи ръка на кръста си.

— Както ти казах вече — сложно е.

— Кое по-точно е толкова сложно, Ксения? — погледна ме настойчиво. — Какво не ми казваш?

Вгледах се в кехлибарените ѝ очи и сърцето ми се сви. Не исках да я лъжа. Копнеех да ѝ споделя всичко, което се случи в нощта на нападението. Исках да ѝ споделя какво ме разкъсваше отвътре — всички въпроси, които се блъскаха неуморимо в главата ми и чиито отговор така и не намирах. Вдишах дълбоко и преди да отворя устата си, се замолих на боговете над мен да не ми изиграят отново някой гаден номер.

— Зоя — започнах колебливо, — онази нощ, когато ни нападнаха… Случи се нещо. Нещо неочаквано — тя присви очи срещу мен.

— В болницата каза, че ти няма нищо. Каза, че не са те ранили сериозно! — възкликна нетърпеливо и в погледа ѝ се смесиха тревога и обвинение.

— Така е. Не ме нараниха сериозно — отвърнах спокойно. — Но аз направих нещо, което ще те изненада. Слушай, гласувам ти доверие, защото смятам, че го заслужаваш. Моля те, Зоя, не ме предавай. Не можеш да кажеш на никого за това — погледнах я в очакване и изражението ѝ омекна.

— Ксения, знаеш, че никога не бих го направила — каза тихо.

Безпокойството отново пробяга по лицето ѝ.

— След като онзи кръвожаден те изхвърли настрани и ти изгуби съзнание, се насочи към мен. Започна да ме влачи за косата и удряше главата ми в земята.

— Какво? — ахна тя и закри уста с ръка.

Поех ръката ѝ в моята, за да запази спокойствие.

— Тогава дойдоха пазителите. Игор изтика вампира далеч от мен и след като те качихме в колата, нареди на единия солдат да ни откара. Тогава обаче ни нападнаха, изскочиха още кръвожадни. Дори не знам откъде се появиха. Бяха толкова много, а пазителите толкова малко… Случи се така, че кръвожадният отново се добра до мен. Още нямаше да ме убие. Искаше да ме отвлече. Но тогава не знаех това — очите ѝ се разшириха. — Засипваше ме с удари и помислих, че ще ме довърши. Игор ми се притече на помощ и се вкопчиха един в друг. Тъкмо щеше да забие нож в сърцето му, когато ти изпищя. Не знам дали беше от болката в тялото ти, когато си дошла в съзнание, или от ужас, но Игор погледна инстинктивно към теб. Искаше да провери дали не си в опасност. Кръвожадният само това чакаше и взе надмощие над Игор. И без да знам как, без дори да се усетя, точно преди кръвожадният да замахне към Игор, аз бях стигнала до него и забих кинжала в сърцето му — преглътнах тежко. — Убих го, Зоя. Убих кръвожадния — сърцето ми биеше с по два удара наведнъж и аз се взирах напрегнато в нея.

Тя ме гледаше невярващо. Очите ѝ обхождаха смаяно лицето ми в опит да намерят някакъв признак, че не говоря сериозно. Но вече знаеше, че е истина.

— Това е… — заекна. — Това е невъзможно.

— Случи се — отвърнах без да откъсвам очи от нея. — Видях го как се отпуска безжизнено. Игор завъртя ножа и изтръгна сърцето му, но преди това вече го бях убила.

— Ксения… — тя ме хвана за ръката и ме погледна повече от сериозно. Никога не бях виждала това ѝ изражение. — Никога не споменавай това! Пред никого.

— Зоя…

— Не. Не тук и не сега — прекъсна ме. Всеки неин нерв беше опънат до краен предел. Очите ѝ светеха с особен плам, устата ѝ бе стисната, тялото ѝ бе напрегнато. — Има прекалено много хора, Ксения. Никой не бива да чуе за това.

Аз кимнах с разбиране.

Опитвах се да разбера какво се въртеше в главата ѝ. Дали не се бях излъгала? Дали не бях прекрачила границата като ѝ казах? Изглеждаше повече от притеснена, сякаш я бях забъркала в престъпление, с което не искаше да има нищо общо. В следващия момент може би се досети за съмненията ми и ме погледна с укор.

— Ако още един път се усъмниш в мен, ще те халосам с гипса на ръката си!

— Може би не трябваше да ти казвам — заговорих бавно.

— Радвам се, че го направи — заяви решително. — Така поне ще можем и двете да си блъскаме главите как е възможно да се случи. Господи, досега си била сама във всичко това! — възкликна смаяно. — Как си издържала, Ксения?

— Игор знае. Беше там.

— Алешкин ли ти нареди да не казваш на никого? — запита ме. Виждах неодобрението към него изписано на лицето ѝ. Кимнах. — Не се изненадвам. Винаги е постъпвал умно.

— Значи ли това, че си склонна да заровиш томахавката с него? — подкачих я.

— Алешкин е воин, Ксения. Най-много той да зарови мен с томахавката си — репликата ѝ ме разсмя, въпреки тягостното настроение, пред което се бях предала. — Ксения, Алешкин е единственият човек, който може да ти помогне — Зоя се взираше напрегнато в очите ми. — Мразя се, че го казвам, но… Страх ме е какво ще се случи. Ако някой от Тайния кръг разбере за това, ще те погнат докато не се доберат до теб. Това не е шега работа, Екс.

— Не мисли за това, Зоя.

— Как да не мисля? — възмути се. Направи една крачка по-напред към мен и долепи устни до ухото ми. — Кръвожадните ще са най-малкият ни проблем.

Аз отдръпнах лицето си и се взрях ужасено в очите ѝ.

Наистина го мислеше. Бях свикнала с параноята на Игор по сигурността. Едно беше да го слушам как ми повтаря колко опасно е всичко, но Зоя… Пред очите ми замига червена предупредителна лампичка.

— Трябва да има логично обяснение, Зоя. Трябва да има начин да оправя това.

— Eто къде сте! — дочу се гласът на Юри. Той се появи пред нас и по смръщените му вежди можех да позная, че беше подразнен. — Не ви ли омръзна да изчезвате все нанякъде?

— А ти да не си ни пъдар? — заяде го в отговор Зоя.

Юри я погледна неодобрително.

— Пийни си. Това може и да смекчи хапливия ти език — подаде ѝ чаша с шампанско. Не ѝ отне много време да реши да я приеме и я пресуши на един дъх.

— Пак ли надигаш чашата, Зоя? — подразни я Майкъл. Беше се появил зад нея тъкмо когато погълна последната глътка. — Ненаситни руснаци.

— Завиждаш ли, Майк? — отвърна и облиза крайчеца на устата си.

Той се засмя в отговор и се обърна към мен.

— Хайде, Ксения! Откога не си се забавлявала? — подкани ме и ме издърпа настрани, където гостите на Ордена танцуваха под звуците на You make me feel so young на Франк Синатра.

— O, Майкъл, не знаеш с какво се захващаш! — отвърнах му предизвикателно.

— Нима? — повдигна вежди в отговор.

Тогава завъртя ръката ми така, че тялото ми да се приплъзне към него. Той се засмя и отново ме завъртя пред себе си. Роклята ми шумолеше в унисон с движенията ми. С всяка следваща песен ми ставаше по-приятно. За първи път от цяла вечност се чувствах безгрижна, забравила за опасностите, загубила дирите на тайните и мистериите. Пристъпвах напред и назад, тялото ми се движеше с лекота, а смехът ми не секваше.

*  *  *

— Съжаляваш ли, че остана? — попита ме Майкъл, когато седнахме на едно канапе близо до масата ни.

— Не. Благодаря ти, Майк — отвърнах и отпих от шампанското си.

— Защо ми благодариш?

— Защото ми припомни какво е да се забавлявам.

— Мисля, че отдаваш прекалено много внимание на неща, които не можеш да промениш — отвърна и ме погледна мило. — Ти си толкова млада, за да се превръщаш в този човек, Ксения.

— Кой човек? — объркано го погледнах.

— Човекът, който ще реши проблемите на всички, който ще промени света — отвърна нежно и сложи ръката си върху моята.

— Не искам да бъда този човек. И със сигурност няма да променя света — засмях се. — Но… — замълчах. Може би не трябваше да споменавам на Майкъл, че всеки вампир в Русия ми диша във врата и само чака да го прекърши.

— Но какво? — настоя.

— Но не искам да прекарам живота си в загадки относно самата мен — отвърнах, отпивайки поредната глътка.

Той ме погледна объркано. Разбира се, че нямаше да разбере за какво говоря.

— Това няма никакъв смисъл! — засмя се Майкъл. Реших да оставя тази тема и се усмихнах в отговор. — Може би трябва да оставим шампанското за малко — предложи и ме затегли към масата, където бяха Зоя и Юри.

— Ксения!

— Буковски! — възкликнах. — Не се ли бяхте оттеглили в своите покои? — запитах го с лека ирония.

Веднага щом зърна широката ми усмивка и блажено замаяния ми поглед, Давид се развесели. Новогодишните светлини, в които бе потънала Церемониалната зала, се отразяваха на весели отблясъци в златисто русата му коса.

— Човек не може да живее сам — отвърна нехайно. — Ами ти? Изглежда, че се забавляваш много повече отколкото по-рано.

— Да, забавлявам се — отвърнах, но се дръпнах инстинктивно назад щом се сетих как Давид се бе появил на мястото, на което се бяхме усамотили с Игор.

Дали беше видял нещо? Изглеждаше толкова искрен, толкова непринуден. Защо тогава бих се усъмнила в поведението му? Може би всичко беше една маска. А може би бях мнителна. Давид беше син на Казимир Буковски, но това не значеше задължително, че прилича на него. На кой друг ще прилича? Той е син на баща си.

— Отново се отнесе. Правиш го много често — върна ме от мислите ми Давид. — Какво има? — попита с известна тревога.

— Нищо. Още се опитвам да те разгадая — отвърнах му, придавайки си небрежен вид. Явно това успя да изтрие намръщената му физиономия.

— Нима съм толкова сложен и многопластов? — засмя се и трапчинки се появиха на бузите му. — Хайде, попитай ме нещо. Ще видиш, че ще те отегча до смърт за рекордно кратко време.

— Добре — съгласих се и погледнах към Майкъл, който сега водеше някакъв спор с Юри, докато Зоя стоеше отстрани и им се смееше. — Кога откри способностите си на вестител?

— Искаш да кажеш кога получих първото си видение?

— Да, това исках да кажа — кимнах. Може би аз бях единствената тук, която не знаеше, че е вестител преди да получи първото си видение.

— Бях на десет години. Бих казал, че беше сравнително по-рано отколкото при повечето вестители.

— Нима? Значи ли това, че си по-специален? — подкачих го.

— Определено не мога да кажа — засмя се. — Откакто се помня винаги съм искал да бъда добър вестител. Толкова добър, че някой ден да стана член на Ордена.

— Доста амбициозно от твоя страна. И все пак не мога да не попитам — защо, по дяволите, би поискал нещо подобно?

— Ксения — засмя се на свой ред, — може би не си забелязала, но баща ми би могъл да окаже доста силно влияние върху поведението на… общо взето на всеки член от семейството ни — Син на баща си, намеси се отново онова гласче вътре в мен. — Цял живот съм се стремял само и единствено към това да го направя горд — каза той и се отнесе някъде далеч в мислите си.

Може би си припомняше непоносимо дразнещия начин, по който Казимир Буковски го е поучавал в детските му години за значимостта на силите, които някой ден ще развие, и още по-голямата значимост на социалните контакти, които в бъдеще ще се окажат по-важни и от дарбата му. И вместо да рита с него топка и да го води на риба, го е мъкнел по разни събирания и коктейли, където е бил отегчен от смърт от амбициозните разговори на други просветени вестители.

— Давид, замислял ли си се някога, че няма значение какво искат другите, ако ти самият не го искаш?

— Да, знам, че звучи като клише, но причината не е просто баща ми — отвърна небрежно. — Наистина, не го казвам, за да се оправдавам — допълни настоятелно след като не успях да скрия скептичния си поглед.

— Виж, Давид, няма да те лъжа — не харесвам баща ти. И не вярвам неговото одобрение да е единствената цел в живота ти — проследих с поглед раздразнението и неудобството, които се изписаха на лицето му. — Но ти изглеждаш различен. Поне за мен.

— Леле, деликатността не е сред качествата ти, нали? — отвърна все още стъписан.

— Не знам дали е сред качествата ми, но със сигурност не ми е приоритет.

Давид се загледа продължително в мен, кимна и се усмихна някак прекалено учтиво.

— До скоро, Ксения — каза той и си тръгна.

Не можех да му се сърдя, че побягна. В моменти като този дори аз осъзнавах, че компанията ми не беше особено приятна и разтоварваща. Но не можех да се преструвам, когато ме побиват тръпки от някого. Ако не е достатъчно силен да чуе истината, значи не му достига сила за нищо.

Огледах се и установих, че Майкъл беше пренесъл купонджийското настроение и върху останалите от компанията. Зоя се смееше на шегите на Юри, а Майкъл вдигаше тостове за новата година и изреждаше всеки порок, от който бе готов да се откаже.

— Майк! — извиках. — Нали каза да спрем с шампанското?

— Като казах да оставим шампанското, имах предвид по-скоро теб — намигна ми развеселено.

— Мисля, че ти си по-пиян и от мен — заключих.

— Хайде, Ксения, дори и най-почетните гости вече не изглеждат сякаш са глътнали бастун! Дори смятам, че всеки момент ще видим Романова да танцува с рокля, вдигната над коленете и да пръска конфети сред гостите!

Нямаше как да не се засмея на образа, който изникна в главата ми, и вдигнах поредната чаша за наздраве.

— Чуйте всички, след по-малко от пет минути настъпва Нова година! — възкликна Зоя и привлече вниманието на останалите от компанията ни.

Само след миг проехтя гласът на Наталия, която тържествено подкани всички гости да излязат на терасата. Вратите към двора на Церемониалната зала се отвориха. Въпреки студа, нахлул отвън, всички изглеждаха нетърпеливи да вдишат ободряващия въздух и заприиждаха към вратите. Ние също ги последвахме и се скупчихме един до друг. Явно присъстващите очакваха да се случи нещо вълнуващо, защото се долавяше възбуден шепот сред тълпата и повечето лица бяха обърнати нагоре с поглед, отправен към нощното небе. Погледнах и аз и за съжаление не видях нито една звезда.

В същия миг всички светлини изгаснаха и потънахме в пълен мрак. Какво по дяволите?… Долових изненада и известно недоволство сред гостите, но след миг всички ахнаха във възторг. Чух отчетлив пукот, а след това видях кълбо ярка светлина да се разпръсква на безброй многоцветни точици. Небето беше осеяно с великолепните отблясъци на новогодишната заря, която Орденът беше подготвил в чест на своите гости. Взирах се в тази красива експлозия от багри и съвършени форми и на лицето ми се появи искрена усмивка.

В този миг почувствах нещо ледено да пронизва тялото ми, до мозъка ми достигна импулс на неочаквана болка, пълзяща бавно, изненадващо… Радостните възгласи на тълпата не стихваха, чувах ръкопляскане и сърдечен смях. Първо се подкосиха краката ми, а след това тялото ми се свлече към земята, сякаш потъвах в преспа сняг. Панически се заоглеждах, но в мрака виждах само силуети на официално облечени гости, върху чиито размити лица се отразяваше топлата светлина от фойерверките в небето. Опитах да се задържа изправена и се подпрях на ръцете си, но те сякаш бяха от гума. Нямах сили да издам дори и звук, причерняваше ми все повече, а по корема си усещах странна топлина. Погледнах със сетни сили надолу и видях, че снегът под мен се топеше от топлината на кръвта ми. Тя се стичаше бавно от корема надолу и образуваше причудливи форми на бялото платно, сякаш изрисувани от ръката на луд художник. Възгласите заглъхнаха, пукотът в небето остана на заден план. Далеч от мен. Опитах да извикам, но вместо това се проснах на червено-бялата земя. Страшен писък прониза въздуха и монотонните възгласи на гостите секнаха.

Глава 26

Изведнъж настана паника и писъците, които раздираха тишината, ставаха все по-силни. Насилих се да отворя клепачи и видях размазани силуети, суетящи се, шокирани. Едни големи кафяви очи се вглеждаха в мен.

— Ксения! — Зоя проплака ужасено. — Боже мой, някой да помогне! Ксения, какво се случи?!

Беше се надвесила над мен и ръцете ѝ трескаво се опитваха да намерят мястото, откъдето бликаше толкова много кръв. Топлината беше приятна и се разпростираше все повече по тялото ми. Като изключим факта, че не можех да говоря и да се движа, физически не се чувствах зле. Не изпитвах вече болка, просто досаден унес, от който не можех да изляза. Мисля, че вече бяха запалили светлините, макар все още да долавях пукота на фойерверките над нас. Около мен беше настанало сериозно раздвижване, някои хора дори тичаха истерично и нареждаха неясно един на друг какво да правят.

— Ксения — проплака отново Зоя и една нейна сълза капна на лицето ми. — Ксения, какво стана… — гласът ѝ излизаше на пресекулки, опитваше се да усмири паниката, нарастваща в нея.

Тя вдигна поглед и през лицето ѝ премина едва доловима вълна на облекчение. В същия миг две здрави ръце ме отделиха от земята и ме понесоха нагоре като в безтегловност. На земята ми беше по-добре, не беше толкова студено.

— Ксения, ще се оправиш. Обещавам ти — прошепна Игор в ухото ми.

Дори сега можех да доловя бурята от емоции, които бушуваха в него. В момента се бореше с ужас, който го сковаваше, примесен с неописуем гняв. Опитваше се да го прикрие и гласът му звучеше добре овладян, но можех да прозра нотки на безсилие и завладяващ страх. Понечих да отворя уста и да му кажа, че не ме боли. Не можах. Тогава опитах да го погаля по лицето, но не усетих ръката си, сякаш беше закачена за тялото ми като на парцалена кукла.

— Знам. Знам, че не те боли, миличка — продължи да ми шепне. Беше стиснал челюсти. — Но трябва да побързаме, иначе ще е твърде късно.

Аз го погледнах объркано.

Смътно долавях, че се движи много бързо и настаналата шумотевица малко по малко заглъхваше. Явно се отдалечавахме от залата и само няколко души ни следваха. Подвикваха след Игор, но на мен ми се стори, че гласовете им идват от отвъдното. Дали не се бях запътила именно натам?

— Ще се оправи ли, Алешкин? — провикна се Зоя някъде отзад.

В същия момент чух гласа на Майкъл:

— Накъде я водиш? Трябва да изчакаме линейката!

— Няма да чакам линейка на Нова година! — извика яростно Игор като продължаваше да ме носи забързано нанякъде.

— Полудя ли, Алешкин? — отвърна му ядосано Майкъл. — Ксения има нужда от медицинска помощ!

— И ще я получи! — отвърна му този път по-спокойно. — Няма да чакам никаква линейка — каза по-скоро на себе си, отколкото на Майкъл. — Ще се оправиш, Ксения. Чуваш ли ме?

Бях затворила очи, тъй като ми костваше прекалено много усилия да ги държа отворени.

— Хей, миличка — гласът му беше ласкав, но усетих нотка на зараждаща се паника. — Ксения, не се унасяй. Не заспивай, чуваш ли ме?

Опитах се да кимна, но не знам до колко успях да му покажа, че съм в съзнание.

— Добро момиче — потвърди успокоително.

— Какво мисли да прави, вестител Романова? — извика Майкъл.

Явно Наталия също вървеше с нас.

— Успокой се, Майкъл, ще закараме Ксения в болница. Не можем да губим повече време — нетърпеливо му отвърна.

— Но не можем да я разкарваме с колата! Раната ѝ е много сериозна! Не бива да я движим!

Майкъл губеше самообладание, но Романова го прекъсна.

— Осъзнай се, Майкъл! Искаш ли да седиш и да чакаш линейката един час на връх Нова година? Предпочиташ да седиш и да я гледаш как умира?

За първи път долових в гласа на Наталия безсилие. Умирах ли наистина? Първоначалната паника сега беше отстъпила място на сковаващ ужас, тегнещо мълчание, сякаш никой не искаше да изкаже гласно какво мисли, че ще се случи. Единственият човек, който си позволи да опише ситуацията, макар и съвсем бегло, беше Майкъл. Сега обаче и той мълчеше и можех да доловя само зловещото потропване на обувките на Игор и на тези зад нас — стъпки, отекващи остро в тишината. Познатият дъх докосваше лицето ми и ми се искаше просто да остана в обятията му. Бях уморена, страшно уморена.

След малко усетих как Игор измъква ръце изпод тялото ми. Явно ме беше сложил на задната седалка в джипа си. Крайниците ми сковано стояха около мен без да усещам каквото и да било. Сякаш не бяха мои. Вече и останалата част от тялото ми изтръпваше, губех усещане и за нея. Очите ми тежаха дори затворени, душата ми спеше.

— Ксения, отвори очи! — извика Игор. — Не заспивай в никакъв случай! — гласът му беше особено дрезгав. Чух някой да подсмърча и усетих парфюма на Зоя. — Ето, виж, Зоя ще е с теб докато аз карам. Отиваме в болницата. Отбори очи, миличка — гласът му имаше причудливо ехо.

Но аз не можех да отворя очи.

— Ксения, събуди се! — истерично извика Зоя, но някъде далеч от мен. Всички се бяха откъснали.

— Игор, трябва да побързаме — някой извика. Може би Наталия — Няколко пазители идват след нас, но ние трябва да тръгваме.

— Защо се бавиш? — попита Юри. И той беше там с тях, също далеч.

— Не може да заспива! Това, че диша, е чудо само по себе си! — избухна Игор, беше изгубил самообладание. — Слушай, миличка, чуй ме — заговори само на мен и долепи длан до лицето ми. — След като се оправиш, ще заминем само двамата, някъде далеч. Ти и аз. Чу ли ме? — думите му бяха такова щастие. Колко много исках да замина с него. — Точно така, обещавам ти. Ще заминем, само двамата. Но трябва да се оправиш първо. А сега отвори очи, за да отидем до болницата — гласът му беше толкова нежен, толкова ласкав. Говореше тихо, сякаш отправяше слова към някоя по-висша сила.

— Побърка ли се?! Тръгвай вече! — изсъска Майкъл.

— Шшшт, тихо! — смъмри го Зоя.

— Отвори очи, Ксения, заради мен, моля те… — повика ме Игор и гласът му трепна.

В същия момент успях да го погледна едва-едва и той ми се усмихна, надвесен над мен. Редом с него видях и лицето на Романова, която се взираше в него някак натъжена и трогната.

— Точно така. Добро момиче — каза той.

Игор се втурна към шофьорското място и запали колата. Чух Наталия да казва на Майкъл и Юри да ни последват с другите пазители. Джипът тръгна, но не можех да преценя дали се движим бавно или бързо. Успях да различа уплашеното изражение на Наталия, която беше сбърчила чело и гледаше Игор от седалката до него. Приседнала отзад до мен, Зоя галеше косата ми, но едва го усещах. Господи, трябваше да държа очите си отворени. Вярвах на Игор и знаех, че няма да ме предаде. Той каза, че ще се оправя, само трябваше да държа очите си отворени. Но беше толкова трудно. Клепачите ми натежаваха, а тялото ми ме теглеше надолу, сякаш едва се крепях на ръба на бездна. Отчетливо дочух женски глас, който повелително ми каза „Събуди се!“ и за миг ми се стори, че видях лицето на Вера Крамаренко.

Сепнах се от някакво трескаво движение и напрегнати възгласи около мен. Силна светлина обля лицето ми и веднага затворих очи. Нима все пак умрях? Колко жалка смърт. Поне да беше в разгара на някоя битка с кръвожадни. А не така — издебната, излъгана, изиграна. Отново премигнах и осъзнах, че ако съм умряла, то това определено не е раят. Гледах към някакъв светъл таван, осеян със сиви петна. Движех се бързо, а около мен още по-бързо преминаваха хора в болнични престилки. Ясно. Все пак бях жива. И бях в болница. Къде беше Игор? Докато размишлявах, отново се унесох. Този път за по-дълго.

*  *  *

Събудих се от стогодишен сън. Почти. Бързо се ориентирах в обстановката — бях настанена в типична болнична стая — легло, еднокрилен гардероб, стол, медицинска апаратура. Нищо повече. Опитах да се изправя в леглото, но се сгърчих от остра болка в корема. Изненадах се. Надигнах одеялото, облечено в бял изхабен от пране чаршаф, и видях, че бях препасана с бинтове и превръзки. От мен стърчаха разни тръбички, да не споменавам катетъра… Общо взето помнех абсолютно всичко до момента, в който Игор подкара джипа на път за болницата. После явно бях изгубила съзнание. Дали наистина бях чула пророчицата или умът ми си играеше номера с мен?

Огледах се и се почувствах страшно потисната. Не минаваше и ден без да се случи нещо трагично. И сякаш всеки път се разминавах на косъм с фаталния край. Не можех да не си спомня тихия ужас в очите на Игор и отчаянието, което струеше от гласа му. Този път не бях просто халосана по главата. Един здрав бой от група кръвожадни щеше да бъде повод за празнуване пред състоянието, в което се озовах. Ясно съзнавах, че едва не бях умряла. Цялото ми същество беше наясно с този факт.

Едва сега осъзнах, че този инцидент всъщност беше опит за убийство. Не беше вампир, не беше крадец или престъпник от улицата. Някой от Ордена или от гостите на бала се беше опитал да ме убие. Повтарях си това като мантра, докато истината не срасна с мен и не се запечата в съзнанието ми. Чувствах се странно спокойна. Разбирах, че не съм в състояние на отричане, даже напротив — чувствах се спокойна, защото чак сега престанах да се боря срещу истината. Досега се бунтувах срещу това, на което бях подложена, срещу изпитанията, които трябваше да преодолея. Бягах, в опит да се скрия от истината, а тя беше, че животът ми беше провален и трябваше да се справя с това. Нямах късмета да се насладя на едни невинно луди години и младост, в която щях да изпитам просто няколко разочарования, няколко любовни авантюри. При мен беше различно и трябваше да го приема. Обикновеният живот не беше на дневен ред и оставаше да се задоволя с това, което имах. Странно, но се сетих за думите на Игор в новогодишната нощ. Какво беше казал — да извлека максимума от това, с което разполагах. Завъртях с досада очи и въздъхнах. Усетих как увереността се промъква тихо в мене и ми дава сили. Вече не се плашех. Естествено, не бях малоумна — знаех, че опасността е огромна и дебне отвсякъде, но не ме беше страх от факта, че трябваше да се боря за живота си.

Опитах се отново да се поизправя в леглото и със задоволство установих, че вече, свикнала с нея, болката не беше толкова остра. В мига, в който се облегнах на възглавниците, усетих как острото напрежение в раната ме отпуска. Интересно ми беше дали някога щях да разбера кой се опита да ме убие. Трябва да призная, че го беше замислил доста умно — да ме нападне, когато всеки беше свалил гарда си, в обстановка, в която никой не предполагаше, че трябва да е нащрек. И то сред толкова много пазители.

Докато се бях унесла в разсъждения, вратата на стаята се отвори тихо и вътре влезе една закръглена медицинска сестра. Жената се сепна щом видя, че съм в съзнание, но веднага се окопити и ми се усмихна одобрително:

— Как се чувствате, г-це Петрова? — гласът ѝ беше плътен, изпълнен с добронамереност.

— Мисля, че добре — отвърнах спокойно.

— Вие сте едно силно момиче — отбеляза тя със задоволство. — Някои хора не вярваха, че ще оцелеете.

Не знаех какво да кажа, затова просто ѝ се усмихнах. Едва ли щеше да разбере, ако ѝ бях споделила за странната ми способност да се възстановявам подозрително бързо след всяка травма.

— Бихте ли извикали Игор Алешкин, ако обичате? — тя ме погледна неразбиращо и побързах да уточня. — Мъжът, който ме докара в болницата. Висок, мускулест и строен, мрачен и много привлекателен — усмихнах се подкупно, а тя се засмя разбиращо и кимна.

— Да, сетих се. Господинът си тръгна от болницата още вчера, но каза да Ви предам, че ще се върне скоро. Междувременно има други хора, които биха искали да Ви видят и ще се радват да разберат, че сте будна.

Отсъствието на Игор ме жегна и се почувствах някак изоставена. Какво по-спешно имаше да свърши от това да бъде тук? Изведнъж ме обзе срам, че разсъждавах толкова самонадеяно и егоцентрично. И въпреки всичко добре си спомнях думите му, че ако не заспивам, ще ме отведе далеч, че ще бъдем само двамата.

Усмихнах се сковано на сестрата и ѝ благодарих. Тя понечи да излезе, но си спомни нещо и се приближи до мен.

— Забравих да ви предам. Помоли също да Ви кажа, че ще удържи на думата си — тя се усмихна и мушна ръце в джобовете на престилката си. — Надявам се, че съм помогнала.

Обзе ме облекчение и се порицах, че отново се бях усъмнила в него. В този момент в стаята влезе не кой да е, а Наталия Романова. Спомних си нейната тревога, докато ме караха към болницата и колко я бе разчувствало това, което Игор ми шепнеше в колата. Тя пристъпи бавно и за първи път ми се стори, че изпитва неудобство.

— Здравей, Наталия — заговорих първа.

Изглеждаше уморена. Макар да не беше с роклята от Нова година, по лицето ѝ още имаше следи от вечерния грим, а косата ѝ беше в пълен безпорядък. Тя забеляза, че я оглеждам и потри ръце в полата си.

— Игор помоли един от пазителите да ми донесе по-удобни дрехи — обясни тя.

— Нима не си се прибирала досега? — отвърнах някак невярващо.

— Не… — отвърна и реши да обясни, но не намери думи.

Усмихна се някак вяло и ми се стори много тъжна. Беше странно да не я виждам в нейната светлина — силна, категорична, с гордо вдигната глава и железен поглед.

— Какво има, Наталия? — запитах, а тя приближи прозореца и се загледа навън.

Помислих си, че не иска да срещне погледа ми.

— Ксения, аз… Дори не знам как да започна — отвърна уморено и прокара ръка по челото си, приглаждайки косата си назад. Сетне обхвана с ръка врата си и се обърна към мен. — Допуснах толкова много грешки — очите ѝ отразяваха тежестта на някаква вина, която сама си беше вменила. — Игор ме предупреди, но аз не намирах никакво основание да поставям под съмнение сигурността, която ти осигурявахме.

— Наталия, ти нямаш нищо общо със случилото се — отвърнах бързо, но тя сякаш не ме чу.

— Смятах, че Игор се е поддал на чувствата си и затова е толкова параноичен относно безопасността ти. Мислех, че е заслепен и затова иска да те пази така ревностно — тя ме погледна настоятелно. — Не вярваше на никого. Дори на мен.

— За какво говориш, Наталия? — инстинктивно се опитах да се изправя в леглото, но болката ме прикова на място.

— След инцидента онази нощ, в която ти преживя смъртта на родителите си и пострада физически… той трескаво търсеше начин да те отведе от Ордена без да предизвика подозренията на Двореца. Но това можеше да се случи само, ако ние се бяхме съгласили да потулим нещата. Но как можех да го направя след като знаех какво изпитвате един към друг?

Тя се приближи към мен. Виждах собственото ѝ отчаяние. Ръцете ѝ леко потрепваха, а на красивото ѝ лице се бяха появили бръчки, по-дълбоки от обикновено. Ясните ѝ очи се бяха приковали в мен, но не властно и изискващо. Този път тя се разкайваше. Ако бях видяла този момент преди няколко седмици, може би щях да ликувам. Триумфът ми щеше да бъде пълен. Но сега нямаше нищо тържествено, фанфарите, които си представях, че ще чуя, бяха онемели в ръждиво стъписване. Исках да ѝ вдъхна кураж и да я накарам да се превърне отново в силната вестителка, която беше. Имах нужда да видя решителността, изписана на лицето ѝ.

— Наталия, аз не те обвинявам за нищо. Никой на твое място не би постъпил иначе — отвърнах ѝ спокойно.

— Но нали именно затова съм член на Ордена! За да не постъпвам като всички останали, а да видя истината! Ксения, да бъдеш с Игор е незаконно, но да те оставя в ръцете на врага е безсърдечно и чудовищно! Аз… Аз не съм чудовище — пророни сякаш на себе си. — Не съм вярвала, че ще го кажа, но хиляди пъти предпочитам да позволя на Игор да престъпи закона пред това ти да пострадаш.

Думите ѝ ме стъписаха. Не можех да повярвам, че жената, която стоеше пред мен, беше вестител Романова. Сърцето ми се сви когато ми припомни, че нямам право да бъда с мъжа, когото обичам. Каква загуба наистина! Защото дори не можех да допусна мисълта, че някога ще съм способна да обичам друг дори една стотна от начина, по който обичах Игор. Наталия приседна на края на леглото и въздъхна уморено.

— Ксения, това, което не ми дава мира, е, че нападението е извършено от някого, който е близо до нас. Нещата бяха премислени твърде хитро, твърде много детайли бяха съобразени. За Бога, ако не беше някой от нашите, дори нямаше да успее да се промъкне в Палатата близо до теб!

Знаех, че нападателят ми не беше кръвожаден. Палатата беше защитена с древната магия на Тайния кръг, която не допускаше вампир да проникне в пределите ѝ. Но не очаквах този човек да бъде вестител или пазител. Може би беше пратен от вампирите — някой, с когото те поддържаха връзка. По дяволите, не съществува пазител или вестител на тази земя, който би се съюзил с кръвожадните!

— Наталия, не смятам, че вестител или пазител би извършил това — отвърнах ѝ убедено. — Бил е някой натрапник, който се е слял с тълпата.

— Всички гости бяха по списък.

— Тогава някой е заблудил или подкупил охраната, която ги е проверявала. Бил е човек, нает от вампирите. Не мога да допусна…

— Ксения, бил е вътрешен човек! Случаен наемник щеше да бъде забелязан, нямаше да се впише. Освен това изпускаш най-важното. След нападението всички врати бяха затворени незабавно. Невъзможно е било да избяга. След като те е нападнал, той е останал на бала и се е слял с всички останали гости, които изпаднаха в паника от инцидента — очите на Романова светнаха гневно. — Игор се съмняваше отдавна. Не можеше да се довери на никого — повтаряше тя замислено.

— Може би е избягал през вътрешния двор на терасата, на която бяхме. Направил го е преди да разберете какво се случва в действителност — отвърнах в опит да придам някаква логика на ситуацията.

Тя ме погледна скептично, но замълча. Настъпи дълга пауза, в която Наталия просто се взираше напред, опряла ръка на челото си.

— Ксения, това, което не мога да си обясня, е защо ти си толкова търсена мишена — наруши тишината и се вторачи в мен.

Косъмчетата на врата ми настръхнаха и за миг си помислих, че може да прочете мислите ми. Макар аз също да исках да се домогна до истината в дъното на цялата тази история, не можех да допусна да разбере за вампира, който убих, за що то тогава щеше да ѝ стане ясно, че нещо с мен не е наред. Не можех да позволя да ме отведе при Тайния кръг.

— Може би заради цялата суматоха около пристигането ми кръвожадните са се почувствали застрашени. Решили са да се застраховат като се отърват от мен преди да съм се превърнала в усложнение за тях — отвърнах хладнокръвно, изненадвайки дори себе си. — Както виждаш, хората преувеличават способностите ми. Далеч не съм толкова надарена, колко то ми се носи слава.

— Не съм съгласна с теб — отвърна тихо. — Ти притежаваш способности, да. Но това, в което предстои да се развие силата ти, е това, от което се интересува обществото ни. Вера Крамаренко беше светило за нас. Тя беше стълбът, на който се уповаваше не само обществото на вестителите, но и самият Орден. И фактът, че се е свързала именно с теб, предшества нещо могъщо.

Наталия говореше пламенно и можех да се закълна, че напълно вярваше в твърдението си. В този момент чух как вратата се отваря и в стаята влезе Игор. И той като Наталия изглеждаше изненадващо изтощен, но се опитваше да го прикрие, за разлика от нея. Когато се приближи, единственото ми желание бе да скоча и да се хвърля в прегръдките му. Той обаче стоеше като закован и не отделяше очи от мен. Гледаше ме напрегнато и не можех да разгадая какво се върти в главата му. Наталия не помръдна от леглото, беше прекалено захласната от поведението му и също като мен се опитваше да отгатне следващия му ход.

Игор пристъпи бавно и се приближи с няколко крачки. Седна на леглото, след което се наведе бавно и спокойно, без да откъсва поглед от мен, протегна ръка и нежно погали лицето ми. Очите му продължаваха да се впиват в моите, вкопчили в плен и тях, и сърцето ми. На лицето му едва доловимо се появи нежна усмивка, която ми казваше повече от всички думи на света.

Моментът беше прекъснат от Романова, която внезапно реши да прочисти гърлото си. В очите ѝ се бяха появили сълзи. Тя се окопити и побърза да каже:

— Игор, мисля, че е време да отведеш Ксения със себе си.

Глава 27

Първоначално Игор изглеждаше объркан, но веднага разбра мотивите ѝ. Той кимна сдържано в съгласие и стисна нежно ръката ми. В този миг в мен се зароди една малка надежда, че не съм напълно ограбена от собственото си щастие.

— Игор, има ли начин да разберем кой се опита да ме убие? — попитах го спокойно, а той повдигна вежда изумен.

— Няма ли да ми кажеш първо как се чувстваш? — запита ме и ме погледна, едва сдържайки усмивката си.

— Знаеш, че съм добре — отвърнах машинално.

В същия момент се сетих, че Романова е в стаята и чува всяка една наша дума. В никакъв случай не исках да се усъмни какво всъщност представлявам и защо се възстановявам толкова бързо.

— Искам да кажа, че щом съм будна и съм тук, значи всичко е наред. Останалото ще се нареди — побързах да добавя и тайно хвърлих поглед към нея.

— Колко си спомняш от случилото се? — попита ме Игор и сбърчи чело от напрежение.

Мисля, че на него му беше по-трудно да мисли за това, отколкото на мен.

— Ако ме питаш дали съм видяла нещо преди момента, в който ме намушкаха с нож в корема — не. Не видях нищо. След това всичко е в мъгла, но бях в съзнание и си спомням как ме качихте в колата. След като потеглихме явно съм загубила съзнание.

Не исках да им споделям за съмненията си, че Пророчицата ми се е явила докато се отправях към оня свят. Или щяха да помислят, че съм луда, или по-лошо — да се засуетят около мен за поредното проявление на „дарбата“ ми.

— Не трябваше да правиш това — упрекна ме той. Аз го погледнах въпросително. — Казах ти колко е важно да останеш будна.

— Нямаше как да се преборя. От друга страна, явно не е било чак толкова важно, след като съм тук жива и здрава. Почти.

— Макар да изгубваше съзнание, отново се събуждаше. Почти през цялото време — отвърна ми той.

Аз се запитах защо не си го спомням, но веднага си помислих, че Крамаренко има нещо общо с това.

— Защо беше толкова важно?

— За да се бориш за живота си — стисна леко ръката ми. — Не мисля, че осъзнаваш колко сериозно беше положението ти — очите му задържаха настоятелно погледа ми. Вгледах се в ръката му, отпусната върху моята. — Помниш ли кой стоеше близо теб, когато излезе на терасата? Забеляза ли нечие конкретно лице? — продължи Игор.

— Не. Бях със Зоя, Майкъл и Юри, но останалите хора бяха с гръб към мен. Всички гледахме фойерверките, когато изгасиха светлините. Предполагам, че нападателят е чакал точно това, за да се промъкне до мен — отвърнах.

Игор кимна в съгласие, но замълча.

— Пазителите нищо ли не са открили? — попитах го с надежда, че поне има следа.

— Не. За съжаление нямахме право да задържаме гостите след като се случи инцидента. Очевидно старите традиции и привилегиите на днешните аристократи са по-важни от това да разберем кой сред нас е предател — отвърна и жилите на врата му се изпънаха.

Романова се изправи и започна да обикаля стаята.

— Макар да не можем да направим нищо в момента, вие трябва бързо да изчезнете. Не казвайте на никого къде отивате, дори на Ордена — каза тя решително.

Кършеше пръсти и място не можеше да си намери.

— Нима смяташ, че някой от Ордена, някой от твоите хора, може да извърши подобно нещо? — запитах я невярващо.

— Няма значение какво смятам. Може би никой от тях преднамерено няма да направи нищо срещу теб, но е вероятно отнякъде да изтича информация. Не трябва да споделяме нищо с никого. Не знаем кой ще слуша в това време — каза нервно и отново погледна през прозореца. — Аз ще се погрижа за останалото.

— Ще задават въпроси — обърна се към нея Игор.

— Не се тревожи за това сега — тя отново извърна очи към прозореца. — Важното е да запазим всичко скрито от недоброжелатели.

— Като Казимир Буковски може би? — отвърнах предизвикателно.

Наталия се обърна рязко към нас и ме загледа в недоумение.

— Дал ли ти е повод да смяташ, че би извършил това?

— А трябва ли да ми дава? — изсумтях. — Само като го погледна, и ми става ясно що за тип е.

— Ксения, не можеш да хвърляш обвинения току-така — отвърна ми и си помислих, че най-накрая старата Романова се е завърнала. Тази, която обичаше да ме поучава и критикува.

— Току-що ми каза, че не можеш да бъдеш сигурна в лоялността на самия Орден. Буковски не е дори негов член! Какво те кара да мислиш, че е неспособен да се опита да ме убие? — отвърнах ѝ.

Само мен ли ме побиваха тръпки от този мазник?

— Казимир Буковски е много надарен вестител! Той е потомък на уважаван и изявен род и досега е бил само в помощ на Ордена! — защити го на мига, а след това продължи по-неуверено. — Освен това е мой стар приятел и аз го познавам много по-добре, отколкото който и да е друг човек.

Стори ми се, че самата Романова се смути от казаното, но реших да си замълча. Ха, ще ти е за първи път! Интересно докъде се простираха приятелските им отношения и колко ли отдавна е било това. А може би все още продължаваше. Беше ми странно да си помисля, че изобщо някой мъж би могъл да спечели сърцето на Романова. След като открие къде го е скрила, разбира се.

— Наталия, преди известно време ми каза да не позволявам на личните ми отношения и чувства да замъглят преценката ми — намеси се Игор и в този миг поисках да се завия през глава.

Какво сега, щяхме открито да съобщаваме на целия свят, че съвсем малко ни трябва да нарушим един от най-строгите и стари закони на общността?

— Знаеш, че Буковски е хитър и много амбициозен. Контактите му се простират отвъд нашите хора.

Наталия го стрелна с укорителен поглед.

— Казимир е помогнал и на много хора, да. Не само на вестители и пазители, сред които и твоя баща, Алешкин — при думите ѝ Игор сякаш застана нащрек и тялото му се напрегна.

— Баща ми вече не е от значение — побърза да я прекъсне, — но за едно си права. Няма как да го обвиним без да сме сигурни в това.

Романова кимна и сякаш почувства облекчение, че темата е изчерпана.

— Къде е Зоя? — сетих се.

— Спи на канапето в коридора. Не ми се искаше да я будя. Не е мигнала, откакто дойдохме — отвърна меко Игор.

Беше очевидно, че му е станало мило от загрижеността ѝ към мен.

— Нека се наспи. Ще я видя, когато сама се събуди — отвърнах му с усмивка. — Наталия, мисля, че вече е време да се прибереш. Имаш нужда от сън — тя кимна неохотно и се запъти към вратата. — Наталия — извиках я, — искам да знаеш, че не носиш каквато и да е отговорност за случилото се. Това, което правиш сега, означава много.

Романова не каза нищо и излезе от стаята. Останахме сами. Игор ме погледна някак разколебано и тъкмо си мислех, че ще стане от леглото, когато той внезапно взе ръката ми в своята и отчаяно впи устни в нея. Не посмях да кажа нищо, защото никога не го бях виждала такъв, дори в нощта на Нова година.

— Ксения — заговори най-накрая с дрезгавия си глас, — не спираш да ми изкарваш акъла, знаеш ли това?

Няколко кичура коса паднаха пред лицето му и сякаш само подсилиха изтерзания му вид. Аз зарових пръсти в косата му, но не посмях да кажа нищо. Той въздъхна тежко и нещо неизказано остана между нас.

— Трябва да те отведа оттук. Трябва да…

— Игор — прекъснах го, — не си виновен за нищо. Ти ме спаси. Отново.

Очите му блеснаха и гърдите му се надигнаха от вълнение. Знаех, че от онази нощ насам той не е спирал да подхранва вината в себе си и малко по малко е разкъсвал на парченца душата си, докато на нейно място не остане празна бездна. В моменти като този той правеше точно това. Натоварваше се с цялата отговорност за случилото се и се самонаказваше докато не се опиянеше от тази вина. Можех да си представя как се е обвинявал за случилото се с мен докато съм лежала в безсъзнание в болницата. При мисълта сърцето ми се свиваше от болка. Исках да го накарам да разбере, че благодарение на него съм жива, благодарение на любовта ми към него успях да остана в съзнание и само неговото обещание ми вдъхваше живот.

— Не успях да те опазя, Ксения — заговори след дълго мълчание. — За първи път се страхувам, че не съм способен да те предпазя.

Звучеше толкова съкрушен, толкова победен. Изведнъж това ме ужаси. Не думите му, а чувствата му. Не можех да повярвам, че ще го видя такъв някога.

— Игор, моля те! Престани! — извиках и гласът ми прозвуча странно пискливо. — Ти можеш да ме предпазиш от всичко!

— Не успях — отвърна и стана от леглото.

Тялото му излъчваше такава елегантна и в същото време хищническа сила, а духът му беше пречупен.

— Игор, никой не можеше да направи нищо! Но ти беше този, който ми върна живота, когато той си отиваше от мен! — гласът ми проехтя в стаята и го накара да се обърне с лице към мен. — Усещах го. Знаех, че този път няма толкова лесно да се отърва и знаех, че умирам — думите ми прозвучаха някак глухо този път, а лицето му се сгърчи при изказаното. — Нямах нищо против. Бях толкова уморена. Но когато чух гласа ти, когато чух думите ти… Тогава ти ми напомни, че не искам да умра. Че искам да живея.

Игор ме погледна с лукав пламък в очите и задържа погледа си в мен цяла една вечност. Най-накрая проговори.

— Мисля, че за пръв път в живота си ме надценявате, г-це Петрова.

Скоро след това Зоя се събуди и побърза да нахлуе в стаята ми веднага щом научи, че съм в съзнание. Като ме видя първо се засмя, а след това изведнъж се разрида безутешно. Реакцията ѝ беше толкова бурна, че една от сестрите нахълта при нас, за да провери дали не ми се е случило нещо. Опитах се да я успокоя по всевъзможни начини, но тя не престана, докато не остана без глас и докато очите ѝ не пресъхнаха от плач.

Следващите няколко дена минаха относително бавно. Въпреки денонощната охрана, Зоя, Майкъл и Юри се редуваха на смени да стоят при мен и да следят някой да не се опита да ме нападне, което ми се струваше малко вероятно. Игор се опитваше да бди над мен постоянно, но често се налагаше да се връща към задълженията си на пазител и да проследява някоя следа по случая. Подозирах, че имаше негласно споразумение с приятелите ми да следят положението особено зорко, докато на него му се налагаше да отсъства.

Нищо от проучванията на пазителите не доведе до реален резултат, но аз разбирах, че за Игор е невъзможно да стои безучастен и да остави нападателя ми да се измъкне. Постоянно си мислех за това, че ще заминем и започвах да се съмнявам дали ще се справя. Не исках да си тръгвам от Зоя. Не можех да си представя да се събудя и да не прекарам деня си с нея. Никога през живота си не бях имала такъв приятел до себе си, дори Златина не беше такава.

Имах безрезервна вяра в Зоя и вече бях убедена, че бих поверила живота си в ръцете ѝ. Тя беше наясно, че не мога да остана, но не разговаряхме за това, сякаш не искаше да допусне мисълта до съзнанието си. Беше ми толкова мъчно, че понякога се споглеждахме и оставахме безмълвни с плувнали в сълзи очи. Междувременно Зоя се опитваше да ме разсее, като ми разказваше как все повече започва да харесва Юри, но се страхува да му признае, защото била убедена, че накрая тя ще прецака нещата и ще разруши приятелството им. Вече не споменаваше нищо за Майкъл и мен. Може би след като беше чула какво ми каза Игор в колата, се беше убедила, че е невъзможно да помисля за когото и да било другиго. Макар че не бяхме обсъждали отношенията ми с Игор, сега тя сякаш вярваше, че можем да бъдем заедно. Нещо, което аз дори не допусках в бъдещето си. Той нямаше избор. Беше солдат. За него законите бяха дори по-строги, защото именно той следеше те да се спазват. Дворцовите пазители бяха символ на силата, величието и благородството и всички ги почитаха.

Раната ми зарастваше бързо и само след десетина дни вече се движех свободно. Игор се притесняваше това да не събуди подозренията на Ордена. Зоя също го беше забелязала, но не го спомена. Може би за да не ме тормози, което беше нетипично за нея като се имаше предвид вредния ѝ навик да си вре носа навсякъде и винаги да изказва мнението си.

Времето минаваше неусетно, изплъзваше се твърде бързо и съвсем скоро щях да бъда в състояние да си тръгна. Не бях готова да се сбогувам със Зоя. Исках да ѝ кажа толкова много неща. Като например колко много държа на нея и колко много ще ми липсва. Как ли щях да се събуждам сутрин и да не чувам жизнерадостния ѝ кикот на закуска, последван от безкрайните ѝ забележки по повод небрежния ми вид или разрошената ми коса? И към кого щях да се обърна, когато исках да се оплача от каквото и да е? Господи, с кого щях да разнищвам надълго и нашироко дразнещите навици на Майкъл и Юри? Но те също нямаше да са наоколо… И вече нямаше да има кого да обсъждам. Исках да ѝ обещая, че когато всичко свърши, ще я намеря и че никога няма да я оставя. Но щеше ли да свърши този кошмар? Щях ли да съм в безопасност някога изобщо?

Бях намерила сили и увереност в себе си да се боря докрай, да посрещна всичко, но не се бях замисляла докога ще мога да посрещам това „всичко“. Ами ако никога не се свършеше? Ако нови и нови вампири се опитваха да се домогнат до мен? Какво значение имаше колко от тях щях да убия, ако на мястото на всеки мъртвец изникваха нови двама кръвожадни? Ако изобщо успеех да убия някой от тях. Как изобщо си представях, че щях да намеря точно този, който ме търсеше? Как щях да се изправя срещу него?

Тази мисъл се загнезди трайно в мен и започна да ме яде отвътре. През нощта не можех да заспя от мисли за това и чувството на обреченост нарастваше, докато не се превърна в една огромна сигнална лампа, мигаща в червено пред очите ми, дори когато бях будна. Първоначалната ми увереност започваше да се разклаща. В унеса сънищата ми започваха да се превръщат в кошмари, които ме събуждаха с чувство на тревога и отчаяние. Сякаш не стигаше това, ами и Игор изчезна от полезрението ми и почти не го виждах. Знаех, че е инструктирал всичките си пазители да бдят над мен и често мярвах сенките им под вратата на стаята. Знаех също, че идва в болничната стая късно през нощта, когато се предполагаше, че спя дълбоко и сядаше на стола до леглото ми, за да ме наблюдава. Не го заговарях, защото ми беше приятно да го гледам тайно, докато си мисли, че спя. Интересно е колко различно се държат хората, когато смятат, че никой не ги наблюдава. Имаше нощи, в които седеше на стола и мислите му блуждаеха някъде, но имаше и моменти, в които присядаше на леглото и нежно галеше косата ми и шепнеше думи, които не успявах да различа. Бях сигурна, че се тревожи. Не просто за мен, но и за опасността, която се надигаше в подземния свят на Русия. Необяснимо по какъв начин, но можех да почувствам как заплахата се извисява над нас злокобно и притаено, чакайки. Кръвожадните щяха да направят своя следваш ход, а дотогава всички щяхме да стоим със затаен дъх в злокобна тъмнина.

След малко повече от десетдневен престой в болницата, бях изписана и Игор ми помогна да се прибера в Палатата. Както и очаквах от маниак на тема безопасност като него, беше напълнил цялата сграда с пазители и достъпът до нея бе крайно ограничен. Беше ми казал, че ще напуснем Палатата внезапно, без предупреждение. Нямаше доверие на никого, дори на вестителите. Зоя знаеше какво сме намислили, но дълго мълча. Виждах вътрешната ѝ борба и всеки път, когато си мислех, че ще заговори, тя се разколебаваше и накрая дрънкаше за нещо напълно безсмислено.

Един ден обаче събра куража да направи това, за което през изминалите дни на мен не ми стигаше смелост.

— Къде ще отидеш, Ксения? — запита ме докато бяхме в двора с беседката, който се виждаше от прозореца на стаята ми.

Сега всичко беше покрито със снежна пелена и можех почти да си представя колко би било хубаво да поседя тук с приятелите си в някой мързелив следобед преди да се приберем и да седнем заедно около масата, където щяхме да се потопим в дълги разговори. Щяхме да си разказваме смешни истории и без проблем да пресушим няколко бутилки червено вино. Е, Зоя и Юри най-вероятно щяха да минат на водка след първите няколко чаши. Проклети руснаци, както казва Майкъл. Но сега снежният двор по-скоро ми приличаше на място, където човек се сбогува със семейството си преди да замине за фронта и мъчителният ужас на войната да го вземе в жертва.

Почти през цялото време Зоя и аз мълчахме и всяка беше потънала в мислите си. И двете знаехме, че това е сбогуване и не можехме да се държим както обикновено. Може би и тя като мен се опитваше да си спомни всички онези моменти, в които бяхме изградили малко по малко необяснимата връзка помежду ни. Беше забила поглед в земята и блуждаеше между червените си боти и цимента под краката си.

— Не, всъщност не ми казвай! — добави след малко и погледна разсеяно към прозореца над нас.

Аз се загледах в нея с надеждата да намеря подходящ отговор, но така и не го открих.

— Не се виждаме за последен път — пророних.

Тя беше мушнала ръце в джобовете на бялото си пухено яке, ярко контрастиращо на медено червеникавата ѝ коса, и се облегна отпуснато на пейката.

— Откъде знаеш? — продължи да се взира в земята.

— Не знам… И все пак знам — отговорих ѝ и се надявах, че ще повярва. Не можеше да я виждам за последно. — Да не би вече да ме отписа? — подкачих я.

Тя ме изгледа мрачно и изсумтя.

— Ако още веднъж споменеш подобно нещо, собственоръчно ще се погрижа да изчезнеш безследно — спогледахме се и се разсмяхме.

Беше толкова нормално. Но само за миг.

— А ти не бъди глупава и признай пред Юри какво чувстваш — отвърнах и потърсих погледа ѝ. — Той много добре знае в какво се забърква, Зоя. И колкото и брутално да се опиташ да издъниш нещата, той ще ги оправи. Винаги го е правил.

Тя се засмя на себе си и съм сигурна, че в този момент се беше замислила за всички ситуации, в които се е опитвала да го изкара извън кожата му. Но той стоически търпеше всичките ѝ капризи и продължаваше да я обгрижва с внимание. Зоя беше свободолюбива и кипеше от енергия, а Юри беше като скала — невъзмутим и безкрайно търпелив, но само когато беше около нея. Може би точно това ги правеше идеални един за друг — винаги намираха хармонията и в най-безредния хаос.

— Аз не го заслужавам — отговори ми след малко и започна да потраква с токове върху долната греда на пейката. — Честно казано не знам как ме издържа! — каза през смях и покри устата си все едно никой не трябваше да разбира за „непристойното“ ѝ поведение.

Аз само поклатих глава и продължих да я наблюдавам.

— Знаеш ли, според мен те издържа, защото не може да си представи, че ти не отвръщаш на чувствата му. И е прав в преценката си.

— Много ги разбираш нещата! Мислех, че аз съм сватовницата, а не ти.

— Не позволявай на Майкъл да направи някоя глупост. Юри ще го държи под око, но при момчетата е различно — заговорих ѝ някак отнесено, а тя само тръсна глава.

— Ще се насърчават един друг докато не си изпотрошат главите! — отвърна пренебрежително. — Той ще се оправи, Ксения — добави след малко.

— Знам, да… Ще се оправи.

Зачоплих с нокти излющилата се боя на една от гредите на беседката и замълчах.

— Мислиш ли, че ти и Игор… — поде развълнувано, но след това замълча сякаш от неудобство. Ха, Зоя смутена! Сигурно ѝ беше за първи път!

— А ти какво мислиш? — отвърнах ѝ предизвикателно, само за да видя още веднъж как лешниково кафявите ѝ очи се разширяват срещу мен.

— Ксения! Мисля, че малко се шокирах — отвърна и скочи непохватно от пейката. — Затова ли бягаш? Мислиш ли, че щом сте далеч, ще имате по-голям шанс да бъдете заедно? — заприказва развълнувано и можех да проследя как мислите ѝ запрепускаха в най-невероятни посоки.

— Не — отвърнах. — Не мисля, че съществува такава възможност.

Тя понечи да ме опровергае, но се спря. Може би се беше сетила как Игор побягна от стаята ми в нощта, когато ме целуна за първи път. Е, и за последен. А може би се сети и че любовта ми към него бе грях, забранен с един от най-строгите закони на Тайния кръг. Разбираше, че няма смисъл да разнищваме този въпрос. Усещаше, че времето се изплъзва между пръстите ни и изведнъж лицето ѝ придоби съвсем различен вид.

— Страхувам се, че нещо ще се случи, Ксения. Не искам да ти го казвам, за да не те изплаша, но ме е страх за теб!

Погледна ме умолително сякаш искаше да опровергая думите ѝ и да я успокоя, че се залъгва. Преглътнах една тежка въздишка и се насилих да се усмихна.

— Всичко ще бъде наред, Зо. Ще се пазя, обещавам ти.

За щастие гласът ми прозвуча уверено и успях да скрия вълнението си. Зоя беше стиснала ръцете си една в друга и стоеше неспокойна.

— Ами ако не успееш? — очите ѝ съвсем леко се разшириха в смесица от страх и безпокойство. — Ако не си достатъчно бърза или силна? — отвърна нетърпеливо.

— Тогава Игор ще бъде — отговорих ѝ убедено. Стиснах ръката ѝ и се взрях в неспокойните ѝ очи. — Ще ми липсваш ужасно много! Тя ме изгледа продължително и преглътна обзелото я вълнение.

— Имам чувството, че за втори път губя сестра си! — проплака и този път не успя да сдържи сълзите си.

Трябваше да бъда силна и за двете ни и да не предам фронта, но бях на път да се разплача като малко дете.

— А аз имам чувството, че за първи път намирам сестра.

*  *  *

Вече беше станало късно, може би наближаваше полунощ. Неохотно се запътих към стаята си, където трябваше набързо да хвърля няколко неща в един сак и да напиша бележка на Майкъл. Спомних си колко огорчен беше, когато се опитах да го отблъсна и да отхвърля чувствата му. Втори път нямаше да ми прости. Щеше да му бъде по-лесно да ме разбере сега — вероятно осъзнаваше, че нямам избор. И въпреки всичко имаше неща, които трябваше да напиша на тази бележка. Може би това беше начин по-скоро да успокоя собствената си съвест, отколкото неговата, но не ме интересуваше.

Седнах на масичката точно под прозореца и се загледах в беседката. Колкото повече я гледах, толкова по-невероятно ми се струваше, че заминавам. Къде щяхме да отидем? Какво си въобразявах, че ще постигна? Ако трябваше да се оставя на Игор, не се съмнявам, че щеше да ме прати в някоя къща на края на света, заключена далеч от какъвто и да е намек за заплаха. Е, досега трябваше да му е станало ясно, че не може да ме държи далеч от неприятности.

След няколко тягостни минути, в които се борех със собствената си липса на словоохотливост, изписах няколко реда, сгънах листа на четири и го сложих в плика с надпис „Майкъл“. За миг се поколебах и след малко го обърнах от другата страна, където надрасках набързо „Зоя, това не се отнася за теб. Дръж си носа далеч от чужди работи“. Можех да си представя кехлибарените и очи, ококорени от възмущение и яд. Взех сака си и се огледах дали не съм забравила нещо. За миг погледът ми попадна върху оръфаните корици на „Брулени хълмове“ — книгата беше подпряна точно там, където я оставих първия път, когато влязох в тази стая. Не, нямаше да я взема със себе си. Може би някой ден щях да имам възможността отново да я прелистя.

Тръгнах по стълбите надолу и знаех, че Игор ме чака в преддверието на Палатата. Вече никой не се мяркаше по коридорите и всичко беше утихнало. В неделна вечер като тази всички си лягаха рано. Стъпките ми отекваха с ехо в стените малко повече, отколкото ми се искаше, и се опитах да се измъкна незабелязано. Стигнах до партера, но като се огледах, ми се стори, че сянка пропълзя по стената в дъното на коридора, който водеше към Церемониалната зала. Не, не е твоя работа! Не беше, но не можах да се стърпя. След няколко дълги секунди колебание пуснах сака на мраморния под и се отправих натам. Може би си въобразявах. Да, най-вероятно бях попила от параноята на Игор. Продължих да пристъпвам бавно и предпазливо и когато завих зад ъгъла, видях Майкъл. Високата му фигура се очертаваше в тъмнината. Нямаше как да го сбъркам. Погледна ме така, сякаш не знаеше какво да ми каже.

— Майкъл, какво правиш тук? — попитах го вече по-спокойна. Той само ме погледна и сякаш се засрами от това, че се криеше. — Добре ли си? — добавих и помислих, че нещо не е наред.

— Да, всичко е наред — отвърна неубедително.

Погледна ме и когато видя, че съм облякла палтото си, по лицето му премина сянка.

— Странно е… — поде, загледан в дънките ми. — От толкова време не бях получавал толкова силно видение.

Аз се приближих към него и тревогата ми започна да нараства.

— Получи видение ли? Сега ли? — попитах го и се опитах да уловя погледа му, но той го избегна.

Прокара ръка през разрошената си коса и светлината от дъното на коридора озари белега на лявата му буза.

— Да… Мисля, че да. — отвърна малко объркан. — Или това, или е било някакъв сън.

— Какво видя, Майк? — приближих се към него предпазливо.

Имах чувството, че не беше на себе си и всеки момент можеше да побегне нанякъде.

— Не съм сигурен — отговори ми и долових студена нотка в гласа му.

— Майк, нещо лошо ли е?

Той вдигна поглед само за миг и отново обърна главата си настрани.

— Ти си тръгваш.

Поех си дълбоко въздух и реших, че няма смисъл да измислям поредната лъжа. Беше ми омръзнало да ги лъжа — него, Зоя, Юри…

— Да — отвърнах тихо. Опитах се да не звуча носталгично. — Исках да ти кажа нещо. Няколко неща — поправих се, — но ми беше трудно да го направя лично.

Той ме погледна право в очите.

— И ми написа бележка — отвърна сякаш отбеляза свършен факт. Аз го погледнах подозрително и застанах така, че да виждам лицето му.

— Това ли видя? Че си заминавам и ти оставям бележка?

Той кимна и гърдите му се надигнаха под натиска на въздишка. Можех да различа тъгата му дори в тъмното. Толкова ме болеше да го гледам така. Не защото исках да бъда с него. И не защото на него му беше тежко. Просто не исках да го напускам.

— Видя ли какво пишеше на бележката?

— Не. Нямаше нужда, Ксения — отвърна и се приближи към мен. Аз го погледнах объркано и очаквах да направи нещо, с което да ме просветли, но явно в главата му цареше не по-малък хаос отколкото в моята.

— Какво има, Майк?! — Възкликнах. — Нещо се е случило, кажи ми.

Той обхвана с ръка рамото ми и се наведе по-близо.

— Виждам те за последен път, Екс — каза и нещо в думите му ме жегна.

Сега разбрах, че той изглеждаше така, сякаш се сбогува с някой близък в последния му час. Кръвта се отдръпна от лицето ми.

— Не бъди глупав, Майкъл! — отвърнах му и отстъпих назад. Той остана смълчан и продължи да ме гледа. — Нима искаш да кажеш, че си видял как… как умирам?

Последните думи едва се изнизаха от устата ми. Той само се усмихна тъжно и поклати глава.

— Някой ден. Но не скоро, Ксения — добави и стисна рамото ми. — Не и докато аз съм жив.

В този момент всичко ми стана ясно като гръм, който разцепи тишината.

— Майкъл, какво видя?! — гласът ми изтъня. — Да не би да си видял своята собствена смърт?

Той ме дръпна към себе си и ме обгърна с ръцете си в прегръдка.

— Не, Екс, нищо не съм видял. Спокойно — отвърна ми нежно, но можех да усетя как лъжата прозираше през думите му.

— Лъжеш! — извиках яростно.

Той не ме пусна, въпреки че започнах да се дърпам.

— Просто усетих… — започна и се пренесе отново в спомена за видението си. — Усетих го, Ксения. Виждам те за последен път и не мога да те пусна.

Отчаянието премрежи очите ми и се почувствах сякаш потъвам в бездънна дупка. Дупка, пълна със собствените ми страхове.

— Ти няма да умреш, Майк! Ако някой ще умира, това ще съм аз! — отвърнах му ядно и се опитах да го ударя злобно в гърба, но за първи път не ми стигнаха силите.

Защо говореше тези глупости? И защо вече приличаше на мъртвец?

— Няма да умреш, Ксения! Не бъди глупава! — отвърна ми нежно. — Стига си плакала.

Настъпи пауза, в която никой не проговори. Той продължи да ме прегръща и можех да се закълна, че се опитваше да ме утеши.

— Радвам се, че успях да ти кажа сбогом.

— „Довиждане“, идиот такъв! Не „сбогом“! — изругах, притиснала уста в рамото му.

Гърдите му се разтресоха от смеха му и той погали закрилнически косата ми.

— Да. „Довиждане“ — отдръпна се от мен и ме загледа. — Няма да си признаеш до последно, но знам, че целувката ни ти хареса.

Аз останах безмълвна за няколко секунди, но скоро се окопитих и завъртях очи.

— Мечтай си! — изсумтях, а той се засмя и заотстъпва назад.

Тръгваше си. Продължаваше да ме гледа докато вървеше и в мига преди да извърне лице от мен, успях да видя как сянката на страха премина по него. Сърцето ми стана на камък и ме обзе мъчително чувство на обреченост. Не можеше да говори сериозно! По дяволите, той дори отрече накрая, но дали наистина беше видял смъртта си? Нима го виждах за последно? Вече беше далеч, стъпките му не се чуваха по коридора. Опрях гръб в стената и се опитах да дишам дълбоко. Ако беше вярно, как можех да не го видя! Не трябваше ли точно в такива моменти да мога да предвидя бъдещето? Притиснах силно ръце до очите си, изтрих сълзите си и се опитах да дишам равномерно. Не, не беше вярно. Аз щях да умра преди него.

Зърнах тежките врати на Церемониалната зала и ме обзе непреодолимото желание да вляза вътре. Запътих се натам и поставих ръце върху позлатените дръжки, които се събираха в средата пред мен. Дръпнах ги и вратите се отвориха с тежък грохот, който проехтя с ехо в празния коридор. Лампионите, поставени по стените, бяха запалени и отразяваха светлината в лицата на изрисуваните в тавана ангели. Последният път, когато бях тук, бях нападната. Случилото се изникваше пред очите ми накъсано, сякаш се опитвах да надзърна през гъста мъгла. Беше настанала суматоха и глъчката на гостите се чуваше някак зад мен, в далечината. Чувах пукота на празничните фойерверки, дрънченето на кристала, който някой беше съборил в настаналата паника. Чувах забързаното дишане на Игор и думите, които ми шепнеше. И всичко това описваше сцена, която аз по-скоро наблюдавах отстрани.

Поех си въздух, за да изкарам мрачните мисли от главата си, и се взрях в далечината, в самия край на залата. Беше толкова пуста, студена в своята идеална красота. Тя бе символът на Палатата на вестителите. Мястото, където Орденът е посрещал представители на Тайния кръг толкова много години. Тук са идвали дворцови пазители и тук е била посрещана Пророчицата. На това място са посвещавали членовете на Ордена и са посрещали млади вестители като мен.

Долових движение зад себе си и се обърнах рязко, за да видя кой беше влязъл. Високата фигура на Игор стоеше пред отворените врати на залата неподвижно, а погледът му, вперен в мен, ме изгаряше. Аз го погледнах безмълвно и се запитах дали си спомняше как се е почувствал първия път, когато ме преведе през тези врати. Той закрачи и продължи да обикаля залата в мълчание. И той, потънал в мислите си, не обели и дума и не наруши тишината. Погледнах през високите прозорци и видях преспите сняг, струпани на терасата. Когато се обърнах Игор беше с гръб към мен. Стоеше гордо изправен, както винаги всяващ респект дори с мълчанието си. Тялото му се извисяваше и някак не изглеждаше толкова нищожен колкото всеки друг, застанал в тази зала. Извърна се към мен и ме запита:

— Ксения, какво има? — аз само го погледнах и не можах да скрия нарастващата тъга в очите си. — Не искаш да си тръгнеш от нея, нали? — запита ме нежно.

Гласът му ме погали с успокояваща нотка. Кимнах. Знаех, че имаше предвид Зоя.

— Всичко е наред. Ще я видим отново — той се наклони леко към мен и с едната си ръка отмести кичур от косата ми, която сега блестеше в тъмни абаносови нюанси. — Когато всичко свърши.

— Уморена съм от битки — промълвих едва чуто в тишината. — Уморена съм от това да се озъртам постоянно и да чакам да ме нападнат. Но вече знам, че нямам друг избор.

Отново се обърнах назад и закрачих към прозорците. С тъжна усмивка си спомних, че това беше дежа вю. Вече съм изживявала тези чувства. Когато все още не можех да проумея истината за този свят. Света, за който ми разказа Игор, и който зърнах във видението си, когато ме отвеждаше от София. Сякаш беше минала цяла вечност.

— Ще се справя с това — отвърна твърдо, сякаш не допускаше нещата да се развият другояче. — Трудно ли ти е да напуснеш това място? — запита ме любопитно.

Стоеше все така гордо изправен. Аз го погледнах с натежали клепачи и се усмихнах повече на себе си, отколкото на него.

— Така се оказва.

— Мислех, че мразиш Палатата.

— Аз също.

— Плакала си — отвърна някак загрижено.

Преглътнах тежко и се приближих към него.

— Хайде — подканих го. — Ако постоя още малко, ще се превърна в призрак.

Върнахме се обратно по коридора и взех сака си, оставен на пода. Побързах да се кача в колата, за да не се изкуша да погледна назад. Последното нещо, за което се сетих, беше Майкъл и писмото, което оставих за него:

Скъпи Майкъл,

Странно е как се стигна дотук, но ти пиша, за да се уверя, че знаеш колко много значиш за мен. Вярвам, че ще разбереш защо си тръгвам. Сигурно смяташ, че го правя, за да спася живота си и да избягам от опасността. В това вярва и Игор и съм убедена, че мотивите му да ме отведе оттук са именно тези. Само че аз знам, че където и да отида, никога няма да съм в безопасност. Не и докато не разбера защо е толкова важно да умра. Докато не направя нещо по въпроса… Сигурно си мислиш, че съм полудяла да смятат, че мога да направя нещо, с което да спра вампирите. Вероятно съм полудяла, но все пак се надяват да грешиш.

Когато те видях за първи път, усетих че между нас има нещо общо — нещо, което ни свързва. И ти го усети, нали? Затова вярвам, че ще ме разбереш. Ще открия истината за това коя съм, Майк, и ще убия кръвожадните, които убиха родителите ми. Ще ги убия преди да убият мен или да наранят още някого. Юри беше прав — не можем да разчитаме само на помощта на пазителите. Трябва да можем да се защитим. Тръгват си, но не знам къде ще ме отведе Игор. Не се безпокой, и ти като мен знаеш, че мога да му се доверя. Надявам се, че след като замина, вече ще сте в безопасност и няма да има нужда да се притесняват за вас. Грижи се за Юри. Знам, че Зоя ще го влудява, но също така знам, че ще го направи много щастлив.

Не се опитвайте да се свържете с мен, аз ще ви намеря. И тогава може би ще съм събрала достатъчно смелост да ти кажа в очите, че онази целувка наистина ми хареса. И въпреки всичко ние си оставате приятели.

Обичам те,

Екс

Глава 28

Събудих се, когато главата ми рязко полетя напред и тежко се стоварих обратно върху седалката. Чух как Игор изруга и погледна с безпокойство към мен.

— Извинявай, Ксения, трябваше да ударя спирачки. Добре ли си? — погледна ме и пак извърна очи към пътя.

— Да, всичко е наред — отвърнах и се наместих по-удобно. Вратът ми се беше схванал от неудобната поза, в която бях заспала, и се опитах да го раздвижа.

Игор не заговори повече и продължи да гледа напред.

— Къде отиваме? — наруших мълчанието.

Той ме погледна за кратко и отговори:

— В едно село. Не съм сигурен дали мога да го нарека село дори.

— Как се казва?

Явно се развесели, тъй като по лицето му заигра усмивка.

— Да не би да си запозната със забравените от Бога места?

— Не. Но все пак не е зле да знам къде отивам — повторих.

— Ожигово. Московска област — отвърна кратко и се намръщи при споменаването на името на селото.

— Защо се цупиш? — зачудих се.

Веждите му подскочиха в почуда и усмивката отново се появи на лицето му.

— Защо реши, че се цупя?

— Защото го правиш. Дори не можеш да назовеш името на селото без да се намръщиш — отвърнах развеселено.

— Трябва ли да се радвам, че ще отседна в този пущинак? — отвърна спокойно, но думите накараха усмивката ми да се изпари. Той усети промяната в настроението ми и се обърна към мен. — Какво има, Ксения?

— Съжалявам — отвърнах и се обърнах към прозореца.

— За какво съжаляваш?

— За това, че си принуден да отидеш на майната си заради мен и неприятностите, които нося след себе си — отвърнах все така вкисната.

— Не е на майната си — отвърна той и лека усмивка заигра на устните му. — Само на 65 км е от Москва. Не ми е приятно, че отиваме там, защото не ми харесва идеята да те водя на място, където ще ти липсват всички удобства, които имаше в Палатата. Що се отнася до мен — свикнал съм да живея в неудобства. Няма значение къде ще спя — добави.

— Нима си мислиш, че ще се оплаквам от това, че няма да има кой да ми сервира закуска? — отвърнах изненадано.

— Не, не смятам, че ще се оплакваш. Но къщата е занемарена и не ми харесва идеята да спиш на прашния дюшек на някое продънено легло — отвърна и веждите му отново се сключиха над очите му.

— За мен също няма значение къде ще спя — отвърнах. Стига ти да си в леглото ми.

Да, беше ми ясно, че няма да спим в едно легло. Игор по-скоро би се скрил във вмирисаното мазе на въпросната къщурка, отколкото да прекрачи тази граница. Отново. Не го обвинявах. Това беше правилния начин да се справи с неудобната ситуация, в която се бяхме озовали. Макар желанието ми да бъда с него да не стихваше ни най-малко, не смятах да му бъда по-голямо усложнение, отколкото бях в момента. Стигаше ми и това, че беше до мен в този момент. Как си въобразявах, че ще се оправя сама в Русия? В това опасно начинание? Беше достатъчно трудно за Игор да опази местонахождението ни в тайна от пазителите и вестителите, камо ли да тръгне на кръстоносен поход срещу тези, които ме преследваха. Какво оставаше за едно българско момиче, което нямаше никакъв опит в тези неща в непозната и необятна Русия?

Мислите ми бяха прекъснати, когато Игор внезапно се пресегна към задната седалка и ми подаде един хартиен плик, пълен с някакви неща.

— Какво е това?

— Както казах — селото е малко и забравено от Бога. Не знам дали изобщо ще имаме достъп до какъвто и да е магазин наблизо. Помислих, че може да не си предвидила всичко, когато си събираше багажа — отвърна някак сковано като избягваше да ме погледне.

Аз надзърнах в плика и започнах да вадя едно по едно нещата. Лекарства като аспирин, нурофен, алергозан. Няколко пуловера, чорапи, бельо… Хванах с два пръста черните бикини и ги развях пред погледа му.

— Помислил си, че не съм си взела бельо? — отвърнах някак с насмешка. — Да не би да смяташ, че и в момента не нося нищо? — подразних го.

Доставяше ми удоволствие да го карам да се гърчи от срам. Той само стисна устни в опит да потисне неудобството, което очевидно изпитваше, и аз продължих да ровя в плика. Четка и паста за зъби, няколко пакета салфетки, шампоан и балсам за коса, и накрая… тампони. Аз го изгледах ужасено и с изумление установих, че това беше момента, от който той се ужасяваше най-много. Прочистих гърлото си и наруших неловкия момент.

— Доста си предвидлив. Как изобщо ти е хрумнало да…

— Нека да приключим с темата дотук — отвърна нетърпеливо и отново се загледа в пътя.

— А храна? Да спрем в някой супермаркет?

— Вече съм взел. В багажника е.

— Защо сменихме джипа? Не вярвам да си падаш по седани.

— Защо смяташ така? — учуди се.

— Защото не ти отива. Ти направо крещиш „Внимание! Опасност!“ — отвърнах шеговито.

Думите ми така го развеселиха, че се зачудих дали някога го бях чувала да се смее по този начин.

— Ксения, постоянно ме изненадваш — отвърна с усмивка. — Сменихме колата, за да не ни проследят. Не мога да оставя нищо на случайността.

Кимнах и се загледах в пътя.

Тъй като карахме с около 140 км/час, очаквах скоро да стигнем въпросното село Ожигово. По пътя можех да различа как минаваме през по-малки градове и села, а през повечето време от едната ни страна се разпростираше голяма поляна, която свършваше в пределите на тъмни гори. Беше към един и половина през нощта и тъмнината бе погълнала всичко наоколо. Отворих прозореца, за да вдъхна глътка въздух. Можех да усетя свежестта му извън Москва. Макар да беше студено, полъхът беше приятен.

Бях потънала в мислите си, когато забелязах, че Игор намалява скоростта. Движехме се по тясно шосе само с две платна и бяхме навлезли в нещо, което приличаше на вилна зона, макар да липсваха богати и големи къщи, които да служат за вили. Повечето постройки бяха скромни и макар да бяха различни на вид от къщите, които се срещаха в почти всяко село в България, някак всичко беше странно познато. Колко ли пък може да бъде различна атмосферата в провинцията.

Игор се отдалечи от главното шосе и сви по черен път, който криволичеше между разни шубраци, борове и голи дървета. Скоро след това успях да различа очертанията на малка двуетажна зелена къща с бели капаци на прозорците, която се беше сгушила сред избуяли храсталаци. Зад нея се издигаха няколко иглолистни дървета, а в далечината се простираше огромна нива, която отново се врязваше в гориста местност. Беше занемарено и изоставено, но и някак закътано и уютно. Но най-вече интимно. Изненадана от настроението, което предизвика у мен гледката на това място, се обърнах към Игор, който гасеше двигателя на колата и тръгваше да отваря вратата.

— Как реши да дойдем тук?

Той ме погледна и след известна доза колебание, реши да бъде откровен.

— Човекът, за който ти споменах, този, който се опитва да те опази жива, ми каза, че мястото е безопасно.

Самият факт, че озоваването ми тук беше по негова воля, ме подразни повече отколкото факта, че трябваше да се крия като беглец от Тайния кръг и да се озъртам зад гърба си да не би някой вампир да ми прегризе врата. Реших да не изразявам мислите си на глас, и просто затръшнах вратата на колата по-силно, отколкото бе необходимо. Стиснах твърдо устни и оставих Игор сам да се оправя с багажа. Така му се падаше, щом щеше да крие всяка подробност от малкото ни бягство. Той само ме погледна многозначително и с лекота понесе трите сака и двете торби с покупки към прага на къщата.

Огледах наоколо, за да видя какво представлява новата ни „резиденция“ и останах доволна от факта, че макар да не беше сгушена в гората, притежаваше обаяние и чар. Преспокойно можех да се затворя тук за няколко седмици с рафт книги и няколко кашона червено вино, необезпокоявана от каквито и да е признаци на цивилизация около мен.

Игор отключи вратата и когато пристъпих вътре, ме лъхна миризмата на влага и застоял въздух. В къщата беше толкова студено, че се зачудих дали навън температурата не бе по-висока. Пристъпих неуверено, но Игор се приближи до мен и ми подаде ръка. За миг извърнах очи към него.

— Внимавай къде стъпваш. Седни тук докато видя какво мога да направя с осветлението — отвърна и придърпа един стол близо до мен.

В моменти като този се чудех кога бе станал толкова внимателен и къде бе изчезнал заплашителният мъж, който в София ме напъха в багажника на колата си. Не можех, да не се засмея тайничко на този спомен.

След малко Игор успя да намери електрическото табло и завъртя отвитите бушони. Щом запали лампите, видях, че къщата не изглеждаше толкова зле, колкото си я представях в тъмнината. Да, беше мръсна, прашна и занемарена, но мебелировката и разположението предразполагаха обитателите ѝ да се насладят на една кратка почивка в провинцията. Непосредствено след вратата се намираше голямо помещение, в което около ниска дървена маса бяха разположени кожен диван и няколко фотьойла в цвят бордо. Масата бе масивна и с красива изработка, макар лакът и да беше излющен и да беше покрита с два пръста прах и мръсотия. Тук-там се виждаха буболечки, предали Богу дух преди Втората световна война, но нямаше нищо непоправимо. С удоволствие забелязах малка камина срещу масата. Над нея на стената висеше репродукция на Раждането на Венера на Ботичели. Интересен избор за това място… Дървеният под беше покрит със стар килим, протрит на няколко места около краката на фотьойлите и в самите му ъгли. Беше изпъстрен в тъмно зелено, бежово и кафяво и някак допълваше обстановката. Огледах се за други особености, но не открих нищо интересно. В ъгъла имаше няколко кашона, пълни с разни стари вестници и списания, непотребни дреболии и няколко инструмента.

В дъното на стаята започваше коридор, който свършваше с тясно стълбище, водещо към втория етаж. От двете страни на коридорчето имаше врати. Едната стая беше баня — която за мой ужас беше покрита с мухъл и миришеше ужасно. От другата страна се намираше кухнята. Прозорците бяха големи и през деня биха могли щедро да дарят помещението със светлина. Беше боядисана в жълто. Малкият барплот беше покрит със зелена ламперия. Зелени бяха и масата и двата стола около нея. Имаше стара печка Лъгсъва, нисък хладилник Минск и няколко шкафа. Мивката беше голяма и беше поставена пред прозорците с изглед към горите в далечината.

Качих се на втория етаж и с изненада установих, че имаше само едно-единствено помещение — просторна спалня с огромно високо легло. Нетипично за къща в провинцията. Дървеният под беше застлан със запазен килим в червени тонове, а две от стените бяха боядисани в бяло. Другите две, тези които бяха близо до спалнята, бяха покрити до тавана с тъмна дървена ламперия. Явното присъствие на дърво придаваше изтънченост на помещението и създаваше уютна атмосфера. Под прозорците, покрити с нежни дантелени пердета, беше поставен дълъг миндер, застлан с червена покривка и малки възглавнички. В дъното на стаята стоеше висок четирикрилен гардероб от същото тъмно дърво като ламперията. Като цяло това се превърна в любимата ми стая.

Макар всичко да имаше нужда от основно почистване, престоят тук нямаше да е толкова зле. Излязох от стаята и забелязал друга врата точно преди да сляза по стълбището. Отворих я, но открих вътре само малък прашен килер с няколко етажерки по стените, кашони, пълни с боклуци, и купища стари якета, гумени ботуши и парцали. Слязох на долния етаж и заварих Игор клекнал пред камината, опитвайки се да разпали огън.

— За щастие коминът не е задръстен и ще можем да се стоплим — отвърна след като видя, че съм се присъединила към него.

— Чудесно — отвърнах и се загледах в красивия му профил, осветен от разпалващата се жар в камината.

Почти никога нямах възможност да го видя отпуснат, но сега сякаш по лицето му се беше изписало спокойствие. Мисълта за това стопли сърцето ми и седнах с кръстосани крака на пода до него. Той ме погледна вяло и се усмихна.

— Как е положението на горния етаж? — запита.

— Доста… неочаквано — отвърнах.

— Толкова ли е зле? — попита и сбърчи чело.

Няколко от съчките в камината изпукаха.

— Напротив. Спалнята е в най-добро състояние от всичко останало — заиграх се с една клечка и започнах да чертая кръгове с нея по дъските на пода.

— А останалите стаи?

— Няма други стаи горе. Само един килер.

Той се вгледа в мен, но когато извърнах очи към него, обърна лице към огъня и кимна.

— Изглеждаш уморена. По-добре си легни, а аз ще се оправя с останалото — с грациозна походка отиде до саковете и зарови в един от неговите. — За всеки случай взех няколко чаршафа. Не ми се струва добра идея да използваш тези, които са оставени тук.

Той ми ги подаде и започна да търси нещо друго в една от торбите.

— Ще отида да оправя горе. Къде са твоите завивки? — запитах го.

— Не се притеснявай, ще се оправя — отвърна кратко и се запъти към дивана.

Провери дали диванът разполага с механизъм за разтягане, но измърмори нещо под носа си.

— Какво има?

— Мокър е. Или влагата тук е убийствена, или някъде таванът протича.

Погледна нагоре да провери откъде може да има теч, а аз от своя страна го гледах невярващо.

— Нима смяташе да спиш на това нещо? — изумих се.

Той ме погледна объркано.

— Не изглеждаше толкова зле допреди малко.

— Игор, леглото горе е достатъчно голямо да побере цял футболен отбор. Нищо няма да ти стане, ако спиш в него — отвърнах нервно.

Той въздъхна едва доловимо и се стегна.

— Ксения, не искам да водим този спор.

— Няма никакъв спор — прекъснах го. — Мисля, че добре умея да се владея и ако смяташ, че ще ти налетя докато спиш, си се излъгал — обърнах се рязко и зарових в един от саковете му.

— Какво правиш?

— Търся завивките ти — отвърнах ядно.

— Не смятам, че ще ми налетиш, ако спя в едно легло с теб. Не искам обаче да се чувстваш неловко по време на престоя ни тук. Повярвай ми, нямам нищо против да спя на дивана — каза малко по-хладно отколкото ми се искаше.

— Да, знам, че нямаш нищо против. Опази Боже да легнеш дори в една стая с мен — завъртях очи и продължих да ровя в нещата му.

— Какво ти става? — запита ме и хвана ръцете ми.

Аз се вгледах в очите му и стиснах зъби.

— Нищо не ми става.

— Отговори ми — каза твърдо и очите му светнаха.

— Виж, знаеш, че изпитвам известна вина за положението, в което те въвлякох. Няма да спиш на този мухлясал продънен диван! Искам да се чувстваш удобно.

— Аз искам същото за теб — отвърна без да разхлабва хватката около китките ми.

— Значи няма проблем и двамата да се чувстваме удобно — отвърнах настоятелно, а в отговор челюстта му трепна. — Правиш от ситуацията по-голям проблем, отколкото е. Качи се да спиш горе — настоях.

Той остана загледан в мен без да обели дума.

— Може да побере цял футболен отбор, така ли? — ъгълчетата на устните му трепнаха в лукава усмивка.

Аз си отдъхнах с облекчение.

— Точно така. Остава да измислиш как да ме стоплиш — намигнах му и се запътих нагоре. За миг видях паниката в очите му и се разсмях. — Просто се шегувам, Алешкин — провикнах се от стълбите.

Дълго време не можах да заспя. Бях застлала леглото с чисти и меки чаршафи и за моя изненада долових аромата на жасмин. Бях облякла дългата си сатенена нощница, но след като установих, че в стаята е прекалено студено, станах и се преоблякох в памучна тениска и дълго долнище на пижама. И без това нямаше значение как ще изглеждам. Игор най-вероятно щеше да се завие през глава и да легне в най-отдалечения край.

Без да се опитвам да потискам раздразнението си, загасих шумно лампата и се стоварих тромаво в леглото. Игор все още беше долу и можех да се усамотя в мислите си. Най-накрая бях успяла да се измъкна от Палатата на Ордена, но какво бях постигнала — бях заменила единия затвор с друг, но тук не можех да видя приятелите си. Бях сама. Трябваше да говоря с Игор и да разбера по-нататъшните му планове. Трябваше да науча какво смята да прави. Не би могъл да си мисли, че бих стояла тук като затворник. Едва ли смяташе да се крием до края на живота си. А и той имаше задължения, които не включваха мен. Какво щеше да направи? Да ме посещава всеки уикенд, докато аз отглеждам домати в градината и храня кокошките? Утре. Утре щяхме да поговорим и да разясним ситуацията.

Докато размишлявах върху начина, по който би протекъл разговора ни, дочух стъпките му по стълбището. Макар да стъпваше далеч по-леко и тихо от нормален човек, с времето ми беше станало по-лесно да долавям приближаването и присъствието му. Всичките ми сетива се бяха настроили на неговата честота и трудно можеше да ме изненада. Останах неподвижна в леглото и реших да не го притеснявам като му показвам, че съм все още будна. Той отвори вратата и застина на място. Имах чувството, че оглеждаше стаята и преценяваше обстановката. След малко го чух как отива до прозореца и проверява дали е напълно затворен. Обърна се към мен и усетих как ме завива с още едно одеяло. Мина от своята страна на леглото и долових шумоленето от свличащите се от тялото му дрехи. Отметна завивките и матракът потъна под тежестта му. Намести се с лека въздишка и стаята потъна в тишина. Ароматът на мускус, примесен със свежата миризма на собствената му кожа, достигна до сетивата ми и ме опияни. След няколко дълги мига мълчание, гласът му наруши тишината.

— Лека нощ, Ксения.

Аз се усмихнах и прошепнах:

— Лека нощ, Игор.

*  *  *

Сепнах се от усещането, че земята се върти. Беше прекалено горещо и гърлото ми беше пресъхнало от жажда, примесена с изригващ на талази огън. Опитах се да навлажня устните си с език. Протегнах инстинктивно ръка към гърлото си, но беше прекалено горещо, за да я движа и тя се отпусна предателски до тялото ми. Жаждата се превръщаше в болезнено мъчение и след секунда усетих как хиляди игли се забиват по цялата ми кожа. Задушавах се. Не можех да изтърпя и секунда повече. Кожата ми пламтеше и исках да разкъсам дрехите си, да ги махна от тялото си, плувнало в обилна пот. Вода… Исках поне капка вода.

Земята се разтресе още повече и дрезгав шепот се загнезди в мозъка ми. „Няма къде да се скриеш“, шепнеше. Млъквай, нещастнико! Само ако можех да сваля тези дрехи… „Няма къде да се скриеш“, повтаряше. Огънят в гърлото ми лумна в безмилостни пламъци и обхвана устата ми. Господи, какво беше това?! „Ще те намерим. Защото трябва да умреш!“ — изсъска леден глас в ухото ми. „Писано е да умреш!“, извика противният глас и полази вътрешностите ми. Пламъците обхванаха сърцето ми като пръсти в стоманена хватка и стиснаха силно. Писъците задращиха по пламналото ми гърло и ми причиниха още по-голяма болка. Пищях. Безпомощно крещях от болка, а земята се разтресе под мен. Вода! Отворих рязко очи и се огледах в тъмнината. Всичко беше премрежено и неясно, тялото ми трепереше. Раздвижих пръстите на ръцете си и се заопипвах трескаво, но една здрава ръка ме обхвана и повдигна главата ми.

— Ксения — изстена Игор и се вгледа в очите ми. Лицето му ми се стори изкривено от болка. — Ксения, събуди се!

— Будна съм — отвърнах прегракнало.

— Какво се случи, Ксения? — запита ме умолително. — Кажи ми!

— Аз… Нямам никаква представа — отвърнах и се опитах да се освободя от ръцете му.

Чувствах се като в капан. Опитах се да стана от леглото, но се оказа, че лежах на пода. Игор беше светнал лампата в стаята. След миг на стъписване се опитах да осъзная какво се беше случило. Седях на пода в огромна локва, дрехите бяха полепнали по тялото ми. От сплъстените кичури около лицето ми капеше вода, която се стичаше по раменете и гърдите ми. Приличах на развалина. Изведнъж усетих как тялото ми се стегна от студ. В краката ми се търкаляше празен леген. Игор стоеше като ударен от гръм пред мен и се взираше безпомощно в жалката картинка, която представлявах. Понечих да кажа нещо, но замълчах. Какво, по дяволите…

— Добре ли си? — попита ме шокирано. Кимнах бавно и инстинктивно се обгърнах с ръце. Той проследи движението ми и ми подаде ръка, за да стана. — Преоблечи се преди да хванеш пневмония.

Тръгна да излиза от стаята, но се спря на вратата и се обърна към мен сякаш да се увери, че наистина ще го направя, вместо да се строполя на пода. Аз се запътих към сака си, който още не бях разопаковала, и започнах да ровя за някакви сухи и чисти дрехи. Той затвори вратата след себе си, но не чух да слиза надолу по стълбището.

— Още ли си там? — попитах го с все още прегракнал глас.

— Да — отвърна глухо.

— Всичко е наред — казах сухо. Кое му беше наред?

— Кажи ми като си готова — отвърна.

— Не съм си взела хавлия. Трябва да се подсуша — казах и се заозъртах из стаята.

— Вземи от сака ми — отвърна все така глухо.

Звучеше изтощен. Ако не го познавах бих казала, че е изплашен.

— Можеш да влезеш — подканих го, след като бях облякла някакво долнище на анцуг и широка бяла тениска с надпис Happy Days.

Игор погледна тениската ми и изсумтя. Приближи се близо до мен и се вгледа внимателно в лицето ми. Търсеше погледа ми. Изглеждаше разтревожен, но и някак стъписан. Изражението му ме плашеше повече отколкото това, което се беше случило преди малко.

— Ти ли изля легена с вода върху мен? — попитах го притеснено.

Той кимна и продължи да се взира в очите ми. Челюстта ми бе стегната, а стойката напрегната.

— Защо го направи? — попитах го внимателно.

Той протегна ръка към мен, но изведнъж я отдръпна.

— Защото пищеше от болка и повтаряше, че искаш вода — отвърна тихо.

Погледнах го объркано.

— И реши да ме залееш със студена вода? Защо не се опита да ме събудиш? — възкликнах.

— Защото не спеше — отвърна и устните му трепнаха.

Стоеше все така неподвижен, изправен пред мен.

— Напротив, спях. Събудих се след като ме заля с водата.

— Не спеше, Ксения — шепнеше. — Очите ти бяха отворени и изглеждаше все едно гориш на клада — отвърна по-развълнувано. Молеше ме за вода, молеше ме да изгася огъня.

Докосна съвсем леко рамото ми. Аз го погледнах невярващо.

— Какво говориш, Игор? Всичко беше просто сън.

Той се пресегна, за да ме прихване и ме поведе към леглото. Седна до мен и въздъхна.

— Ксения, никога не съм виждал по-плашещо нещо — каза и разтърка слепоочията си. — Ти пищеше от болка. Гърчеше се и ме умоляваше да ти помогна! А аз не можех да направя нищо! — продължи той, но накрая гласът му заглъхна.

Не можех да отвърна нищо. Какво можех да му кажа? Погледнах го сковано и облегнах глава на рамото му. Игор ме придърпа по-близо до себе си и заговори тихо в косата ми.

— Не можех да ти помогна. Опитах се да те извадя от… от състоянието, в което се намираше, но се страхувах, че мога да те нараня. Разтресох те, свлякох те на земята, но ти продължаваше да пищиш. Гледаше ме ужасено! Сякаш аз бях този, който ти причиняваше болка. И изведнъж писъците ти се превърнаха в нещо ужасно — гласът му потрепери. — Започна да крещиш с все сила и притисна ръце до гърдите си, сякаш сърцето ти ще се пръсне! Уплаших се, че може да получаваш инфаркт! Отново започна да молиш за вода и тогава…

Прегърнах го нежно. Беше се сковал от ужас. Никога не го бях виждала такъв. Дори, когато ме бяха ранили на Нова година. Дори тогава той действаше уверено, знаеше какво прави. А сега… Сега беше просто като едно уплашено момче.

— Забрави за случилото се, Игор. Вече всичко е наред.

— Нищо не е наред, Ксения. Не знам как да ти помогна. С теб се случва нещо. Това е извън силите ми!

— Чуй ме! Каквото и да се е случило, ти ми помогна. Действал си по инстинкт и си ми помогнал.

— Не знам какво ще се случи следващия път. Какво ще мога да направя тогава?!

— Каквото можеш. Но това е мой проблем, не твой. Аз ще трябва да се справя, а не ти.

— Какво би могла да направиш, ако отново изпаднеш в това състояние?! Ти беше като в транс! Изпитваше физическа болка от нещо, което се случваше в съзнанието ти! — говореше разпалено, а ръцете му стискаха все по-силно кичурите от косата ми, в които се бяха оплели.

— Ще се справя с това. Съжалявам, че съм те изплашила толкова много — отвърнах и повдигнах главата му, така че да срещне погледа ми.

— Няма значение какво чувствам аз — отвърна и сякаш излезе от шока. — Трябва да ми кажеш какво си спомняш. Какво се случи наистина.

— Ще ти кажа. Сутринта. Нека си легнем, моля те. Не искам да заспивам сама — отвърнах умолително и след миг колебание той кимна и се премести от неговата страна на леглото.

Аз легнах с лице към него, загледана в красивите му черти. Очите му бяха придобили цвета на морето в тъмна нощ. Кичур коса се беше спуснал на челото му над изпъкналите скули. Гледахме се в тъмното и никой не смееше да затвори очи.

— Поспи, Ксения. Аз ще съм тук — отвърна след малко сякаш усетил страха ми.

— Страх ме е — признах.

— Каквото и да се случи, аз ще съм тук и ще те наблюдавам — успокояваше ме.

Поклатих глава и се загледах в гърдите му, тъй като не смеех да срещна погледа му.

— Страх ме е как ще се почувствам, ако трябва да се справя с нещо такова, когато съм сама.

— Не си сама. Аз съм тук — отвърна уверено.

— Невинаги ще бъдеш — казах глухо и се завих по-плътно с юргана.

Той смръщи вежди и потърси ръката ми.

— Вече ти казах, Ксения, няма да те оставя сама.

— Ти не си ми пазител. Никога няма да бъдеш.

— Не е нужно да бъда — отвърна с дрезгав глас. — Сега поспи.

*  *  *

На сутринта се събудих с ужасно главоболие и болки в гърлото. Облякох един халат и слязох с пантофите на долния етаж, където заварих Игор заровен в купчина парцали, препарати и няколко легена с чиста вода. Беше събрал килима от всекидневната, а подът беше мокър. Мебелите бяха почистени от прахта, а въздухът ухаеше на чисто. Пердетата от прозорците ги нямаше, но стъклата все още бяха мръсни.

— Добро утро — поздравих го, а той се обърна към мен.

Майко мила! Беше облякъл сива тениска, която, прилепнала от потта по тялото му, очертаваше съблазнително стегнатите му гърди и коремните мускули. Протъркани дънки висяха ниско на хълбоците му. Той ми се усмихна някак по момчешки и всички мисли излетяха от главата ми.

— Добре ли спа?

— Мхм — отвърнах нечленоразделно.

Погледнах надолу към грозния анцуг и абсурдните пантофи, които бях обула. Как беше възможно да стоя пред него в този окаян вид? Нямаше ли закон, който да забранява мърляви хора като мен да се доближават до мъжки екземпляри като Игор Алешкин? И то какъв екземпляр! Видях, че продължава да се взира в мен с весела усмивка и в миг лицето ми пламна от срам.

— Гладна ли си? — попита ме.

— Да — отвърнах все така словоохотливо и измънках нещо от сорта, че първо трябва да се пооправя.

Втурнах се към горния етаж, но реших първо да проверя какво е положението в банята. Открехнах вратата и едва се насилих да подам носа си вътре. Изненадах се от промяната, която беше настъпила от снощи. Първо — ужасяващата миризма определено беше изчезнала. Плочките, макар и все така захабени, изглеждаха почистени. Същото беше положението и с мивката. Мухълът за съжаление беше отказал да напусне владенията си. Като цяло взимането на душ беше възможно, макар да нямаше начин да вляза в банята с боси крака. Срамът от контраста във външния ми вид с този на Игор сега се измести от неудобство. Докато си спях сладко в леглото в голямата спалня горе, той беше станал Бог знае колко рано и се беше прекършил от работа, за да въведе това място в приличен вид. Трябваше да допринеса с нещо и реших да оставя грижата за външния си вид за по-късно. Измих си зъбите и лицето, вързах косата си на стегната конска опашка и обух чифт маратонки, които почти никога не слагах. Върнах се в дневната и видях Игор да пренася кашоните със списанията и останалите вехтории към двора. Въздухът навън беше по-мек от вчера и студът не се усещаше толкова остро.

— Казвай с какво да се захващам — заговорих го, а той се намръщи.

— Единственото, с което ще ти дам да се захванеш, е закуската.

— Добре, какво ти се яде? — отвърнах с готовност.

Той се спря на прага и ме изгледа.

— Нямах предвид да ми правиш закуска. По-скоро имах предвид ти да закусиш.

— Ти няма ли да ядеш?

— Вече ядох. Не знам какво предпочиташ, но има варени яйца, препечен хляб, конфитюр, мляко и корнфлейкс. Не е нищо особено, но мисля, че няма да останеш гладна — отвърна и се подсмихна.

Аз се отправих сломено към кухнята с мисълта, че по-безполезна не съм се чувствала никога досега. Хапнах набързо половин купа корнфлейкс и след кратко колебание си намазах една филийка с конфитюр от ягоди. Върнах се в дневната, но Игор го нямаше. Излязох навън и ми направи впечатление, че пердетата висяха на импровизиран простор, съхнейки на слабото януарско слънце, а килимът беше метнат на един клон от ябълковото дърво отстрани на къщата. В тези „жеги“ можеше и да съхне до април. Игор се взираше в най-голямото дърво зад къщата. Беше разположено в центъра на двора, които гледаше към далечните гори. Доближих до него, потрепервайки леко от студа, и се загледах в дървото.

— Какво е това? — запитах, проследявайки с пръст очертанията на странните символи, издълбани в кората на дървото.

— Е + В — отвърна кратко.

Погледнах по-внимателно и различих буквите, останала шокирана от спомена за същите тези букви, издълбани в гредата на беседката под прозореца ми в Палатата.

— Не може да бъде! — възкликнах. Игор ме погледна изненадано. — Виждала съм същите тези букви в Палатата! На беседката в двора — Игор присви очи и ме погледна продължително.

— И това ли беше изписано там? — попита и посочи една малка буква под другите две.

— Това да не е „к“?

— Мисля, че да. Издълбано е отдавна и е трудно да се различи, но ми прилича на „к“.

— Не мисля, че съм го виждала там — отвърнах и се загледах в белезите. — Игор, този твой приятел откъде знае за тази къща?

Той се замисли и потърка леко слепоочието си.

— Не съм сигурен. Трудно ми е да си представя, че къщата е негова.

— Той пазител ли е? Или вестител? — продължих с въпросите подозрително.

— Какво значение има? — отвърна и се загледа в далечината по посока на гората.

— Разбира се, че има значение. Ако тази къща е негова, значи той е издълбал същото това нещо и в Палатата. И звучи логично, ако е вестител. Все в един момент и той е живял в Палатата — погледнах към Игор, но той се взираше безмълвно напред. — Ако е вестител, това обяснява защо е предвидил опасността за живота ми — за момент почувствах как всичко придобива смисъл и изпитах облекчение и дори радост, че съм стигнала до някакво логично обяснение. След секунда обаче друг въпрос разклати теорията ми. Нещо ми убягваше. — Но пък това не обяснява как те е накарал да ме намериш. Ти не приемаш нареждания и поръчки от вестители.

Долових хлад в собствения си глас и се опитах да потисна раздразнението си. Нима трябваше да разнищвам тази загадка?! Защо просто не ми кажеше истината? Беше длъжен. За нищо ни ти е длъжен, Ксения. Ти си му длъжница за всички пъти, в които спаси живота ти.

— Ксения, нещата не са толкова прости. Не става въпрос за даване и приемане на нареждания. Няма подобна йерархия в отношенията между вестители и пазители и определено не всичко опира до служебните задължения. Понякога просто става въпрос за дълг. За чест — отвърна и се обърна, за да хване погледа ми в клопката на искрящите си синьо-зелени очи.

Излъчваше такава сила, такава мощ. Само погледа му можеше да ме опияни и да подчини волята ми без дори да помисля да протестирам.

— За това ли е всичко? Дължал си на този човек услуга? Бил си му длъжник и е трябвало да изплатиш дълга си? — пророних студено.

Почувствах се зле от тази мисъл. Аз бях бреме за Игор и неговото бреме. Ако не беше този дълг, сега дори нямаше да стоя пред него. Нямаше да имам възможността да го познавам.

— Нищо подобно. Както казах, по-сложно е, отколкото допускаш. Ти не си изкупване на дълг. На живота ти не може да се постави цена — отвърна сякаш прочел мислите ми. Нима бях толкова прозрачна?

— Нищо няма да ми кажеш, нали? — отвърнах с горчива усмивка.

Той ме погледна някак с неудобство и поклати глава.

— Ще ми се да можех. Но все още не.

Аз тръснах глава и се отправих обратно към къщата.

През останалата част от деня се опитах да помогна на Игор в почистването. Разтребих кухнята и подредих продуктите в хладилника и по шкафовете. Измих съдовете от закуската и се залових с приготвянето на някакъв обяд. Хич ме нямаше в готвенето, но все едни картофи успях да изпека. Малко изсъхнаха, но точно в момента не ме беше грижа дали на Игор ще му се усладят. Внесох пердетата и ги сложих пред запалената камина, за да изсъхнат по-бързо. Игор направи същото с килима.

Към пет и половина следобед започна да се стъмва и реших да си взема кратка почивка. Проснах се на един от фотьойлите до камината и със задоволство установих, че дневната изглеждаше много по-добре. Никакви трупове на буболечки, никаква мръсотия. Светлината беше топла и приглушена, бях сложила бутилка вино с две чаши на масата в случай, че Игор също реши да пие. Бях поставила и плато със сирене ементал, което намерих в плика с покупките. Взех леко одеяло и го наметнах върху краката си, опънати върху една от табуретките. Затворих очи и се опитах да се отпусна. Дървата пукаха напевно в камината, а пламъците на огъня и виното бяха сгрели страните ми. Усещах как топлината се разлива по тялото ми. След малко Игор придърпа другия фотьойл близо до мен и приседна в него. Загледа ме мълчаливо.

— Какво има? — запитах го след няколко минути мълчание.

— Красива си — отвърна с едва доловима усмивка.

Думите му накараха сърцето ми да ускори ритъм. Преглътнах с леко неудобство.

— Благодаря.

— Ще ми кажеш ли какво се случи снощи? — попита ме и забелязах, че усмивката му беше изчезнала.

— Не искаш ли просто да си починем? — опитах се да отклоня темата.

— Искам да знам какво се случи снощи — отвърна настоятелно.

Можех ли да възразя на това изражение? Размърдах се нервно във фотьойла.

— Всичко приличаше на кошмар. Въпреки това беше много реално. Не видях нищо конкретно, но си спомням, че изпитвах ужасна горещина. Беше толкова горещо, а гърлото ми беше пресъхнало. Отчаяно се нуждаех от вода, а горещината се засилваше и усещах как дрехите ми лепнат от пот. Исках да ги съблека, да ги махна от мен. Гърлото ми пресъхваше все повече, но по-страшното беше, че долових шепот в главата си, който се засилваше. Накрая успях да различа думите: „Няма къде да се скриеш“ — Игор ме стрелна с ужасен поглед. — Шепотът се превърна в ясно оформен глас, който крещеше в главата ми сякаш стържеше с метал по мозъка ми. Повтаряше същите думи, докато накрая не каза „Ще те намерим. Защото трябва да умреш! Писано е да умреш!“

Игор преглътна една болезнена въздишка и продължи да се взира напрегнато в лицето ми. Челюстта му се беше стегнала, както всеки път преди да се хвърли в битка — словесна или физическа.

— Тогава горещината се превърна в огън. Сякаш лумна вътре в мен, обхвана вътрешностите ми. Пламъците се впиха болезнено в сърцето ми. Сякаш стоманени пръсти го стискаха и мачкаха, а болката беше толкова непоносима… — гласът ми изневери и не можах да продължа.

Но нямаше нужда. Игор беше разбрал. Той ми даде време да възвърна спокойствието си и стана. Започна да крачи нервно из стаята и беше подпрял пръсти на устните си, сякаш обмисляше стратегия за нападение. Гледаше съсредоточено и напрегнато и продължаваше да обикаля като хищник. Отиде до шкафа зад дивана, извади бутилка уиски и си наля. Отпи голяма глътка и седна.

— Мисля, че трябва да се свържа с Романова. Може би тя ще може да ти помогне — отвърна след малко.

— Не вярвам това да е етап от обучението, през което е трябвало да мина — отвърнах саркастично.

Той подмина коментара ми и отпи още една голяма глътка.

— За момента тя е всичко, с което разполагаме. От твоите думи наистина звучи като ужасен кошмар, но аз бях там. Видях какво се случи, Ксения.

— Нека не придаваме особено значение на тази случка и да се фокусираме върху по-належащи проблеми — отвърнах някак делово, което накара веждата на Игор да се повдигне иронично над притъмнелите му очи.

— И кои са тези по-належащи проблеми, ако смея да попитам, госпожице Петрова?

— Например нападението над манастира в Драгалевци. Ордите вампири, които са по следите ми и се опитват да ме убият. И най-вече — подчертах аз — вампирите, които убиха родителите ми, и този, когото трябва да убия аз.

— Това не е нещо, с което можем да справим в момента — отвърна кротко Игор сякаш си говорехме за вероятността за дъжд в понеделник.

— Но не е и нещо, което да игнорираме. Не виждам какво друго правя тук, освен да се крия като беглец. Дори в кошмарите си осъзнавам, че няма къде да се скрия.

— Това не е било кошмар — отвърна сериозно Игор.

— Още по-зле тогава. Знаеш, че не мога да се крия вечно. Вместо това трябва да направя нещо. Не си ли се замислял, че няма да е зле да ми предадеш някои от безценните ти техники за нападение? — заговорих нетърпеливо.

Очите на Игор притъмняха още повече.

— Единствените техники, които ще ти предам, е как се заключват белезници на една непокорна девойка — изсъска.

— Я стига! Не си ми баща, че да ме поучаваш! От друга страна, ако си падаш по садо-мазо, намери си някоя друга кандидатка — отвърнах жлъчно и впих яростен поглед в него.

Той ме изгледа свирепо, погълна остатъка от уискито в чашата си и я стовари шумно на масата. Потърка нервно длани в дънките си и продължи да ми хвърля погледи под формата на светкавици. Дълго обмисляше следващите си думи.

— Кълна се в Бога, че някой път просто ми иде да те заключа в някоя шумоизолирана стая. Ако смяташ, че съм те довел тук, за да ти показвам как да отсечеш главата на кръвожаден, не си познала. И ако си мислиш, че можеш да ме изиграеш, пак не си познала. Явно си забравила колко убедителен мога да бъда и хич не ми се иска да ти го напомням — ледени нотки се прокрадваха издайнически в дрезгавия му глас.

Привидно стоеше спокоен, но можех да позная по опънатите жили на врата му, че е бесен. Хвърляхме си ожесточени погледи докато накрая той не стана рязко от фотьойла и не се отправи към стълбището. Обърна се за миг и отново ме погледна.

— Що се отнася до садо-мазото, мисля, че този твой гняв би могъл да влезе в употреба — рече и стъпките му отекнаха нагоре към спалнята.

Аз му хвърлих свиреп поглед и вдишах дълбоко, за да уталожа обзелия ме яд. Всичко това беше безсмислено! Защо ми беше да идвам тук, след като нищо нямаше да се промени? Трябваше да има нещо по силите ми, което да сторя. Ако не беше готов да ме научи да се защитавам от вампирите, трябваше поне да намеря начин да открия онези, които убиха родителите ми. Ако тръгнех оттам, щях да проследя нишката и да разбера защо ме преследват. Щях да намеря онзи, който ме искаше мъртва и тогава щях да сбъдна видението. Може би тогава щях да се освободя.

Мислите ми препускаха от една посока в друга и ми беше трудно да се съсредоточа. Имах чувството, че нещо ми убягва. Пропусках нещо важно, а то беше там, точно под носа ми. Защо Вера се беше свързала с мен? Защо продължавах да усещам присъствието ѝ? Какво искаше да ми каже? И какво се опита да ми каже Алегрина последния път когато я видях? Каква беше тази опасност, по-страшна от кръвожадните, която беше надвиснала? Каква беше моята роля в раздвижването на силите на вампирите? Защо им бях необходима?

Обяснявах си странните видения, които получавах, с нарастването на силата, за която говореха всички. Може би способностите ми достигаха граница, където бъдещето се сливаше с настоящето и се пренасях по-надълбоко, отколкото беше нормално за другите вестители. Но защо точно аз? Какво беше значението на кошмара от снощи? Игор каза, че това не е било кошмар. Да, може би беше видение. Мисълта, че това наистина би могло да ми се случи, ме накара да се скова от ужас. Нямаше начин да изтърпя тази болка отново. По-добре беше да умра преди това.

Взирах се невиждащо в огъня, а часовете минаваха. Главоблъсканицата, в която се бяха превърнали разсъжденията ми, ме изтощи и клепачите ми започнаха да натежават. Игор не се появи през остатъка от вечерта и помислих, че вече е заспал. Никак не ми се искаше да си лягам. Не знаех какво ме чакаше в съня. Надигнах се неохотно от фотьойла и се запътих нагоре. Надявах се поне, че гневът му бе преминал. Не ми беше до спорове с него, особено когато трябваше да се разкъсвам между стремежа да се противопоставя на волята му и желанието да се поддам на агресивното му обаяние.

Въртях се в леглото и се намирах на границата между будното състояние и съня. От време на време предметите около мен оживяваха и тогава разбирах, че съм се унесла. След като дълго се взирах с премрежени очи в гърба на Игор, накрая умората ме надви.

Изведнъж отворих очи сякаш нещо ме пробуди внезапно. Заслушах се и не долових нищо необичайно. Беше тихо. Стаята бе потопена в мрак и дори лунната светлина не можеше да си проправи път през спуснатите завеси. Отпуснах се в леглото и точно преди да се опитам да заспя отново, осъзнах, че Игор го нямаше. Бях сама. Изправих се рязко и скочих на крака. Нещо не беше наред. Слязох надолу по стълбите и се огледах в дневната. Проверих в кухнята и в банята. Къщата беше празна.

Втурнах се нагоре към спалнята, за да намеря някакви обувки. Хрумна ми да погледна през прозореца. Дръпнах леко завесата и се взрях към задния двор, потънал в мрак. Търсех с очи нещо, без да знам какво. Сенките на боровете и голите клони на дърветата потрепваха призрачно под напора на вятъра. И тогава го зърнах. Игор стоеше изправен до дървото в средата на двора. Луната огряваше профила му. Беше мушнал ръце в джобовете на палтото си и се взираше напред. Изглеждаше напрегнат. Някаква сянка премина близо до него и очите ми се приковаха в още една мъжка фигура, едва подаваща се зад дебелия ствол на дървото. Сърцето ми учести ритъм. Кой беше това? Защо Игор беше навън с този мъж? Не можех да стоя безучастна. Вълнението ми вземаше връх над разума. Ами ако Игор беше в опасност?

Тръгнах надолу по стълбите, но след миг забавих крачка. Трябваше да бъда тиха. Вече бях сигурна, че това беше тайнственият непознат, който така горещо се интересуваше от мен. Трябваше да разбера за какво бе дошъл без да издавам присъствието си. Излязох от къщата безшумно и преминах в задната ѝ част. Пазителите имаха изострен слух и Игор лесно можеше да долови стъпките ми, но се надявах сега вятърът да ми е от полза. Скрих се в сенките на двата бора зад къщата, така че да ми се открива гледка към тях и напрегнах слуха си. Бях едва на няколко метра, но ако бях достатъчно внимателна, нямаше да разберат, че съм там. Затаих дъх.

— Твърде рисковано беше да ме извикаш тук — каза му мъжът.

Беше висок колкото Игор и имаше подобно телосложение. Раменете му бяха широки и здрави, а тялото му бе стройно. Може би беше на около четиридесет и пет години. Въпреки това косата му бе все още тъмна и само на някои места прошарена, но не можех да различа ясно чертите на лицето му.

— Знаеш добре, че не мога да я оставя сама. Не бих рискувал — отсече Игор.

Долових студенина в тона му. Мъжът го изгледа внимателно.

— Защо не проведохме този разговор по телефона? — стоеше с гордо изправена стойка и за миг си помислих колко много си приличат.

— Защото по телефона нямаше да мога да видя изражението ти, когато ти кажа това, което имам да казвам — отвърна му все така студено.

Мъжът го погледна проницателно.

— За какво ме извика, Алешкин?

— Ако този път не бъдеш открит с мен, няма да мога да ѝ помогна — отговори и направи крачка към него.

Мъжът не помръдна и тялото му не реагира.

— Знаеш толкова, колкото е необходимо.

— Не е достатъчно — побърза да каже Игор. — Снощи се случи нещо.

— Какво е станало? — запита мъжът и нотка на нетърпение се прокрадна в гласа му.

— Силата ѝ излиза извън контрол. Виденията стават все по-реални, потапя се все по-надълбоко — отвърна Игор и прокара ръка през косата си. Беше напрегнат.

— Какво е видяла? — загледа го в очакване.

Игор въздъхна уморено.

— Няма значение какво е видяла. Важното е какво почувства. Беше като кошмар, от който не можех да я събудя, защото вече беше будна. Помислих си, че умира!

— Откога стана толкова неспокоен, Алешкин? — отвърна мъжът предизвикателно. — Оценявам загрижеността ти, но силите ѝ не са под твой контрол. Не можеш да направиш нищо.

— И какво трябва да направя? Просто да стоя отстрани и да гледам как се самоунищожава? — просъска му Игор.

Мъжът го стрелна с поглед.

— Кажи ми какво е видяла.

— Не е видяла нищо конкретно. Но е чула заплахите им. Свързала се е на някакво подсъзнателно ниво с кръвожадните, които я преследват, Воронин — отвърна му нетърпеливо.

Лицето на мъжа трепна.

— Твърде бързо се случва… — промълви. — Нараниха ли я? — тревога пробяга по лицето му.

— Да, по дяволите! Нараниха я! Гърчеше се от болка пред очите ми.

— Още е твърде рано, трябва ни повече време.

— Време за какво? Можеш ли да ѝ помогнеш? — запита го Игор. Губеше търпение. Мъжът го изгледа, но запази мълчание — Трябва да ѝ помогнеш!

— Единственият начин, по който мога да ѝ помогна, е да разбера кой я преследва — отвърна нетърпеливо. — Мислиш ли, че нямаше да научиш в секундата, в която съм се добрал до тази информация?

Това е, казах си. Бях сигурна, че това беше мъжът, който Игор криеше толкова старателно от мен. Той го беше изпратил в България, за да ме намери. Игор въздъхна тежко и подпря ръка на дървото. Беше навел глава надолу, сякаш се намираше в безизходица.

— Разполагаме с всички необходими ресурси. Ако трябва да ангажирам още пазители, ще го направя. Но трябва да намеря кръвожадния! Не мога да стоя и да чакам следващото нападение…

— Алешкин, внимавай — предупреди го мъжът. — Не влагай повече чувства, отколкото е необходимо.

Игор го изгледа яростно.

— Казваш ми това след всичко, което се случи? — процеди през зъби. — Имаш ли представа колко пъти видях живота ѝ да виси на косъм?

— За глупак ли ме взимаш? — отвърна му и усетих как се напрегна. — Наистина ли мислиш, че не съм разбрал какви са чувствата ти към нея?

— Не си позволявай да ми казваш какво чувствам и какво не. Не те извиках за това — отвърна му гневно Игор. Изправи гръб и го загледа предизвикателно.

— Времето изтича. Ксения спи горе, а ти все още не си ми казал какво беше толкова важно, за да ме накараш да дойда тук — мъжът беше възвърнал спокойствието си. Изражението му беше неразгадаемо.

— В нощта, когато я нападнаха, се случи нещо. Но съм сигурен, че няма да бъдеш изненадан, когато научиш какво е — мъжът го погледна продължително с едва доловимо любопитство. — Ксения уби кръвожаден — каза Игор и гласът му отекна.

Аз сподавих смайването си и стиснах очи. Защо му беше да му казва това? Как можа да го направи?

— Накъде биеш, Алешкин? — запита го, ни най-малко изненадан от разкритието.

Игор въздъхна тежко и отново се подпря на дървото.

— Нещата, които се случват с нея, са необясними за Ордена. Никой не може да разбере как е възможно да таи такава духовна сила, а в същото време, Воронин, аз не можех да си обясня откъде намира подобна физическа сила да се възстановява толкова лесно от раните си. Не разбирах как е възможно един вестител да изтърпи всичко, което ѝ причиниха кръвожадните, и да бъде не само в съзнание, но и да се изправи и да прокара кинжал през сърцето на вампир. Тя го уби така, както съм виждал пазители да убиват след няколко години тренировки в школата. Ти като пазител разбираш защо го казвам.

Гласът му беше развълнуван и разкриваше напрежението, което таеше в себе си. Мъжът го гледаше непроницаемо. Игор прокара замислено пръст по символите, които бяха издълбани в кората на дървото.

— Но сега вече знам, Владимир.

Владимир… Името изникна в главата ми. Къде го бях чувала?

— Сигурен ли си в това, което ще кажеш? — запита го с каменно изражение мъжът.

Игор го загледа продължително.

— Няма друг отговор. И това обяснява всичко. Обяснява защо я преследват. Обяснява мистериозните ѝ сили и най-вече защо ми каза да я държа далеч от Тайния кръг — говореше настървено, сякаш всяка негова дума щеше да причини болка на мъжа.

Думите излизаха от устата му с напрежение, каквото не бях виждала досега в него.

— Ксения е твоя дъщеря, нали, Владимир?

Глава 29

Думите на Игор достигнаха бавно до съзнанието ми. Несъзнателно бях прикрила уста с ръка и ноктите се впиваха болезнено в кожата ми. Опитвах се да асимилирам казаното от него, опитвах се да намеря смисъл. Защо, по дяволите, му беше да казва подобно нещо? Очите ми се взираха шокирано в двамата мъже пред мен. Сърцето ми биеше лудо в гърдите, а ръцете ми продължаваха да потискат порива да извикам. Игор се беше заковал на място и чакаше мъжът да проговори. Очаквах да отхвърли яростно това твърдение. Гледаше го със смесица от войнственост и болка.

— Не можеш да ѝ кажеш — отвърна му мъжът и долових молба в гласа му.

Игор поклати мрачно глава.

— Майка ѝ е била вестител, нали? Престъпил си закона, Владимир. И сега тя плаща за това! — извика.

Беше стиснал ръце в юмруци и тялото му потрепваше от гнева, който бе изригнал в него.

— Тя не трябва да разбира! Твърде опасно е! — отвърна му гневно. Очите му припламнаха. — И не ме обвинявай, че съм престъпил закона. Ти сам си на крачка от това и въпреки че вече си разбрал какви са последствията, затъваш все по-дълбоко и по-дълбоко!

— Не говорим за мен, Владимир! Говорим за теб и за твоето лекомислие!

— Не ми казвай, че е било лекомислие! — извика. Гласът му проехтя като грохот от гръмотевица. — Обичах майка ѝ повече от живота си! Ксения не е грешка, която трябва да поправя! Тя е дете на любовта ни и по-скоро бих отнел живота си, отколкото дa позволя тя да умре! — гласът му ехтеше властно, извисявайки се над вятъра, и бе успял да потуши гнева у Игор.

Не можех да слушам повече. Исках да се махна оттук, но за втори път в живота си бях като парализирана. Не можех да помръдна. Кръвта удряше в ушите ми, бумтеше с такава сила във вените ми, че щяха да се пръснат. Главата ми натежа. Това не можеше да бъде истина… Думите му нямаха никакъв смисъл. Как смееше да ръси такива лъжи за мен и за семейството ми?

Не, това не беше лъжа. И аз го знаех. Целият ми живот е бил измама. От мисълта ми се догади. Опитах се да помръдна. Краката ми тежаха като олово. Взирах се в лицето на този мъж, който ми беше чужд. Не можех да го гледам, не можех да слушам приказките му. Пристъпих бавно напред. Тялото ми се движеше тежко и тромаво.

— Как си могъл да я захвърлиш, Владимир? Оставил си я сама в България, за да се скриеш от греховете си! — Игор продължаваше да го засипва с гневни обвинения.

Направих още една крачка напред, имах чувството, че излизам от някакъв сън. Кошмарът трябваше да свърши всеки момент.

— И чак сега си…

— Игор! — извика стъписано мъжът.

Гледаше право в мен, очите му пронизваха моите. Игор се обърна и ме видя. Изражението му застина и ожесточението отстъпи пред безсилието. Аз гледах към човека, чиято кръв течеше във вените ми. Кръвта на пазител. И тогава гневът надигна грозно глава. Яростта забушува в мен, полази по вътрешностите ми и се вкопчи свирепо във всяка клетка. Ако не изчезнех на мига, щях да ги убия. Щях да убия и себе си. Втурнах се обратно към къщата и се съсредоточих върху размаха на крачките си. Чувах виковете на Игор. Долитаха като отчаян зов.

— Ксения, почакай!

Стъпките му отекваха зад мен. Не ме интересуваше. Трябваше да се отърва от гнева по-бързо. Нахлух през вратата и се огледах. Тази къща бе негова. Този мъж бе живял тук и всяка една вещ е била докосвана от него. Въртях се в средата на дневната и се опитвах да осмисля какво се бе случило. Втурнах се към картината и я изтръгнах от стената. Захвърлих я свирепо към камината и тя падна глухо на земята. Вдигнах я отново и започнах да блъскам рамката в стената, докато платното не се разкъса. Обърнах се и погледът ми попадна върху чашата от уиски на Игор. Сграбчих я и я захвърлих в огнището, където се пръсна на миниатюрни парченца. Ушите ми забучаха, пред погледа ми причерня. Изтичах към кухнята и разтворих всички шкафове. Ръцете ми пометоха чиниите и чашите, кутиите и пакетите с храна. Всичко се срина на земята в пълен безпорядък. Точно това представляваше целият ми живот. Хаос и разруха. Изобщо не е трябвало да се раждам. Аз бях нещо неестествено, нещо против всякакви закони на природата.

Пристъпите на гадене се засилиха. Гневът пълзеше като отвратителна лепкава зараза. Потърках отвратено ръце в тялото си сякаш щях да избърша от тях греха, който носех. Обърнах масата и сграбчих един стол за облегалката. Започнах да го блъскам неистово в земята докато ръцете ми не омаляха. Исках да чувам пукота от разрухата, прашенето от всеки удар, за да не се заслушам в мислите си. Този човек беше мой баща. Не, никога нямаше да бъде. Аз имах баща и той умря. Заради този мъж. Защото ме беше създал. Умря заради мен. Тази мисъл ме прикова на място и политнах назад. Сърцето ми се качи в гърлото. А около гърлото ми се затегна обръч. Очите ми плувнаха в парещи сълзи. Баща ми беше мъртъв, не защото бях вестител. Умря, защото се бях родила. Защото е отгледал дъщерята на един луд. Луд, който е сътворил чудовището на Франкенщайн.

Рухнах на пода, безсилна да погледна неразборията около себе си. Стъпките на Игор отекнаха към мен и след миг вече ме бе сграбчил. Започнах да се дърпам от него, исках да го отблъсна.

— Ксения, моля те. Моля те, успокой се.

Беше ме хванал с двете си ръце и се опитваше да прикове тялото ми към своето в опит да ме успокои. Не можех да чувствам допира му. Не исках да ме докосва. Изритах го яростно и се отскубнах от ръцете му. Той ме погледна смаяно и се изправи. Втурнах се към спалнята и се спрях пред прозореца, загледана навън. Това дърво винаги щеше да ми напомня за нощта, в която светът ми се пръсна на хиляди парчета.

— Ксения — обърна се към мен Игор.

Гласът му беше спокоен, овладян. Стоеше на прага на вратата и ме гледаше объркано, сякаш бях някое подплашено животно.

— Не позволявай на гнева да те обсеби! Поеми контрол!

Изведнъж се сетих за онзи случай, в който един представител от седемте благословени фамилии от Тайния кръг се оженил за пазителка и роденият им син убил в гнева си собствения си баща.

Това ли бях аз? Изрод, заслепен от гнева си? Бях ли опасна за хората около мен?

— Всичко ще бъде наред, Ксения.

Аз го гледах невярващо. Не можех да повярвам, че казва как всичко ще бъде наред. Тръгнах заднишком към гардероба, не можех да откъсна очи от него. Главата ми пулсираше, в ушите ми удряше чук. Игор направи няколко крачки напред и разпери ръце, за да ми покаже, че няма да ме нарани. Гърбът ми опря във вратите на гардероба. Сълзите продължаваха да се леят като реки от очите ми. В гърлото ми бе заседнала буца и не можех да дишам. Трябваше ми въздух.

— Ксения, позволи ми да дойда до теб — замоли ме. Очите му бяха завладени от болка и съжаление. — Моля те, мила. Нека да дойда при теб.

Аз го гледах безмълвно, подвластна само на пристъпите на плач и на мъката, която стягаше сърцето ми. Не можеше да бъде вярно. Как можех да бъда дъщеря на пазител и вестител? Как можех да олицетворявам всичко грешно и противоестествено? И през това време Игор е знаел за това. Как е могъл да ме гледа изобщо? Той се пресегна към мен и ме придърпа в ръцете си. Тогава сякаш стената се пропука и цялата горчилка, тъга и болка се изляха наведнъж. Раменете ми се разтресоха под напора на риданията ми, а гърдите ми се надигнаха в неумолим пристъп на безсилие. От гърлото ми се изтръгнаха нечленоразделни звуци. А болката се засилваше, защото дори сега сърцето ми изневери. Дори сега, след всичко, което научих за своята кръв, аз все още копнеех за утехата на Игор. Дори когато осъзнавах колко грешно бе да ме докосва, исках да усетя топлината му, да вдъхна от аромата му, за да притъпя болката. Да усетя, че не съм сама. Че съм жива, че съм аз. Той ме залюля в прегръдките си като малко дете, седнал на земята. Беше ме приютил и галеше безспирно косата ми, лицето ми. Бършеше сълзите ми и шепнеше утешителни думи.

— Аз съм тук, Ксения — прошепна нежно. — Имаш мен, миличка — обхвана нежно страните на лицето ми и го повдигна пред себе си. В очите му прочетох толкова много тъга, че се разтресох още по-силно. — Не плачи, мила, моля те — той ме притисна по-силно към себе си и подпря брадичка на главата ми.

Трябваше да се отскубна от тези ръце, които обичах толкова много. Но бях слаба. Копнеех единствено да го усещам. Чувствах се жива, само когато ме приютяваше с ласките си.

— Къде е той? — гласът ме предаде.

Взирах се безсилно в лицето му. По него премина сянка.

— Няма го, Ксения. Тръгна си.

Изпуснах въздуха от дробовете си с облекчение.

— Игор — гласът ми дойде от далеч, прегракнал и слаб, — нямам сили за това.

— Шшшт — пристисна ме нежно. — Толкова съжалявам, че научи по този начин, Ксения.

— Това не може да бъде вярно… — прошепнах, а той извърна лицето ми към своето.

— Няма значение, Ксения. Няма значение кои са родителите ти. Само ти имаш значение — погледна ме с такава решителност, че за миг успях да му повярвам. Но аз бях такава, именно заради тях.

— Не искам да бъда такава — простенах.

Той докосна бузата ми с палец и изтри сълзите, които се бяха стекли по нея.

— А аз не искам да бъдеш друга — отвърна пламенно. — Защото ти си идеална точно такава, Ксения. Ти си най-прекрасното създание, което съществува на този свят.

Гласът му бе изпълнен с нежност и копнеж. Вгледа се настойчиво в очите ми и сърцето ми се сви от мъка. Толкова много исках да му кажа за всички чувства, които изпитвах към него. Но не можех. Сега вече осъзнавах последиците от факта, че имах нещастието да се влюбя точно в него.

— Ти си пазител — пророних. Трудно ми бе да събера мислите си. — Не можеш…

— Обичам те, Ксения — отвърна и синьо-зелените му очи се впиха страстно в мен.

Потъвах в тези очи. Потъвах толкова дълбоко, че исках да се удавя. Така поне нямаше да ми се налага да се изправя срещу реалността. От мен се изтръгна стон и нищо повече. Гърдите ми се надигаха под бесните удари на сърцето ми.

— Обичам те и не мога да си спомня какво е да не те обичам — продължи.

Пое лицето ми в шепите си и го приближи до своето. Погледна ме разколебано, сякаш ме молеше за разрешение. Бавно вдишах от него и затворих очи.

— Отвори очи, Ксения — каза нежно.

Подчиних се. Наведе се напред и целуна страните на лицето ми. Попи всяка сълза с устни без да откъсва очи от моите. От гърдите ми се изтръгна въздишка. Не исках да откъсва очи. Никога. Никога не исках да спира да ме гледа сякаш бях центърът на вселената му.

— Толкова си красива. Сърцето ми спира всеки път, когато те погледна.

Той погали очертанията на лицето ми, премина по контура на челюстта ми и се спря на устните ми. Погледна ме и сключи вежди в напрежение.

— Никой не може да те изтръгне от сърцето ми. Никога — каза.

Долепи устни до моите и зарови ръка в косата ми. Езикът му се плъзна нежно в устата ми, преплете се с моя в еротичен танц. Придърпа ме към себе си, така че да седна в скута му и прокара ръка по гърба ми. Сложих длан на гърдите му и долових ритъма на сърцето му. Изстенах, завладяна от хилядите емоции, които извираха от мен. Игор не спираше да ме целува, страстта му се просмукваше в мен и устните му търсеха трескаво моите. Устата му завладяваше моята властно и отнемаше целия въздух от дробовете ми. Не можех да дишам, когато ме докосваше така. Кожата ми тръпнеше под пръстите му. Притисках се отчаяно в него, сякаш щях да намеря спасение от себе си. Обхвана шията ми и наклони главата ми назад. Устните му се отделиха и един мой стон на недоволство го накара да се усмихне.

— Най-прекрасното създание на този свят — повтори и затвори очи.

Вдиша от аромата на косата ми и нежно уви един кичур около пръста си. Отново ме целуна, този път съвсем леко, нежно. Беше ласкав и изкусителен, предизвикваше ме само с върха на езика си.

Ръцете му бяха отпуснати и галеха кожата ми с копринено докосване. Гледаше ме съсредоточено, беше впил очи в устата ми и този поглед беше най-еротичното нещо, което бях виждала. Протегнах ръка и докоснах врата му. Кожата му мигом настръхна от допира.

— Не е трябвало да се раждам, Игор… — казах с треперещ глас.

Той отново сключи вежди.

— Трябвало е да се родиш, за да разбера какво е да съм жив — отвърна и накара земята около мен да се завърти.

Как можеше да накара всичко на този свят да изчезне и да останем само аз и той? Беше ли възможно човек да изпитва подобна страст, подобен стремеж да потъне в другия? Той разчете емоциите, които бе предизвикал в мен, и решителността му се завърна, оплетена в мрежите на собствения му копнеж. Вдигна ме на ръце и с лекота ме пренесе на леглото. Тялото ми потъна в мекотата на матрака и след миг застана надвесен над мен, подпрял тежестта си на ръце от двете страни на главата ми. Погледна ме с притъмнели очи, вкусваше от мен без дори да ме докосне. Размърдах се под него, опиянена от близостта му, нетърпелива да го усетя върху себе си.

— Това е грешно, Игор — думите се изтръгнаха от гърлото ми.

Той наведе глава и зарови лицето си в шията ми. Устните му се впиха в кожата, езикът му очерта сластни окръжности и остави гореща диря като след пожар. Гърбът ми се изви назад.

— Това грешно ли е? — прошепна през накъсаното си дишане.

Вплетох пръсти в косата му, неспособна да му отговоря. Отново плъзна език по кожата ми. Тялото ми настръхна.

— Как може да е грешно, когато чувствам, че е най-правилното нещо, което мога да направя?

Подпря тялото си на една страна и свободната му ръка намери моята. Сключихме пръсти. Стисна ме настойчиво, за да се увери, че наистина съм тук.

— Как може да е грешно да те обичам по такъв начин?

Гърдите ми се стегнаха и мислите излетяха от главата ми. Ако досега страхът от това, което следваше, се бореше за надмощие с дивия копнеж да вкуся от тялото му, то всяко колебание се изпари на мига още преди да е изрекъл и последната дума. Дръпнах го към себе си и изстенах, когато усетих тежестта на тялото му. Исках да усетя всеки сантиметър от кожата му върху себе си. Ръката ми се спусна от широките му рамене към гръбнака му и ласката ми го накара да изстене. Плъзна длан по вътрешната част на бедрото ми и с едно движение разтвори краката ми. Настани се между тях и усетих възбудата на тялото му. Притисна се към мен и се придвижи бавно нагоре. Сетне се спусна пак надолу и така без да се отделя от мен до безкрай.

Извих се под него, подчинена на удоволствието, което премина по всяка клетка в цялото ми същество. От устата ми се изтръгваха стонове, които бях прекалено замаяна, за да възпра. Игор прокара ръка през разпиляната ми коса, спусна я надолу, мина през ключицата и прокара нежно пръст по овала на гърдите ми. Гледаше ме с натежали клепачи, премрежени от страстта, която излъчваше тялото му. Продължаваше да се движи върху мен и с всяка секунда ставаше все по-невъздържан. Надигнах глава и захапах леко устните му. Той затвори очи и се предаде на целувката, пропита с отчаяние и възбуда. Пръстите му се спуснаха надолу по ребрата, заиграха се със сатенения плат на нощницата и продължиха към талията. Обхвана с ръка дупето ми и ме повдигна към себе си. Разтреперих се при допира със стегнатото му тяло. Всеки негов мускул беше в напрежение, опъваше се като струна под гладката му кожа. Притиснах се още по-силно към него. Лицето му потрепна.

— Искам да те гледам, Ксения — прошепна. Гърдите му се надигаха и се спускаха под напора на развълнуваното му дишане. — Искам да усещам как се извиваш под мен от удоволствие.

Изстенах. Когато ми говореше с този дрезгав глас, вътрешностите ми се присвиваха от желание.

— Какво чувстваш, Ксения? — очите му ме гледаха настойчиво, притворени от възбудата.

— Желая те — успях да изрека. Отворих уста, за да вдишам дълбоко. — Искам да ме докосваш…

Той започна да се движи по-бързо. Дъхът му се блъскаше в лицето ми, отворих уста и го оставих отново да плъзне език в нея. Влагата на устните ни подчини цялото ми тяло на едно-единствено усещане — усещането за него върху мен. Той придвижи нежно пръстите си още по-надолу, спря се на мястото под коляното ми и сви крака ми, така че да го разтвори още по-широко. Сърцето ми биеше тежко, въздухът излизаше накъсано от гърлото ми. Не отделяше устни от моите. Движеше се настойчиво по мен, ръцете му обходиха всяка част от бедрото ми и се плъзнаха нагоре. Напипа ръба на нощницата и бавно го отметна. Оголи корема ми и очерта с пръст окръжност около пъпа. Повдигна глава и ме погледна притъмняло. Устните му, толкова изваяни, толкова чувствени, се спуснаха надолу и засмука мястото, което бе очертал с върха на пръста си. Извих се назад, а ръцете му ме приковаха властно към леглото.

— Игор… — замолих се.

Молех за милост, защото не беше възможно да издържа на мъченията на целувките му. Исках повече, исках го още сега.

— Имаш най-прекрасната кожа, която съм виждал — прошепна. — И най-прекрасното лице, Ксения — и отново ме целуна.

Устните му разтваряха сластно моите. Всмуках от тях, езикът ми погали неговия. Ръката му премина по материята на бикините ми, притисна пръсти нетърпеливо. От устата ми се изтръгна стенание. Устните му трепнаха в неволна усмивка. Продължаваше да се движи страстно нагоре и надолу над мен, всяко движение ставаше все по-трескаво и невъздържано.

Отдели се и се изправи на колене. Обхвана с ръка яката на тениската си и я свлече през глава. Релефът на гърдите и коремните му мускули се очерта на слабата светлина, която нахлуваше през вратата. Приличаше на изваяна скулптура, но тялото му бе пълно с живот, с необятна сила. Прокарах ръка по гърдите му и стигнах до ръба на дънките. Той закри ръката ми с длан и пръстите му обхванаха копчето на колана. Разкопча го и се събу, като се придържаше с една ръка към леглото без да откъсва очи от лицето ми. Клепачите му се спуснаха надолу и той обхвана кръста ми и ме придърпа към себе си. Наведе се да ме целуне, а ръката му бавно смъкна бикините и ги измъкна през краката ми. Стисна нежно стъпалата ми и ги постави отзад на кръста си. Голата му кожа се долепи към моята. Усещането беше толкова невероятно, че тялото ми потрепери от импулсите на възбуда, които преминаха като електричество.

— Искам да те почувствам, Ксения. Искам и ти да ме почувстваш — дрезгавината в гласа му ме прикова към матрака.

Вгледах се в тези синьо-зелени очи, които съзерцавах от толкова дълго време. Сърцето ми се стегна от любовта, която бликаше в мен. Чувствата извираха и си проправяха път към повърхността. Дишането ми се учести и Игор, без да отмества тялото си, застанал над мен и обхванал бедрата ми, се наведе и притисна чело в моето.

— Най-прекрасното създание на света — прошепна.

— Обичам те, Игор — изстенах безсилна.

Не можех да овладея този пристъп. Не знаех какво се случваше с мен. Той ме погледна и с възхита обхвана лицето ми. Взираше се в него и устните му трепнаха. После с едно овладяно движение потъна в мен. От гърлото му се изтръгна свистене. Тялото ми се изви под него, тръпнещо от възбуда и удоволствие. Изстенах. Той не спираше да се движи като всеки тласък бе по-силен от предишния.

— Господи, Ксения… — простена.

Главата му се мяташе над мен, ръцете му не спираха да ме докосват. Проправи си път към крайчеца на нощницата и я вдигна нагоре чак до шията ми. Дишането ми беше накъсано, стенех, безсилна пред екстаза, към който ме тласкаше Игор. Вдигна очи и ме пристисна силно към себе си, ръцете му обгърнаха тялото му. Вдишах от аромата му, а сетивата ми се изпълниха с тази миризма. Телата ни се движеха едно към друго, мощно тласкани от волята ни към взаимно спасение. Не бях завършена, докато не се слях с него. И мисълта да бъда изтръгната от прегръдките му, ме вцепени.

— Ксения — прошепна като молитва. — Какво има? — веждите му се сключиха мъчително над очите.

— Не ме пускай — примолих му се. — Никога не ме изпускай от ръцете си.

Той въздъхна и ме покри с тялото си. Удоволствието се засилваше с всеки негов тласък, сърцето ми биеше буйно под неговото. Мускулите му се бяха стегнали в напрегнато очакване. Взираше се в мен с любов и копнеж и аз не можех да откъсна очи. Исках да гледам лицето му, да проследя всяка тръпка на удоволствието, което изпитваше. Тялото ми започваше да се движи, все по-нетърпеливо да вкуси върха на блаженството. Той притисна пръст към долната ми устна и аз неволно плъзнах език по него. От гърдите му се изтръгна ръмжене и раменете му се разтресоха. Политах. Душата ми се отделяше от тялото. Притисках се към него трескаво, а той потъваше отново и отново и с очи, приковани едни в други, стигнахме края.

Кръвта ми завря, заби бясно по вените ми. Въздишките ни се преплетоха в тишината и върха на удоволствието се разля в тялото ми. Изригна като нажежено кълбо и се разпръсна до пръстите на крайниците ми. Последният ми стон заглъхна над нас. Игор обхвана лицето ми и докато притискаше устни към моите, се претърколи настрана и ме притегли върху гърдите си. Отпуснах глава. Пръстите му се плъзгаха по гърба ми, галеше ме с цялата нежност, на която бе способен, и сърцето ми се сгря от топлина.

— Божествена си, Ксения — прошепна с устни в косата ми. Положи длан върху главата ми и ме притисна към тялото си. — Изпълваш ме с надежда.

Стиснах очи и една сълза се търколи по лицето ми. Останах смълчана, разкъсвана между любовта си към него и страха от това, което щеше да последва.

Глава 30

Зоя

Стъпките ми отекваха остро в пространството и се връщаха с ехо обратно към мен. Крачех трескаво напред-назад и обикалях Церемониалната зала. Това, което бях видяла, ме изпълваше с ужас. Не намирах сили да се потопя по-надълбоко в спомена за видяното. Кожата ми бе настръхнала и сърцето ми пърхаше като колибри в гърдите ми. Бях стиснала длани, взирах се в краката си, забила поглед към пода. Вратата се отвори с грохот и извърнах рязко глава. Видях лицето на Майкъл — чертите му бяха изопнати от тревога и отразяваха страха, който обземаше мен самата. Погледът ми падна върху Романова, която стоеше на вратата зад него. Погледнах я в очакване. Надявах се да я видя спокойна, олицетворение на желязното самообладание. Но очите на Романова издаваха безпокойството ѝ. Светлината от полилея падна върху лицето ѝ и очерта тревожна бръчка между веждите.

— Зоя, кажи ми всичко — каза ми Наталия и приближи.

Колебаех се доколко можех да ѝ разкрия какво бях видяла. Беше опасно, не знаех на кого да вярвам. Но нямах избор. Сама бях накарала Майкъл да я повика. Той също пристъпи напред и положи ръка на рамото ми. Гърлото ми се стегна. Пръстите ми играеха неконтролируемо, сключени едни в други.

— Кажи ми какво видя, Зоя.

Поклатих глава в отрицание. Страхът ми се засилваше. Вече бях разказала на Майкъл и Юри. Бях изтичала при тях посред нощ и им бях казала какво съм видяла. Но сега страхът ме бе парализирал и не можех да се насиля да мина отново през това. Една погрешна стъпка и последствията щяха да бъдат катастрофални. Исках да се защитя, да защитя и тях, но не знаех как.

Наталия ме погледна по-тревожно отпреди и стисна окуражително ръцете ми.

— Тогава нека видя сама, Зоя — придума ме. — Позволи ми да видя.

Погледнах я колебливо и кимнах. Така щеше да бъде по-добре. Нямаше да има нужда да ѝ обяснявам и да навлизам в детайли. Романова направи още една крачка напред. Затвори очи и опря длан в челото ми. По кожата ми премина слаба тръпка, едва доловима, и обхвана лицето ми като наелектризирана паяжина.

— Отвори съзнанието си, Зоя — каза ми Романова.

Майкъл стоеше отстрани и гледаше като хипнотизиран. Лицето на Наталия се напрегна. Ръката ѝ беше прикована към челото ми.

— Допусни ме вътре.

Ахнах и след миг нещо ме всмука. Наталия вдигна глава с все още затворени очи. И тогава се потопи във видението.

Един мъж, загърнат в дълго черно палто, което скриваше дори главата му, стоеше с гръб, коленичил пред седем трона. Светлината бе слаба и залата бе потопена в призрачен полумрак. Мъжът сведе глава пред тях и заговори почтително.

— Позволете ми да се обърна към вас с една тревожна новина — гласът му бе размит, изкривен от това, което видението ѝ позволяваше да чуе и види.

Представителите на седемте благословени фамилии кимнаха бавно в унисон като едно цяло. Мъжът вдигна поглед към тях за кратко и отново наведе глава.

— Общността ни е застрашена, благословени. Това, от което се страхувахме, се случи.

Представителите на Тайния кръг си размениха любопитни погледи и го погледнаха съсредоточено.

— Пророчеството на Вера Крамаренко е на път да се сбъдне — заговори отново. — Законът е бил престъпен и сега всички сме под заплахата на последствията от този грях.

— Бъди по-конкретен, вестителю — проехтя гласът на жената. Седеше, облегната в трона си и го гледаше от високо.

— Преди двадесет години пазителят Владимир Воронин е нарушил закона и се е впуснал в любовна авантюра с вестителката Екатерина Савченко. От интимните им отношения се е родила дъщеря, която все още е жива.

Членовете на Тайния кръг се размърдаха неспокойно. Бяха вперили очи в мъжа и го гледаха със смесица от стъписване и недоверие.

— Вероятно вече сте чули за това момиче. Това въплъщение на греха — благословените го погледнаха в очакване. — Дъщерята на престъпниците се казва Ксения Петрова. Или може би трябва да я нарека Ксения Воронина.

— Имаш ли основание за обвиненията си, вестителю? — дочу се гласът на мъжа. Не беше руснак. Говореше с френски акцент и бе извисил вежда над ледените си очи.

— Получих видение, което ми разкри истината. За да се уверя, че не е било заблуда, потърсих единствения човек, който знаеше историята.

— И кой е този човек, който е мълчал толкова години? — запита го благословеният. Погледът му бе суров.

— Една игуменка от България. Воронин и Савченко са оставили детето си в манастира и са ѝ казали да го скрие. Накарали са я да се закълне, че дъщеря им никога няма да научи произхода си и че ще бъде отгледана от обикновени хора.

— Искали са да избягат от падението си. И донякъде са успели — каза с презрение друг от Тайния кръг.

— До ушите ни достигнаха истории за голямата сила на това момиче — обади се трети. — Тя е много надарен вестител.

— Тя не е вестител — отвърна кротко мъжът. — Тя е неестествена кръстоска между расите на пазителите и вестителите и силата ѝ се простира отвъд дарбата ни.

— Видя ли я с очите си? — запита го жената.

Мъжът кимна.

— Видях я и усетих мрака в душата ѝ. Гневът ѝ кипи като бомба със закъснител и е заплаха за всички нас. Вие най-добре знаете защо не бива да се раждат такива същества. Кръвожадните може да се окажат по-малка опасност от нея.

— Пророчеството е добре известно на цялото общество — отвърна представителя на една от седемте фамилии. — Вера Крамаренко несъмнено е знаела, че този миг ще настъпи.

— Трябва да знаете още нещо, благословени — започна мъжът. Вдигна поглед към тях, за да се увери, че има разрешението им да продължи. — Дойдох тук точно днес, тъй като се случи нещо, което само затвърждава опасенията ми от зараждащия се мрак. Имах видение.

— Какво видение? — жената се наведе по-напред в трона си.

Всички го гледаха в очакване.

— Заплахата не идва само от факта, че Ксения Воронина е жива. Тя навлиза по-дълбоко в дебрите на греха и потапя всичко в мрак — отвърна. — Получих видение за грехопадението на Ксения Воронина и Игор Алешкин. Законът отново е бил пристъпен.

— Как смеят? — изкрещя мъжът, който седеше в трона най-вдясно. — Сигурен ли си в това, което казваш?

— Сигурен съм в силата на дарбата си.

— Къде са Петрова и Алешкин сега? — натърти жената.

Интересно бе, че реши да не я нарече с фамилията на баща ѝ.

— Изчезнаха от Палатата преди три дена. Избягаха заедно.

— Алешкин е дворцов пазител — отвърна жената. — Той е един от малкото доказали се пред Тайния кръг.

— И това прави предателството му още по-голямо — намеси се мъжът вдясно.

— Това доказва силата на момичето, благословени — додаде вестителят. Отново бе склонил глава.

— По-късно трябва ни разкажеш как Ксения Воронина е пристигнала тук и как е разбрала за произхода си — каза мъжът в средата. — Но първо трябва да се уверим, че ще си мълчиш, вестителю. Нищо от това, което ни каза, не трябва да напуска тази зала — мъжът кимна неколкократно.

— Позволете да ви споделя, че кръвожадните вече знаят за нея — рече. — Очевидно са се добрали до тази информация и я преследват.

— Защо биха я преследвали? — запита го жената.

— Вероятно, за да я използват за нашето унищожение. Не знаят докъде стига силата ѝ и ламтят за нея.

— Трябва да издирим Алешкин и Петрова възможно най-бързо — обърна се жената към другите членове на фамилиите. — Трябва да сме сигурни, че ще се доберем до тях преди кръвожадните. Но трябва да подходим умно.

— Може би някои хора знаят къде са — каза мъжът. — В Палатата Ксения имаше поддръжници. Те вероятно са знаели каква е и въпреки това не са ви съобщили за заплахата.

— Кого визираш, вестителю? — процеди мъжът в средата.

— Млади вестители. И един член на Ордена — отвърна и вдигна глава уверено. — Наталия Романова, Зоя Кавелина, Юрий Баталов и Майкъл Холт са техни съучастници. Те знаят къде са.

Членовете на фамилиите го погледнаха шокирано. Дочуха се възгласи и напрежението в залата нарасна.

— Имаш смелостта да обвиниш член на Ордена в подобно престъпление? — изуми се жената. От очите ѝ прехвърчаха светкавици. — Как смееш да очерняш името на Ордена по този начин?

— Уверете се сами. Романова знае прекалено много, за да стои безучастно. Защо не е дошла при вас? Защо не е ви е съобщила поне за едно от нещата, които ви споделих?

Тайният кръг го гледаше в тягостно мълчание.

— Ако пророчеството се сбъдне, нито Ордена, нито Двореца ще имат значение. Ако се окаже вярно, силата ни ще изчезне заедно с всичко, за което сме се борили с предците ни през изминалите хилядолетия и с нейната помощ кръвожадните най-накрая ще надделеят — наруши тишината мъжът в средата. Погледна отвисоко вестителя и по лицето му полази сянка. — Знаеш ли какво гласи пророчеството, вестителю?

— Знам, че ще сложи край на магията. Ще унищожи Тайния Кръг и всичко останало с него — благословеният кимна.

— Но има начин да го предотвратим, вестителю…

„Когато древната магия промени своята посока и нишката свята между докоснатите се прекъсне, светът — такъв, какъвто е, ще се обърне. Аурата си ще сменят благословените с жадни, от ръката на първородната центърът на силата ще се отмести. Ще я погнат, сърцето и да изтръгнат… и това ще сложи край на всичко.“

— Ние ще се погрижим за Ксения Воронина. Ще заличим заплахата от лицето на Земята. Останалите също — отсече и му махна с ръка.

Вестителят се поклони ниско и точно преди да обърне лицето си, видението изчезна.

Романова отдръпна ръката си от челото ми и политна назад. Майкъл я подхвана и ѝ помогне да запази равновесие. Тръснах глава и се опитах да фокусирам погледа си. Усетих, че някой ме бе прихванал.

— Юри — прошепнах и зарових лице в рамото му. Той ме прегърна по-силно.

*  *  *

Романова успя да възвърне самообладание, но бе прекалено развълнувана, прекалено разтревожена от това, което бе видяла. Тя потърка трескаво чело с длани и от гърдите ѝ се изтръгна насечена въздишка. Мислите ѝ се блъскаха неистово в главата ѝ, беше изумена от това разкритие. Но не знаеше кое от казаното беше истина и кое — клевета. Но само едно имаше значение сега. Очите ѝ се взираха съсредоточено в празното пространство и крайчетата на устата ѝ трепнаха. Лицето ѝ се покри с измъчени бръчки. Дълго стоя така, невиждаща. Сетне вдигна поглед към тримата ни.

— Не стойте така — рече и гласът ѝ проехтя в Церемониалната зала.

Ангелите, изрисувани по тавана, върнаха с въздишка възгласите ѝ.

— Бягайте! Бягайте и не спирайте преди да стигнете до Алешкин и не му разкажете какво се е случило!

Стояхме като приковани към пода и не смеехме да издишаме. Романова пристъпи към нас и ни стрелна с очи.

— Вестител Романова, не знаем къде са… — отвърна Юри.

Изглеждаше потресен от реакцията ѝ. Не знаеше какво да очаква след като Романова видя това, за което му бях разказала. Не знаеше дали щеше да ни предаде, да се разгневи или да се уплаши. Не беше сигурен дали наистина Романова знаеше толкова много за Ксения и Игор. Той със сигурност не знаеше. И въпреки всичко не очакваше това. Романова изглеждаше толкова решена да защити Ксения и Алешкин, че погледът ѝ гореше с див огън.

— Аз знам къде са — отвърна решително. — Не можете да кажете на никого. Не можете да имате доверие на нито един пазител или вестител. Дворецът има уши и очи навсякъде.

— Ами ти, Наталия? — трепна гласът ми. — Те ще дойдат за теб… Ще те убият!

— Не мисли за Ордена, Зоя — отвърна ми и стисна клепачи.

Болеше я, че нарушаваше закона. Болеше я, че в очите на Ордена тя щеше да бъде предателят, които е укрил престъпниците. Но Алешкин и Ксения не бяха злодеи. Може и да бяха пристъпили закона, не знаехме това. Но и да са го направили, помислих си, не бяха злодеи. Можех почти да разгадая мислите на Романова. Тя вярваше, че Ксения беше жертва на обстоятелствата. Жертва на това, което бяха сторили родителите ѝ и единственият ѝ грях беше, че е жива. Не можеше да бъде вярно. Знаеше го. Ксения не беше заплаха за света ни. Беше надарена с голяма сила и щеше да помогне на толкова много хора.

— Наталия, трябва да се скриеш! — намеси се Майкъл. Гледаше я като че ли беше луда.

— Мисли за себе си, Холт! — скастри го. — Знам как да се оправя с Двореца.

Тя местеше трескав поглед по лицата им и накрая се спря върху моето.

— Бягай, мило момиче. Бягай преди да е станало твърде късно.

notes

Бележки

1

Всички естествени спътници на планетата Уран са кръстени на герои от произведенията на Уилям Шекспир и Александър Поуп. Спътникът, носещ името на Офелия, е открит през 1986 г. — Бел. авт.

2

Спътника на Уран, кръстен на известната героиня, е открит през 1986 г. — Бел. авт.

3

Св. Великомъченица Марина е била дъщеря на езическия жрец в Антиохия Истинска (ааа в.). На 12-годишна възраст Марина се отрича от идолопоклонството и се посвещава на християнството. Въпреки жестоките преследвания на римляните, Марина изповядвала своята вяра. Пръв неин гонител станал баща ѝ, а по-късно, когато Марина била вече на 16-годишна възраст, срещнала управителя на източните земи Олимврий, който предавал на съд християните. Поразен от нейната красота, Олимврий пожелал да я вземе за своя жена, но опитите му да я склонят да се отрече от вярата си, се оказали напразни. Подложена на жестоки изтезания и мъчения в продължение на дни, Марина била непреклонна и оставала вярна на Иисус. Преди да бъде осъдена на смърт, тя призовала събралия се народ да познае истинния Господ Бог. Св. Марина се чества в България на 17 юли. — Бел. авт.

4

Щи — най-популярното блюдо в Русия; тази супа е най-разпространена в северните и централните райони на Русия, в Урал и Сибир. Приготвя се, като се вари с месен, рибен или гъбен бульон, а също и с отвара от картофи и зеленчуци. — Бел. авт.

5

От гръцки — коренът „ксени“ от Ксения означаЬа „чужденка“ — Бел. авт.

6

От руски — воин, войник — Бел. авт.

7

„Пиета“ на Микеланджело олицетворява Дева Мария, която държи в ръцете си своя син Иисус Христос. — Бел. авт.

8

Любопитството убило котката (рус.) — Бел. авт.

9

Медната епоха (наричана също халколит или енеолит) е период в историята на човечеството, преходът между неолита и бронзовата епоха, свързан с откриването на първия метал — медта. Бронзовата епоха е период, в който металните предмети се произвеждат предимно от бронз. Тази епоха обхваща в Близкия изток времето от 3300 г.пр.н.е. до 1200 г.пр.н.е., в Европа — от 3200 г.пр.н.е. до 600 г.пр.н.е., в Средна Европа - от 2200 г.пр.н.е. до 800 г.пр.н.е.  — Бел. авт.

10

Главен Универсален Магазин, от рус. „Главный универсальный магазин“

11

Зджислав Бекшински (1929-2005) е полски самоук художник, убит след поредица от трагични случки в живота му. Творбите му се отличават с мрачен и дори зловещ характер като често се смята, че олицетворяват ада и ужаса на войната. — Бел. авт.

Content

Владимирова Цветелина Вестители