Morgan Rice

Vapengåvan (Åttonde Boken Av Trollkarlens Ring)

Om Morgan Rice

Morgan Rice är den storsäljande författaren av THE VAMPIRE JOURNALS, en serie för unga vuxna med hittills elva böcker; THE SURVIVAL TRILOGY, en postapokalyptisk thriller med hittills tre böcker, och den storslagna försäljningssuccén, fantasyserien TROLLKARLENS RING, med hittills sjutton böcker.

Morgans böcker finns både som ljudböcker och i tryck och har hittills översatts till tyska, franska, spanska, portugisiska, japanska, kinesiska, svenska, holländska, turkiska, ungerska, tjeckiska och slovakiska (och med översättningar till fler språk på väg).

OMVÄND (Bok #1 En vampyrs dagbok), ARENA ETT (Bok #1 av Överlevnadstrilogin) och HJÄLTARS VÄG (Bok #1 Trollkarlens ring) DRAKARNAS GRYNING (Konungar Och Häxmästare – Bok #1) är alla tillgängliga att ladda ner gratis!

Morgan älskar att höra från sina läsare! Besök www.morganricebooks.com och skriv upp dig på maillistan, få en gratis bok och andra gratisprylar, ladda ned appen med de senaste, exklusiva nyheterna. Håll kontakten på Facebook och Twitter!

Sagt om Morgan Rice

“TROLLKARLENS RING har allt som krävs för att bli en riktig succé: intriger och motintriger, mysterier, tappra riddare och spirande förälskelser, brustna hjärtan och svek. Det här är många timmars underhållning, och något för alla åldrar. Ett måste i varje fantasyläsares bokhylla.”

– Books and Movie Reviews, Roberto Mattos

“Rice vet verkligen hur man drar in läsaren i berättelsen redan från början, med inlevelsefulla beskrivningar som gör så mycket mer än att bara ge en bakgrund för händelseförloppet… Välskrivet och extremt snabbläst.”

– Black Lagoon Reviews (om Turned)

”En perfekt berättelse för unga läsare. Morgan Rice kan det här med spännande, oväntade vändningar… Uppfriskande och unikt. Serien fokuserar på en flicka… en som är något alldeles extra… Lättläst men också snabb i vändningarna…

– The Romance Reviews (om Turned)

”Grep tag i mig redan från början och vägrade att släppa taget… Den här berättelsen är ett fantastiskt äventyr, både snabb i vändningarna och full av action från första början. Inte en tråkig stund.”

– Paranormal Romance Guild (om Turned)

”Packad med action, romans, äventyr och spänning. Sätt den här i händerna och bli förälskad igen.”

– vampirebooksite.com (om Turned)

”Fantastiskt intrig och den typ av bok som det är svårt att lägga ifrån sig på kvällen. Slutet var en riktig rysare, och så spännande att man omedelbart vill köpa nästa bok bara för att se hur det går.”

– The Dallas Examiner (om Loved)

”En klar rival till TWILIGHT och VAMPIRE DIARIES, och en bok som du inte vill lägga ned förrän efter sista sidan! Om du gillar, äventyr, kärlek och vampyrer, då är det här en bok för dig!”

– Vampirebooksite.com (om Turned)

”Morgan Rice visar sig återigen vara en extremt talangfull berättare… Den här tilltalar flera sorters publik, även yngre läsare av vampyr– och fantasygenren. Slutet är en oväntad rysare, en verklig chock.”

– The Romance Reviews (om Loved)

Böcker av Morgan Rice

KONUNGAR OCH HÄXMÄSTARE

DRAKARNAS GRYNING (Book #1)

DE TAPPRAS UPPKOMST (Book #2)

TROLLKARLENS RING

HJÄLTARS VÄG (Book #1)

KONUNGARS MARSCH (Book #2)

DRAKARS ÖDE (Book 3)

EN KAMP OM ÄRA (Book #4)

ÄRANS LÖFTE (Book #5)

ETT TAPPERT ANFALL(Book #6)

SVÄRDSRITEN (Book #7)

VAPENGÅVAN(Book #8)

BESVÄRJELSERNAS HIMMEL (Book #9)

ETT HAV AV SKÖLDAR(Book #10)

STÅLFURSTEN(Book #11)

ELDENS RIKE(Book #12)

DROTTNINGARS VÄLDE(Book #13)

BRODERSEDEN (Book #14)

DÖDLIGAS DRÖM (Book #15)

RIDDARES DUST (Book #16)

STRIDENS GÅVA (Book #17)

ÖVERLEVNADSTRILOGIN

ARENA ETT: SLAVJÄGARNA(Book #1)

ARENA TVÅ(Book #2)

THE VAMPIRE JOURNALS

OMVÄND (Bok #1)

ÄLSKAD (Bok #2)

FÖRRÅDD (Bok #3)

FÖRUTBESTÄMD (Bok #4)

LÄNGTAN (Bok #5)

TROLOVAD (Bok #6)

LOVAD (Bok #7)

FUNNEN (Bok #8)

ÅTERUPPSTÅNDEN (Bok #9)

BEGÄR (Bok #10)

ÖDESBESTÄMD (Bok #11)

Copyright © 2013 av Morgan Rice

Alla rättigheter förbehålls. Utöver vad som tillåts enligt U.S. Copyright Act 1976, så får inga delar av denna publikation reproduceras, distribueras eller överföras i någon form eller några medel, lagras i databas eller annan lagring, utan författarens tillåtelse.

Denna e-bok medför enbart rätt till din personliga läsning. E-boken får inte säljas vidare eller ges bort till andra. Om du önskar dela med dig av boken, vänligen köp ytterligare en kopia avsedd för mottagaren. Om du läser denna bok utan att själv ha köpt den, eller om den inte var köpt enbart för dig, vänligen återlämna den och köp ditt eget exemplar. Tack för att du respekterar författarens hårda arbete med boken!

Boken är ett skönlitterärt verk av fiktion. Namn, karaktärer, företag, organisationer, platser, tillställningar och händelser är produkter av författarens fantasi eller använda med skönlitterära ändamål. Eventuella likheter med verkliga personer, levande eller döda, är fullkomligt slumpartade.

Upphovsrätt för omslagsbilden tillhör Sergii Votit och brukas enligt licens från Shutterstock.com.

"Min ära är mitt liv, de växer ihop

Ta äran ifrån mig, och mitt liv är slut."

– William Shakespeare

Richard II

KAPITEL ETT

Gwendolyn samlade sig själv mot den kalla, piskande vinden när hon stod på kanten av kanjonen och tog hennes första steg mot den välvda bron som var den Norra korsningen. Denna skrangliga bro som var täckt av is, var gjort av slitet trä-rep och plankor, och såg knappast ut att vara kapabel till att hålla för dem. Gwen kröp ihop när hon tog sitt första steg. Gwen halkade, och sträckte sig fram och tog tag i repet, som svingade och hjälpte knappast. Hennes hjärta sjönk när hon tänkte på att den svajiga bro var det enda sättet att korsa till den norra sidan av kanjonen, för att komma in i Nethervärlden, och för att hitta Argon.

Hon kollade upp och såg, på håll, hur Nethervärlden spridde ut sig, ett täcke av vit snö. Fältet såg ännu mer olycksbådande ut nu. En plötsligt vind kom, och repet svajade så våldsamt, så att Gwendolyn tog tag i repet med båda händerna och satte sig på knä. För en stund så visste hon inte om hon ens kunde hålla sig kvar, mycket mindre korsa det. Hon insåg att detta var betydligt mer farligt än vad hon hade tänkt, och att de skulle alla dö när de försökte. ”Min lady?” sa en röst. Gwen vände sig om för att se Aberthol stå några meter bakom, bredvid Steffen, Alistar och Krohn, och alla väntade på att följa efter. De fem var en väldigt osannolik grupp, uppflugna här på änden av världen, och stod mot en osäker framtid och antagligen döden.

”Måste vi verkligen försöka att gå över denna?” frågade han. Gwendolyn vände sig om och kollade ut på den piskande snön och vinden framför henne, och tog tag i sina pälsar hårdare runt hennes axlar när hon började att skaka. I hemlighet ville hon inte korsa bron; hon ville inte ens göra denna resan över huvud taget. Hon skulle hellre återvända till säkerheten i hennes barndomshem, Kungens gårdsplan, för att sitta bredvid deras murar, framför en eld, och inte begrunda någon av de faror och oroligheter som världen hade dränkt sedan hon hade blivit drottning. Men såklart kunde hon inte göra det. Kungens gårdsplan finns inte längre; hennes barndom var borta; och hon var drottning nu. Hon hade en bebis som någon gång skulle komma som hon var tvungen att ta hand om, och en make som någon gång skulle komma, någonstans där ute, och de behövde henne. För Thorgrin, skulle hon gå genom eld om det behövdes.

Gwen var säker på att det skulle behövas. De alla behövde Argon, inte bara hon och Thor, utan hela ringen. De skulle möta Andronicus, men också en kraftfull magi, kraftfull nog för att snärja Thor, och utan Argon, visste hon inte hur de skulle bekämpa det. ”Ja,” svarade hon. ”Vi måste.” Gwen förberedde sig för att ta ytterligare ett steg, och denna gång rusade Steffen framåt, och blockerade hennes väg. ”Min lady, snälla låt mig gå först,” sa han. ”Vi vet inte vilka faror som väntar oss på denna bron.” Gwendolyn blev rörd av hans erbjudande, men sträckte sig och knuffade försiktigt honom åt sidan. ”Nej,” sa hon. ”Jag ska.” Hon väntade inte längre, utan gick fram och tog ett stadigt tag i räcket av rep. När hon tog ett steg, blev hon chockad över hur kallt det blev i hennes hand, isen grävde sig in i henne, den kalla känslan sköt sig upp i hennes handflator och armar.

Hon andades skarpt, osäker på om hon skulle kunna hänga kvar. En annan vind kom, som blåste bron från sida till sida, och tvingade henne att ta ett hårdare tag, att tolerera smärtan från isen. Hon kämpade för att balansera med allt hon hade, när hennes fötter halkade på de istäckta repen och plankorna under henne. Bron lutades skarpt till vänster, och för en stund var hon säker på att hon skulle trilla ner på sidan. Bron rättade till sig själv, och svingade sedan över till andra sidan. Gwen satte sig på knä igen. Hon hade knappt gått tre meter, och hennes hjärta slog redan så hårt att hon knappt kunde andas, och hennes händer var så bedövade så hon kunde knappast känna dem.

Hon stängde sina ögon och tog ett djupt andetag, och så tänkte hon på Thor. Hon föreställde hans ansikte, varje vinkel av det. Hon tänkte på sin kärlek till honom. Hennes beslutsamhet över att befria honom. Vad som än krävdes. Vad som än krävdes. Gwendolyn öppnade sina ögon och tvingade sig själv att ta flera steg framåt, hon greppade repen, och hon tänkte inte stanna för någonting. Vinden och snön kunde driva henne ner i djupet av kanjonen. Hon brydde sig inte längre. Det handlade inte längre om henne; det handlade om hennes livs kärlek. För honom kunde hon göra vad som helst. Gwendolyn kände vikten skifta på bron bakom henne och kollade tillbaka för att se Steffen, Aberthol, Alistair, och Krohn följa efter. Krohn halkade på sina tassar när han rusade förbi de andra, fram tills han var vid Gwendolyns sida. ”Jag vet inte om jag kan göra detta,” sa Aberthol, med en stram röst, efter ett par skakiga steg. Han stod där, med skakande armar när han höll i repet, en gammal man, som knappast hade kraft för att hålla sig kvar. ”Du kan göra det,” sa Alistair, som gick upp bredvid honom och la en arm runt hans midja.

”Jag är här. Oroa dig inte.” Alistair gick med honom, och hjälpte honom fram när gruppen fortsatte att gå, närmare och närmare över bron, ett steg i taget. Gwen blev ytterligare förvånad över Alistairs styrka under motgångar, hans lugna natur, hans oräddhet. Han utsöndrade också en kraft som Gwendolyn inte förstod. Gwen kunde inte förklara varför hon kände sig så nära honom som hon gjort, men under den korta tid hon hade känt henne, så kändes de redan som syskon. Hon fick styrka från hennes närvaro. Och från Steffens. Det slutade blåsa ett tag, och de skyndade sig. Snart hade de gått över mitten på bron, och de gick snabbare nu, Gwen vande sig vid de hala plankorna. Andra sidan på kanjonen började bli synlig, endast 20 meter där ifrån, och Gwendolyns hjärta började att välla med optimism. De kanske klarar det trots allt.

En vindpust svepte fram, och denna var starkare än alla de andra, så stark att Gwen var tvungen att sätta sig på knä och ta tag i repet med båda händerna. Hon höll för glatta livet när bron svingade nästan nittio grader, och svingade sedan tillbaka precis lika våldsamt. Hon kände att en planka gav vika under hennes fötter, och hon skrek när ett av hennes ben sjönk ner genom öppningen, genom brom, och hennes ben satt fast ända upp till hennes lår. Hon vred sig men kunde inte komma loss. Gwendolyn vände sig om och såg Aberthol förlora sitt grepp från Alistair och började att glida av bron. Alistar reagerade snabbt, och sträckte ut en hand och tog tag i hans vrist, och höll fast honom precis innan Aberthol gled över kanten. Alistair lutade sig över kanten av bron och höll sig kvar, när Aberthol svingade under henne, med inget mellan honom och kanjonen. Alistair ansträngde sig, och Gwen bad om att repet inte skulle ge vika. Gwen kände sig så hjälplös, för att hon satt fast, med sitt ben mellan de två plankorna. Hennes hjärta slog galet hårt när hon försökte ta sig loss. Bron svajade brett, och Alistair och Aberthol svajade med den. ”Släpp!” skrek Aberthol. ”Rädda dig själv!”

Aberthols käpp gled ur hans grepp och föll ner till djupet av kanjonen. Allt han hade var nu var staven som satt fast på hans rygg. ”Du kommer att klara dig bra,” sa Alistair lugnt. Gwen var överraskad över att se Alistair så samlad, så självsäker. ”Kolla in i mina ögon,” instruerade Alistair lugnt. ”Va?” skrek Aberthol i vinden. ”Kolla in i mina ögon,” befallde Alistair, med mer styrka i sin röst. Det var något i hennes befallande ton, och Aberthol kollade upp på henne. Deras ögon låstes, och när de gjorde det, så Gwendolyn att ett ljus lyste från Alistairs ögon och sken ner på Aberthols. Hon såg i misstro när ljuset slöt sig runt Aberthol, och Alistair lutade sig bakåt, och med ett drag, drog hon upp Aberthol upp på bron. Aberthol, som låg där och var chockad, andades tungt, och kollade upp på Alistair med förundran; sedan vände han sig omedelbart om och tog tag i repet med båda händerna, innan ytterligare en annan vind kom.

”Min lady!” skrek Steffen. Han gick ner på knä framför henne, sträckte sig, tog tag i hennes axlar, och drog med all sin kraft. Gwen började kunna ta sig loss från plankorna, men när hon var nära på att ta sig fri, halkade hon på det isiga greppet, och föll tillbaka ner där hon hade varit, ännu djupare. Plötsligt gick ytterligare en planka under Gwendolyn att gå av, och hon skrek när hon kände att hon började sjunka. Gwendolyn sträckte sig och tog tag i repet med en hand och Steffens vrist med den andra. Det kändes som om hennes axlar gick ur led när hon dinglade i luften. Steffen dinglade också, med sina ben fastklämda ovanför honom, och han riskerade sitt liv för att hindra henne från att falla, och repen bakom honom är det enda som gör att de kan hålla sig kvar. Det kom ett morrande och Krohn hoppade fram och högg tag i Gwens päls med sina huggtänder och drog bakåt med all kraft han hade, morrande och gnyende. Långsamt drogs Gwen upp, centimeter för centimeter, och hon kunde ta tag i plankorna på bron. Hon drog sig själv upp och låg där med ansiktet nere och andades tungt. Krohn slickade henne i ansiktet igen och igen, och när hon andades, var hon så tacksam för honom, och för Steffen som nu låg bredvid henne.

Hon var glad över att vara vid livet, för att räddas från en hemsk död. Men Gwendolyn hörde plötsligt ett knäckande ljud och kände hela bron skaka. Hennes blod rann kallt när hon vände sig om och kollade bakåt: ett av repen som höll fast bron hade gått av. Hela bron ryckte till och Gwen såg med skräck när den andra, som hängde i en liten tråd, också gick av. Alla skrek när halva bron plötsligt lossnade från väggen på kanjonen; bron svingade dem alla så snabbt så att Gwen knappast kunde andas när de flög genom luften, i ljusets hastighet mot den andra väggen på kanjonen. Gwen kollade upp och såg väggen av sten komma mot dem, och hon visste, under den stunden, att de alla skulle dö av smällen, deras kroppar skulle krossas, och den som överlevde, skulle falla ner i djupet av jorden. ”Sten, ge vika! JAG BEFALLER DIG!” skrek en röst fylld med primordial auktoritet, en röst som Gwen aldrig hade hört innan.

Hon sneglade bortåt för att se Alistair, som höll i repet, hålla ut en handflata, som var fixerad mot klippan de var på väg att åka in i. Från Alistairs handflata kom det ett gult sken, och när de kom närmare kanjonens vägg, när Gwendolyn samlade sig för smällen, så var hon chockad över vad som hände härnäst. Framför hennes ögon, så ändrades den kompakta stenen i kanjonen till snö, och nr de alla krockade, kände Gwendolyn inte hur hennes ben knäcktes, som hon hade förväntat sig. Istället kände hon hur hela hennes kropp åkte in i en vägg av ljus, fluffig snö. Det var iskallt, och det täckte hela henne, och gick in i hennes ögon, näsa och öron, men det skadade inte henne. Hon levde. Alla dinglade där, med repet hängandes från toppen av kanjonen, försjunken i en vägg av snö, och Gwendolyn kände ett starkt grepp om hennes vrist. Alistair. Hennes hand var främmande varm, trots kylan. Alistair hade på något sätt redan tagit tag i alla, och snart var alla, inklusive Krohn, på väg att dras upp av henne, när hon klättrade i repet som om de vore inget. Tillslut nådde de toppen, och Gwen kollapsade på den fasta marken, på andra sidan av kanjonen. Sekunden hon gjorde det, gick de kvarstående repen av, och det som var kvar av bron föll ner, i djupet av kanjonen.

Gwendolyn låg där, andades tungt, och var så tacksam över att vara på fast mark igen, och undrade vad som nyss hade hänt. Marken var iskall, täckt av is och snö, men det var i alla fall fast mark. Hon var inte längre på bron, och hon var vid livet. De hade klarat det. Tack vare Alistair. Gwendolyn vände sig om och kollade på Alistair med en ny känsla av förundran och respekt. Hon var mer än tacksam över att ha henne vid sin sida. Det kändes verkligen som en syster hon aldrig haft, och Gwen hade en känsla av att hon inte sett djupet av Alistairs krafter än. Gwen hade ingen idé över hur de skulle klara sig tillbaka till ringen när de var klara här, om de någonsin blev klara, om de skulle hitta Argon och klara sig tillbaka. Och när hon kisade in i väggen av förblindande snö framför henne, för att gå in i Nethervärlden, så hade hon en sjunkande känsla av att de tuffaste hindren låg framför dem.

KAPITEL TVÅ

Reece stod på den östra korsningen av kanjonen, och höll i stenräcket på bron, och kollade ner mot stupet med skräck. Hon kunde knappast andas. Hon kunde fortfarande inte tro på vad hon nyss hade sätt: ödets svärd, som satt i en sten, som föll ner över kanten, tumlande kant över kant, och svaldes tillslut av dimman. Han hade väntat och väntat, förväntat sig att höra en smäll, att höra det skaka under hans fötter. Men till hans förvåning, kom aldrig ljudet. Var kanjonen bottenlös? Var ryktena sanna? Tillslut släppte Reece räcket, med sina vita knogar, och släppte sitt andetag, och vände sig om och kollade på sin legion. Alla stod där, O´connor, Elden Conven, Indra, Serna och Krog, och de kollade också förskräckt neråt. De sju stod fastfrusna på sin plats, och ingen kunde ta in vad som nyss hade hänt. Ödets svärd; legenden som de alla hade växt upp med; det viktigaste vapnet i världen; kungarnas egendom. Och det enda som höll skölden uppe. Det hade just nu trillat ur deras grepp, och sjönk ner i glömska.

Reece kände att han hade misslyckats. Han kände att han inte bara svikit Thor, utan hela ringen. Varför kunde de inte bara ha gått där några minuter tidigare? Bara ett par meter till, och han skulle ha räddat det. Reece vände sig om och kollade mot andra sidan på kanjonen, rikets sida, och samlade sig själv. Med svärdet borta, så förväntade han sig att skölden skulle sjunka, han förväntade sig att alla rikets soldater skulle ställa sig på en sida, för att plötsligt rusa iväg och springa in i Ringen. Men en förvånande sak hände: när han kollade på, gick ingen av dem på bron. En av dem försökte, men han blev innehållslös, försvann. På något sätt, var skölden fortfarande kvar. Han förstod inte. ”Det är helt ologiskt,” sa Reece till de andra. ”Svärdet har lämnat ringen. Hur kan skölden fortfarande vara kvar? ”Svärdet har inte lämnat ringen,” föreslog O´Connor. ”Den har inte korsat den andra sidan av Ringen. Den har fallit rakt ner. Den är fast mellan två världar.” ”Men vad händer då med skölden om svärdet varken är här eller där?” frågade Elden.

Alla kollade ner i förundran. Ingen hade svaret; det var outforskat territorium. ”Vi kan ju inte bara gå härifrån,” sa Reece. ”Ringen är säker med svärdet på vår sida, men vi vet inte vad som händer om Svärdet svävar nedanför.” ”Så länge som den inte är i vårt grepp, vet vi inte om den kan sluta upp på andra sida,” la Elden till ”Det är inte en chans vi kan ta,” sa Reece. ”Ringens öde vilar på det. Vi kan inte återvända tomhänta, misslyckande.” Reece kollade ner, och kollade på de andra, bestämde. ”Vi måste hämta den,” sade han som slutsats. ”Innan någon annan gör det.” ”Hämta den?” frågade Krog förskräckt. ”Är du en dåre? Hur hade du tänkt att göra det?” Reece vände sig om och stirrade på Krog, som stirrade tillbaka, kaxig som vanligt. Krog hade blivit en riktigt tagg i Reeces sida, och trotsade alltid hans befäl, och utmanade honom med makt vid varje hörn. Reece förlorade sitt tålamod med honom.

”VI kommer att göra det,” insisterade Reece. ”genom att ta oss ner till botten av kanjonen.” De andra flämtade, och Krog höjde sina händer till sina höfter och gjorde en grimas. ”Du är galen,” sa han. ”Ingen har någonsin gått ner till botten av kanjonen.” ”Ingen vet om det ens finns en botten,” höll Serna med. ”För allt vi vet sjönk svärdet ner i ett moln, och det faller fortfarande medan vi snackar.” ”Nonsens,” kontrade Reece. ”Allting måste ha en botten. Till och med havet.” ”Även om inte botten existerar,” fortsatte Krog, ”Vad för gott för det oss om den är så långt ner att ingen av oss varken hör eller ser den? Det kan ta oss dagar att nå dit, veckor.” ”Och för att inte tala om att det knappast är en lugn vandring,” sa Serna. ”Har du inte sett klipporna?”

Reece vände sig om och övervakade klipporna, de uråldriga väggarna på kanjonen, som delvis doldes av dimman. De var raka, vertikala. Han visste att de hade rätt; det skulle inte vara lätt. Men han visste också att de inte hade något val. ”Det blir värre,” sa Reece. ”Dessa väggar är också fulla av dimma. Och även om vi når botten, kanske vi inte tar oss upp igen.” Alla stirrade förvirrat på honom. ”Då erkänner du alltså att det är galenskap att försöka,” sa Krog. ”Jag håller med om att det är galenskap,” sa Reece, med sin röst full av auktoritet och självkänsla. ”Men galenskap är vad vi är födda för. Vi är inte enbart män; vi är inte enbart män från Ringen. Vi är en speciell art: vi är soldater. Vi är krigar. Vi är legionens män. Vi tog en ed, vi svor. Vi svor att aldrig tveka från ett uppdrag för att det är för svårt eller för farligt, aldrig tveka för att ansträngningen kan skada en personligt. Det är för de svaga att gömma sig och vara fega, inte för oss. Det är vad som gör oss till krigare. Det är det som är själva essensen av tapperhet: du tar dig an en sak större än dig själv för att det är rätt sak att göra, en ärofull sak att göra, även om det verkar omöjligt. Det är trots allt inte det vi uppnår som gör någonting tappert, utan försöket. Det är större än oss. Det är vilka vi är.”

Det kom en tung tystnad när vinden svepte genom och de andra tänkte på hans ord. Tillslut gick Indra framåt. ”Jag är med Reece,” sa hon. ”Det är jag också,” la Elden till, och gick fram. ”Och jag,” sa O´Connor, och gick fram till Reeces sida. Conven ställde sig tyst bredvid Reece, och greppade hans svärdsfäste, och vände sig om och ställde sig mot de andra. ”För Thorgrin,” sa han, ”skulle jag gå till jordens ände.” Reece kände sig förstärkt över att ha sina sanna Legion-medlemmar vid sin sida, dessa människor hade blivit lika nära som hans familj, och som hade äventyrat vid hans sida till slutet av Kungariket. De fem av dem stod där och stirrade tillbaka mot de två nya medlemmarna i legionen, Krog och Serna, och Reece undrade om de skulle gå med dem.

De kunde behöva ett par extra händer; men om de ville vända tillbaka, så fick det vara så. Han tänkte inte fråga två gånger. Krog och Serna stod där, och stirrade osäkert tillbaka. ”Jag är en kvinna,” sa Indra till dem, ”som du har retat mig om förut. Och ändå står jag här, redo för en krigares utmaning, medan du står där, med alla dina muskler, och är feg.” Serna grymtade, irriterat, och drog bak sitt långa bruna hår från sina breda, smala ögon och gick fram. ”Jag kommer att gå,” sa han, ”men endast för Thorgrins skull.” Krog var den enda som stod där, röd i ansiktet och trotsig. ”Ni är idioter,” sa han. ”Allihop.” Men han gick ändå fram och ställde sig med dem. Reece, som var nöjd, vände sig om och ställde sig tillsammans med de andra vid kanjonens kant. Det fanns ingen tid att slösa.

*

Reece tog tag i sidan av klippen när han hissade sig neråt, med de andra flera meter ovanför honom, och alla gjorde en smärtsam klättring neråt, som de hade gjort i flera timmar. Reeces hjärta slog när han kämpade med att behålla fotfästet, med sina fingrar slitna och bedövade av kyla, hans fötter halkade på de hala stenarna. Han hade inte förväntat sig att det skulle vara så här svårt. Han hade kollade ner och studerat terrängen, formarna på stenarna, och hade märkt att på vissa ställe, var stenen helt rak, och det gick omöjligen att klättra där, på andra platser var den täckt av mossa; och på andra ställen hade den gropar och dylikt där man kunde placera sina fötter och händer. Han hade till och med sett en kant han kunde vila på.

Ändå verkar själva klättringen ha varit mycket svårare än vad det verkat. Dimman täckte deras syn, och när Reece svalde och kollade ner, blev det svårare och svårare att hitta ställe att sätta fötterna på. Och trots flera timmar av klättringar, kunde botten, om den existerade, inte synas. I sitt inre kände Reece en stigande rädsla, en torrhet i sin hals. En del av honom undrade om han hade gjort ett grovt misstag. Men han vågade inte att visa det för de andra. Med Thor borta, var han deras ledare nu, och han behövde vara ett bra exempel. Han visste också att tänka på sina rädslor inte skulle göra honom något gott. Han behövde visa sig stark och fokuserad; han visste att rädsla bara skulle förhindra hans egenskaper.

Reeces hand kände efter någonstans att få grepp. Han sa till sig själv att glömma vad som låg nedan och koncentrera på det som komma skall. Bara ett steg i taget, sa han till sig själv. Det kändes bättre att tänka på det sättet. Reece fick ytterligare ett stöd till foten, och tog ett steg ner, sedan ytterligare ett, och han började komma in i en rytm. ”SE UPP!” skrek någon. Reece samlade sig själv när små stenar plötsligt regnade ner runt om honom, som studsade på hans huvud och axlar. Han kollade upp och såg en stor sten komma flygande ner; han duckade och missade den precis. ”Förlåt!” skrek O´Connor neråt. ”Lös sten!” Reeces hjärta slog när han kollade tillbaka ner och försökte hålla sig lugn. Han ville verkligen veta var botten var; han sträckte sig ner, tog tag i en liten sten som hade landat på hans axel, och kollade ner och kastade den. Han kollade, för att se om det gav ifrån sig ett ljud. Det gjorde det aldrig. Hans onda aning djupnade. Det fanns fortfarande ingen uppfattning om var kanjonen slutade.

Och med sina händer och fötter som redan skakade, så visste han inte om de kunde klara det. Reece svalde, alla sorters tankar som rusade genom hans hjärna fortsatte. Tänk om Krog hade haft rätt? Tänk om det inte fanns en botten? Tänk om detta var ett idiotiskt självmordsförsök? När Reece tog ytterligare ett steg, och ilade sig ner meter för meter, så hörde han plötsligt ljudet av skrapande sten, och någon som skrek. Det kom ett oväsen bredvid honom, och han kollade och såg Elden, som började falla, glida ner bredvid honom.

Reece sträckte instinktivt ut en hand, och klarade av att ta tag i Eldens handled när hon gled förbi. Som tur vad hade Reece ett fast tag om klippan med sin andra hand, och klarade av att hålla kvar hårt i Elden, som förhindrade honom från att glida hela vägen ner. Elden dinglade, och fick inget fäste. Elden var för stor och tung, och Reece kände att hans styrka började att försvinna. Indra kom fram, rusade ner snabbt, och sträckte sig ner och tog tag i Eldens andra handled. Elden försökte tafatt ta tag i något, men fick inget fäste. ”Jag får inte tag i något!” skrek Elden, med panik i sin röst. Han sparkade vilt, och Reece var rädd att han skulle förlora sitt eget grepp och falla ner med honom.

Han tänkte snabbt. Reece tänkte på repet och krokar som O´Connor hade visat honom innan de klättrade ner, ett redskap de hade använt när de hade klättrat över murar under erövring. Ifall den kommer till användning, hade O´Connor sagt. ”O’Connor, ditt rep!” skrek Reece. ”Kasta ner det!” Reece kollade upp och såg O´Connor dra repet från sin midja, luta sig bakåt och sätta in en krok i väggen. Han hängde i den med all sin makt, testade den flera gånger, och kastade sedan ner det. Repet dinglade förbi Reece. Det kunde inte ha kommit tidigare. Eldens halkiga handflator gled ur Reeces hand, och när han började falla bakåt, så sträckte sig Elden fram och tog tag i repet. Reece höll andan, och hoppades att det skulle hålla.

Det gjorde det. Elden drog sig sakta upp, tills han tillslut fick ett starkt fotfäste. Han stod på en kant, andades tungt och var tillbaka till sin balans igen. Han andades ut en tung suck av lättnad, och det gjorde även Reece, det hade varit för nära.

*

De klättrade och klättrade, tills Reece inte visste hur mycket tid som hade passerat. Himlen blev mörkare, och Reece droppade av svett trots kylan, och det kändes som om varje stund kunde vara hans sista. Hans händer och fötter skakade våldsamt, och ljudet av hans egna andetag fyllde hans öron. Han undrade hur mycket mer han skulle klara av. Han visste att om de inte kom till botten snart, så behövde de alla stanna och vila, speciellt eftersom att natten var på väg. Men problemet var att det fanns ingenstans att stanna och vila. Reece kunde inte hjälpa att undra, att om de blev för utmattade, att de bara började att falla, en i taget. Det kom ett högt ljud från stenar, och sedan en liten lavin, tonvis av stenar regnade ner, och landade på Reeces huvud, ansikte och ögon. Hans hjärta stannade när han hörde ett skrik, ett annorlunda denna gången, ett skrik mot döden.

I hörnet av hans öga såg han en kropp, flyga förbi honom, snabbare än vad han kunde inse. Reece sträckte ut sin hand för att ta tag i honom, men allt hände så snabbt. Allt han kunde göra var att se Krog, flaxa i luften, fallandes bakåt, rakt ner i inget.

KAPITEL TRE

Kendrick satt på sin häst, bredvid Erec, Bronson och Srog, framför tusentals av män när han stod mot Tirus och riket. De hade gått rakt in i en fälla. De hade sålts av Tirus, och Kendrick insåg nu, alldeles för sent, att det hade varit ett stort misstag att lita på honom. Kendrick kollade upp mot hans högra sida, och såg tiotusentals soldater högt uppe på kullen, med sina pilar redo; på hans vänstra sida såg han lika många. Framför dem stod ännu fler. Kendricks få tusen men kunde verkligen inte strida mot detta antal soldater. De skulle bli slaktade bara genom att försöka. Och med alla dessa pilbågar dragna, så skulle minsta lilla rörelse resultera i en massaker bland hans män. Det hjälpte inte geografiskt, att vara längst ner i dalen heller.

Tirus hade valt stället för bakslaget väldigt väl. När Kendrick satt där, hjälplös, med sitt ansikte brinnande av ilska och förtrytelse, så stirrade han tillbaka på Tirus, som satt högt uppe på sin häst med ett själv-tillfredsställt leende. Bredvid honom satt hans fyra söner, och bredvid dem, en befälhavare för riket. ”Är pengar så viktigt för dig?” frågade Kendrick Tirus, som knappast stod tre meter bort, med sin röst kall som stål. ”Skulle du sälja ditt eget folk, ditt eget blod?” Tirus visade ingen ånger; han log ännu bredare. ”Ditt folk är inte mitt blod, kommer du ihåg?” sa han. ”Det är därför jag inte, enligt dina lagar, tog min brors tron.” Erec harklade av ilska. ”MacGils lagar skickar vidare tronen till sonen, inte till sin bror.” Tirus skakade sitt huvud.

”Det är obetydligt nu. Dina lagar spelar längre ingen roll. Makt vinner alltid över lag. Det är de som dikterar lagen. Och nu som du ser, är jag starkare. Vilket betyder, från och med nu, att jag skriver lagarna. Framtida generationer kommer inte att komma ihåg dina lagar. Allt de kommer komma ihåg är att jag, Tirus, var kung. Inte du och din syster.” ”Troner som tas på ett ogiltigt sätt varar aldrig,” kontrade Kendrick. ”Du kanske dödar oss; du kanske till och med övertalar Andronicus att ge dig tronen. Men både du och jag vet att du inte kommer att regera länge. Du kommer att bli sviken av samma svek du gav oss.” Tirus satt där, oförändrat. ”Då skall jag njuta av dessa få dagarna på min tron medan de varar, och jag kommer att applådera till de män som kan svika mig med lika mycket skicklighet som jag svek dig.”

”Nog med snack!” sa rikets befälhavare. ”Retirera nu eller så kommer dina män att dö!” Kendrick stirrade tillbaka, rasande, och visste att han behövde retirera, men han ville inte. ”Lägg ner era vapen,” sa Tirus lugn, med en försäkrande röst, ”och jag kommer att behandla er rättvist, som en krigare till en annan. Du kommer att vara min fånge i strid. Jag kanske inte delar tycke om dina lagar, men jag ärar krigskoden för en krigare. Jag lovar dig, du kommer inte att skadas under min tillsyn.” Kendrick kollade på Bronson, på Srog, och på Erec, som kollade tillbaka på honom. Alla satt där, stolta krigare allihop, med hästar som dansade under dem i tystnaden. ”Varför skulle vi lita på dig?” frågade Branson Tirus. ”Du har redan bevisat att dina ord inte betyder någonting. Jag har lust av att dö här på slagfältet, bara för att svepa bort det belåtna leendet från ditt ansikte.” Tirus vände sig om och skrockade mot Bronson.

”Du pratar trots att du inte ens är en MacGil. Du är en McCloud. Du har ingen rätt att avbryta i MacGils affärer.” Kendrick försvarade sin vän: ”Bronson är precis lika mycket MacGil som alla oss. Han pratar med rösten från våra män.” Tirus gnisslade sina tänder, och var klart irriterad. ”Valet är ditt. Kolla runt och se alla tusentals bågskyttar som är redo. Du har blivit överlistad. Om du ens sträcker dig mot ditt svärd, så kommer dina män att dö på fläcken. Till och med du kan se det. Det finns tider att strida, och tider för att retirera. Om du vill skydda dina män, så gör du vad vilken befälhavare som helst skulle göra. Lägg ner dina vapen.” Kendrick spände käken flera gånger, och brann inombords. Så mycket som han hatade att erkänna det, så visste han att Tirus hade rätt. Han kollade runt och visste att om en liten stund skulle alla hans män vara döda om de försökte att slåss. Så mycket som han ville strida, så vore det ett själviskt val; och hur mycket han än hatade Tirus, så kände han att han sa sanningen, och att hans män inte skulle skadas. Så länge som de levde, så kunde de slåss en annan dag, på en annan plats, på ett annat stridsfält.

Kendrick kollade på Erec, en man han hade kämpat sida vid sida med, oräkneliga gånger, mästaren av Silver, och han visste att han tänkte samma sak. Det var annorlunda att vara ledaren än att vara en krigare: en krigare kunde slåss med oansvarig övergivenhet, men en ledare behövde tänka på de andra först. ”Det finns en tid för vapen, och en tid för att återvända,” skrek Erec. ”Vi kommer att ta dig för dina ord som en krigare, att våra män inte ska skadas, och på det villkoret, kommer vi att lägga ner våra vapen. Men om du strider mot vårt ord, må Gud vila din själ, så kommer jag hämnas varenda en av mina män.”

Tirus nickade nöjt, och Erec sträckte sig fram och släppte sitt svärd och skidan ner mot marken. Det landade med ett kling. Kendrick gjorde likadant, även Bronson och Srog, och varenda en gjorde det motvilligt, trots att de visste att det var det enda smarta. Bakom dem kom höga kling från tusentals vapen, alla föll genom luften och landade på vintermarken, alla Silvers, MacGils och Silesianer som återvänder. Tirus log brett. ”Hoppa nu av hästarna,” befallde han. En i taget hoppade de ner och ställde sig bredvid sina hästar. Tirus hånlog och njöt av sin seger. ”Under alla år var jag flykting till de Övre öarna, jag avundade Kungens hall, min äldre bror, all hans makt. Men vilken MacGil har makten nu?” Makten av svek är ingen makt alls,” sa Bronson tillbaka.

Tirus skrockade och nickade mot sina män. De rusade fram och band alla deras vrister med rep. De började att bli dragna framåt, de tusentals som nu var fångar. När Kendrick drogs, började han plötsligt att tänka på sin bror, Godfrey. De hade alla stuckit iväg tillsammans, ändå hade han inte sett honom eller hans män någonstans sedan dess. Han undrade om de på något sätt klarat av att rymma? Han bad om att de skulle möta ett bättre öde än vad de gjorde. På något sätt var han optimistisk. Med Godfrey, visste ingen.

KAPITEL FYRA

Godfrey red fram framför sina män, med Akorth, Fulton och hans Silesianska general bredvid sig, och kungarikets befälhavare som han hade betalat liberalt. Godfrey red med ett brett leende, mer nöjd när han kollade ut och såg mängden av kungarikets män, flera tusen män starka, som red bredvid dem och gick med honom. Han tänkte med tillfredsställde på lönen han hade gett dem, de oändliga säckarna med guld, och han tänkte på deras miner, och var lättad över att deras plan hade fungerat. Han hade inte varit säker förrän den sista stunden, och för första gången så andades han lätt. Det fanns många sätt att vinna en strid, och han hade trots allt segrat utan att spilla en enda droppe blod. Kanske hade det inte gjort honom lika ridderlig eller modig som de andra krigarna. Men det gjorde honom fortfarande lyckad.

Och vid slutet var det väl ändå det som var målet? Han skulle hellre behålla alla sina män med en liten bit muta, än att se hälften mördas i någon oansvarsfull akt av ridderlighet. Det var kanske bara han. Godfrey hade arbetat hårt för att lyckas med det han hade. Han använde alla sina svarta marknaden-kontakter genom bordellerna, gränderna och barerna, för att ta reda på vem som hade sovit med vem, vilka bordeller som rikets befälhavare frekvent använde i Ringen, och vilka av rikets befälhavare som var öppna mot mutor. Godfrey hade djupare smyg-kontakter än de flesta, och han hade spenderat nästan hela sitt liv för att skaffa dem, och nu hade de kommit till nytta. Det hade inte heller skadat att han hade betalat dessa kontakter vän. Tillslut hade hans fars guld kommit till användning. Fortfarande var Godfrey inte säker på om de var pålitliga, inte förrän denna stund. Det fanns ingen som kunde sälja en som en tjuv kunde, och han hade tagit chansen som funnits. Han visste att det var ett litet mynt-kast, att dessa människor endast var lika pålitliga som det guldet de fick betalt. Men han betalade dem med väldigt fint guld, och de hade visat sig att vara mer pålitliga än vad han hade trott.

Självklart hade han ingen aning hur länge Rikets trupper skulle vara lojala. Men de hade i alla fall tagit sig ur en strid, och just nu, var de på hans sida. ”Jag hade fel om dig,” sa en röst. Godfrey vände sig om för att se en Silesiansk general komma upp bredvid honom med en blick av beundran. ”Jag tvekade på dig, det måste jag erkänna. Det var genialt. Jag kommer inte att tveka över dig igen.” Godfrey log tillbaka, och kände sig rättfärdigad. Alla generalerna, alla de militära typerna, hade tvekat på honom under hela hans liv. I hans fars hallar, en hall för krigare, hade han alltid sett ner på med förakt. Nu, tillslut, såg de att han, på sitt eget sätt, var lika bra som de var.

”Oroa dig inte,” sa Godfrey. ”Jag ifrågasätter mig själv. Jag lär mig medan jag går. Jag är inte en befälhavare, och jag har inte min mästarplan annat än att överleva på det sätt jag kan.” ”Och vart ska vi nu?” frågade generalen. ”Vi ska gå med Kendrick, Erec och de andra, och göra vad vi kan för att hjälpa dem.” De red, tusentals av dem, och en obekväm allians bredvid rikets män, och Godfrey rusade upp och ner för kullarna, genom långa, torra slätter, rakt mot byn där Kendrick hade sagt att de skulle mötas. När de red rusade miljontals tankar genom Godfreys huvud. Han undrade hur det hade gått för Kendrick och Erec; hur många färre de skulle vara; och han undrade hur det skulle vara i nästa strid, en riktig strid. Det kunde längre inte undvikas. Han hade inga fler trick i sin ärm, och inget mer guld.

Han svalde nervöst. Han kände att han inte hade samma nivå av mod som alla de andra verkade ha, alla verkade vara föda med det. Alla andra verkade vara orädda i strid, och till och med i livet. Men Godfrey erkände att han var rädd. När det väl gällde, mitt i striden, så visste han att han inte skulle smita. Men han var klumpig och pinsam; han hade inte de skickligheter som de andra hade, och han visste inte hur många gånger han skulle räddas på grund av att han hade tur. De andra verkade inte bry sig om de dog, alla verkade vara villiga att ge deras liv för ära. Godfrey uppskattade ära. Men han älskade livet ännu mer. Han älskade sin öl, sin mat och även nu, kände han hur magen kurrade, en vilja att dra sig tillbaka till baren någonstans. Ett liv i strid var inget för honom.

Men Godfrey tänkte på Thor, som var där ute någonstans, fångad; han tänkte på alla hans släktingar som kämpade för deras sak, och han visste att det var hans ära, hur han än ville göra. De red, och red, och red, och tillslut red de upp för en kulle, och hade en svepande utsikt över dalen som spred ut sig framför dem. De stannade, och Godfrey kisade in mot den bländande solen, och försökte att urskilja allt han såg framför honom. Han höjde sin hand för att skydda sina ögon, och kollade förvirrat ut. Sedan, till hans fruktan, blev allt klart. Godfreys hjärta stannade: nedanför, drogs tusentals av Kendricks, Erecs och Srogs män bort, bundna som fångar. Detta var den kraft som han skulle mötas med. De var helt omringade, av tio gånger fler soldater. De gick till fots, med sina vrister bundna, alla fångar, alla blev ledda därifrån. Godfrey visste att Kendrick och Erec aldrig skulle retirera om de inte hade en god anledning.

Det såg ut som om de hade blivit lurade. Godfrey frös, och fick en plötslig panik. Han undrade hur detta hade skett. Han hade förväntat sig att se alla mitt i en jämn strid, han hade förväntat sig att rusa in och gå med deras kraft. Men nu, försvann de istället in i horisonten, redan en halvdags ritt därifrån. Rikets general red upp bredvid Godfrey och skrockade. ”Det ser ut som om dina män hr förlorad,” sa rikets general. ”Det var inte en del av vår deal.” Godfrey vände sig till honom, och såg hur nervös generalen verkade vara. ”Jag betalade dig väl,” sa Godfrey, som var nervös, men tvingade sig själv att ha en självsäker röst, eftersom han kände att hans deal föll i bitar. ”Och du lovade att gå med mig för min sak.” Men rikets general skakade på huvudet. ”Jag lovade att gå med i strid, inte ett självmordsförsök. Mina få tusen män kommer inte att gå upp mot en hel bataljon från Andronicus.” Vår deal har förändrats. Du kan bekämpa dem själv, och jag behåller ditt guld.”

Rikets general vände om och skrek när han kickade sin häst och red bort i den andra riktningen, och hans män följde efter. De försvann snart ner på andra sidan dalen. ”Han har vårt guld!” sa Akorth. ”Ska vi genskjuta honom?” Godfrey skakade på huvudet och kollade när de red iväg. ”Och vad för bra saker skulle det leda till?” Guld är guld. Jag tänker inte riskera våra liv för det. Låt honom gå. Det finns alltid mer. Godfrey vände sig om och kollade mot horisonten, den försvinnande gruppen av Kendrick och Erecs män, som han brydde sig mer om. Nu utan sin backup, var han mer isolerad än innan. Han kände att hans plan föll i bitar runt om honom.

Nu då?” frågade Fulton. Godfrey skakade på axlarna. ”Jag har ingen aning,” sa han. ”Det är inte meningen att du ska säga så,” sa Fulton. ”Du är en befälhavare nu.” Men Godfrey skakade på axlarna igen. ”Jag talar sanning.” ”Dessa krigarsaker är svåra,” sa Akorth, och kliade sig på magen medan han tog av sin hjälp. ”Det verkar inte funka som du har förväntat dig, eller hur?” Godfrey satt där på sin häst, skakade på sitt huvud, och undrade över vad han skulle göra. Han hade blivit given en hand som han inte hade förväntat sig, och han hade ingen plan. ”Ska vi vända?” frågade Fulton. ”Nej,” hörde Godfrey sig själv säga, och överraskade sig själv. De andra vände sig om och kollade på honom chockat. Andra gick närmare för att höra hans order. ”Jag kanske inte är en stor krigare,” sa Godfrey. ”Men det är mina bröder där ute. De är fångatagna. Vi kan inte vända. Även om det betyder döden. ”Är du galen?” sa den Silesianska generalen. ”Alla Silvers krigare, MacGils, Silesianerna, alla de, kunde inte kämpa mot rikets män. Hur tror du att ett få tusen av våra män, under ditt befäl, kommer att göra det?

Godfrey vände sig mot honom irriterat, han var trött på att folk tvekade på honom. ”Jag sa aldrig att vi skulle vinna,” kontrade han. ”Jag sa att det är den enda rätta saken att göra. Jag tänker inte överge dem. Om du vill vända om och gå hem, gör då det. Jag kommer att attackera dem själv.” ”Du är en oerfaren befälhavare,” sa han skrockande. ”Du vet inte vad du talar om, du kommer att leda dessa män in i en säker död.” ”Det gör jag,” sa Godfrey. ”Det är sant. Men du lovad att aldrig tveka på mig igen. Och jag vänder inte om.” Godfrey red flera meter framåt och upp för en backe, så att han kunde synas av alla sina män.

”MÄN!” skrek han med en brummande röst. ”Jag vet att ni inte känner mig som en prövad och sann befälhavare, som ni känner Kendrick, eller Srog, eller Erec. Och de är sant, jag har inte de talangerna. Men jag har hjärta, i alla fall vid ett tillfälle. Och det har ni också. Vad jag vet så är det våra bröder där ute, tillfångatagna. Och jag själv skulle hellre inte leva än att se dem tas ifrån oss framför våra egna ögon, och sen gå hem om hundar till våra städer och vänta på att Riket kommer och dödar oss också. Va säkra på det: de kommer att döda oss någon dag. Vi kan alla gå ner dit nu, via fots, och strida, att jaga fienden som fria män, eller så kan vi gå hem med skam och oära. Valet är ditt. Rid med mig, och lev eller inte, men du kommer att rida in i ära!”

Det kom ett skrik från hans män, så entusiastiskt så att det förvånade Godfrey. Alla höjde sina svärd högt upp i luften, och gav honom mod. Det fick också Godfrey att inse verkligheten i vad han nyss sa, och han var lite chockad av sina egna ord. Hans eget mod var skrämmande även för honom. När männen hoppade upp på sina hästar, förberedda sina vapen, och gjorde sig redo för den sista attacken, så kom Akorth och Fulton upp bredvid honom. ”En drink?” frågade Akorth. Godfrey kollade ner och såg honom sträcka sig efter en säck med vin, och han tog den från Akorths hand; han kastade sitt huvud bak och drack och drack, tills han nästan drack allt där i, och han slutade knappt för att hinna andas. Tillslut torkade Godfrey sin mun med baksidan av sin hand och gav tillbaka den.

Vad har jag gjort? Undrade han. Han hade lagt sig, och de andra, in i en strid som han inte kunde vinna. Hade han tänkt klart? ”Jag trodde inte att du hade det i dig,” sa Akorth, och klappade honom hårt på ryggen när han böjde sig fram. ”Vilket tal. Bättre än teater!” ”Vi skulle ha sålt biljetter!” stämde Fulton in. ”Jag antar att du inte har hälften fel,” sa Akorth. ”Bättre att dö på våra fötter än på våra ryggar.” ”På ryggarna är dock kanske inte helt fel, om det är på en bordell,” la Fulton till. ”Lyssna, Lyssna!” sa Fulton. ”Eller att dö med en mugg öl i våra händer och våra huvuden lutade bakåt!” ”Det hade inte varit helt fel,” sa Akorth och drack. ”Men efter en stund antar jag, skulle det bli tråkigt,” sa Fulton. ”Hur många muggar kan en man dricka, och hur många kvinnor kan en man sova med?” ”Jadu, många, om du tänker på det,” sa Akorth. ”Trots det, så antar jag att det skulle vara roligare att dö på ett annorlunda sätt. Inte så tråkigt.” Akorth suckade. ”Om jag överlever detta, så ger det oss i alla fall en anledning att verkligen ta en drink. För en gång i våra liv, så har vi förtjänat det!”

Godfrey vände sig om, och försökte att stänga av Akorths och Fultons snack. Han behövde koncentrera sig. Tiden hade kommit för honom att bli en man, att lämna skämten och baren bakom sig; för att göra riktiga val, som påverkade riktiga män i den riktiga världen. Han kände en tyngt på honom; han kunde inte hjälpa att undra om detta var sin far han kände. På något konstigt sätt, hur mycket han än hatat mannen, så började han att sympatisera med sin far. Och kanske till och med, få hans ära, att bli som honom. Godfrey kände sig reda yr, med vinden i sitt hår, och vinet som var på väg till hans huvud, när han rusade mot en säker död, och han undrade vad i hela friden han hade gett sig in i.

KAPITEL FEM

Thor satt på sin häst, med sin far vid sin sida, McCloud på sin andra, och Rafi stod nära. Bakom dem satt tiotusentals soldater från Riket, huvud-divisionen av Andronicus armé, med bra disciplin och som tålmodigt väntade på Andronicus order. Alla stod på en kant, kollade upp mot höjderna, med deras toppar som var täckta av snö. Ovanpå bergen var McClouds stad, Höglandia, och Thor spände sig när han såg tusentals av trupper gå ut ur staden och rida mot dem, beredda för strid. ”Detta var inte MacGils män; de var soldater från Riket. De hade en rustning som Thor kände igen; när Thor tog ett stadigare grepp om sitt svärd, så var han inte säker på exakt vilka de var, eller varför de attackerade. ”McClouds, mina tidigare män,” förklarade McCloud till Andronicus.” Alla är bra McCloud soldater. Alla än som jag tränat och kämpat med.” ”Men nu har de vänt sig mot dig,” observerade Andronicus. ”De attackerar, och möter dig i strid.” McCloud skrockade, han saknade ett öga, och halva hans ansikte var täckt med Rikets sigill, det såg groteskt ut.

”Jag är ledsen min lord,” sa han. ”Det är inte mitt fel. Det är min son, Bronson. Han har vänt mitt folk mot mig. Om det inte vore för honom, skulle de alla vara med mig just nu för en stor sak.” ”Det är inte på grund din pojke,” rättade Andronicus, med stål i sin röst, som vände sig mot honom. ”Det r för att du är en svag befälhavare och en svag far. Misslyckandet i dig är misslyckandet i din son. Jag borde ha vetat att du inte klarar av att kontrollera dina egna män. Jag skulle ha dödat dig för länge sedan.” McCloud svalde nervöst. ”Min lord, du borde också tänka på att de inte bara slåss mot mig, utan dig också. De vill ta bort Ringen från Riket.” Andronicus skakade sitt huvud, och pillade på sitt halsband med krympta huvuden. ”Men du är på min sida nu,” sa han. ”Så att kämpa mot mig är att kämpa mot dig också.”

McCloud drog sitt värd, och pekade mot den mötande armén. ”Jag ska slåss mot, och döda varenda en av mina egna män,” konstaterade han. ”Jag vet att du kommer det, ” sa Andronicus. ”Om du inte gör det, så gör jag det själv. Jag behöver inte din hjälp, mina män kommer att göra mer skada än du någonsin kan drömma om, speciellt när de leds av min egen son, Thornicus.” Thor satt på sin häst, och hörde svagt deras konversation, men samtidigt hörde han ändå ingenting. Han var i en dvala. Hans sinne svävade med gamla tankar som han inte kände igen, tankar som pulserade genom hans hjärta och fortsatte att påminna honom om den trohet som han var skyldig sin far, hans plikt att slåss för Riket, av hans öde som son av Andronicus.

Tankarna flög rundor åter och åter igen i hans hjärna, och hur mycket han än försökte, så kunde han inte rensa sina tankar, för att tänka sina egna tankar. Det var som om han hade tagits gisslan av sin egen kropp. När Andronicus pratade, så blev varje ord i Thors tanke ett förslag, sen en order. Sedan på något sätt, blev det hans egna tankar. Thor kämpade, en liten del av honom försökte att bli av med dessa invaderande tankar, för att nå någon slags klarhet. Men desto mer han kämpade, desto svårare blev det.

När han satt där på sin häst, och såg den inkommande armén galoppera över slätterna, så kände han blodet i ådrorna flöda, och allt han kunde tänka på var sin lojalitet till sin far, hans behov av att krossa alla som stod i hans vars väg. På ödet att styra Riket. ”Thornicus, hör du mig?” sa Andronicus. ”Är du beredd att bevisa dig själv i strid för din far?” ”Ja far,” svarade Thor och stirrade rakt fram. ”Jag strider mot den som strider mot dig.” Andronicus log bredd. Han vände sig om mot sina män. ”MÄN!” brummade han. ”Tiden har kommit att stå mot fienden, att rensa Ringen på dess överlevande rebeller en gång för alla. Vi kommer att börja med dessa McCloud män som vågar trotsa oss. Thornicus, min son, kommer att leda oss in i striden. Ni kommer att följa honom som ni följer mig. Ni kommer att ge era liv för honom, som ni vore för mig. Sviker ni honom sviker ni mig!”

”THORNICUS!” skrek Andronicus. ”THORNICUS!” kom ett eko från kören av tio tusentals av Rikets trupper bakom dem. Thor, som var stärkt, höjde sitt nya svärd högt, Rikets svärd, det som hans älskade far hade gett honom. Han kände en kraft välla genom det, kraften av hans blodlinje, av hans folk, och av allt han ville bli. Tillslut var han hemma, tillbaka med sin far, återigen. För sin far, så skulle Thor göra allt. Till och med kasta sig in i döden. Thor skrek ett högt krigsrop när han kickade hästen och rusade ner för kullen, den första i strid. Bakom honom kom ett högt stridsrop när tiotusentals män följde efter, alla av dem beredda att följa Thornicus in i döden.

KAPITEL SEX

Mycoples satt böjd, intrasslad innanför Akrons nät, och kunde inte sträcka sig för att flaxa med sina vingar. Hon satt vid rodret på Rikets skepp, och kämpade, men hon kunde inte lyfta sin haka, röra sina armar, eller fälla ut sina klor. Hon hade aldrig känt sig sämre i hela sitt liv, aldrig haft en sådan saknad efter frihet, efter styrka. Hon var ihoprullad till en boll, blinkade långsamt förtvivlad, mer för Thor än för sig själv. Mycoples kunde känna Thors energi, även från det enorma avståndet, trots att skeppet seglade över havet, och de rullade upp och ner för de enorma vågorna, hennes kropp steg och föll när vågorna kraschade upp på däck. Mycoples kunde känna att Thor förändrades, han blev någon annan, en man hon inte kände.

Hennes hjärta krossades. Hon kunde inte hjälpa att det kändes som om hon hade svikit honom. Hon försökte att kämpa återigen, och ville verkligen ta sig till honom, för att rädda honom. Men hon kunde bara inte ta sig fri. En gigantisk våg kraschade upp på däck, och det skummande vattnet från Tartuvian, gled förbi nätet, och fick henne att glida iväg och slå i sitt huvud i skrovet. Hon kröp ihop och morrade, hon hade varken humöret eller styrkan som hon brukade ha. Hon var undergiven till sitt nya öde, och visste att hon skulle tas iväg och dödas, eller värre, att leva i fångenskap. Hon brydde sig inte vad det blev av henne. Hon ville bara att Thor skulle vara okej. Och hon ville ha en chans, en sista chans, att hämnas på de som attackerade henne.

”Där är hon! Hon har glidit över halva däcket!” sa en av Rikets soldater högt. Mycoples kände en plötsligt smärta på den känsliga fjällen i hennes ansikte, och så såg hon två av Rikets soldater, med spjut som var tio meter långa, och stå och peta på henne genom ett säkert avstånd genom nätet. Hon försökte att rusa mot dem, men nätet höll ner henne. Hon morrade när de petade på henne igen och igen, skrattande, och hade klart roligt. ”Hon är inte så läskig nu, eller hur?” frågade den ena den andra. De andra skrattade, och petade på henne med spjutet nära hennnes öga. Mycoples flyttade sig vid sista sekunden för att undvika att bli blind. ”Hon är lika harmlös som en fluga,” sa en. ”Jag har hört att se ska visa upp henne i Rikets nya huvudstad.” ”Det är inte vad jag har hört,” sa en annan. ”Jag har hört att de ska dra av hennes vingar och tortera henne för all skada hon gjorde mot våra män.” ”Jag önskar att jag hade varit där och sett det.” ”Behöver vi verkligen leverera henne hel?” frågade en. ”Orders.” ”Men jag förstår inte varför vi inte kan lemlästa henne lite. Trots allt behöver hon väl inte båda ögonen?” De andra skrattade. ”Nu när du säger det på detta sätt så nej det antar jag inte,” svarade han. ”Kör hårt, ha kul.” En av männen kom närmare och höjde sitt spjut. ”Stå stilla nu lilla flicka,” sa soldaten.

Mycoples ryckte till, hon var hjälplös nu när soldaten förberedde sig för att spetsa hennes öga med det långa spjutet. Plötsligt kom ytterligare en våg över kanten; vattnet fällde soldaterna, och soldaten gled rakt mot hennes ansikte, med ögon fulla av terror. I en gigantisk ansträngning, klarade Mycoples av att lyfta en klo högt nog för att tillåta att soldaten skulle glida förbi; och när han gjorde det, så drog hon ner honom i sin hals och åt honom.

Han skrek och blodet sprutade överallt, och blandades med vattnet när han dog under henne. Mycoples kände en svag känsla av tillfredsställelse. De återstående soldaterna från Riket vände sig om och sprang, skrikandes efter hjälp. Inom en liten stund, kom ett dussin soldater från Riket, och alla hade långa spjut. ”Döda besten!” skrek en av dem. Alla gick fram för att döda henne, och Mycoples kände att de var säkra på att de skulle göra det. Mycoples kände en plötslig ilska brinna inom henne, olikt något hon aldrig känt. Hon stängde sina ögon och bad till gud att hon skulle få en sista uns med styrka. Långsamt kände hon en stor värme i hennes mage som reste upp i halsen. Hon lyfte sin mun och röt. Till hennes förvåning så vällde det ut eld.

Flammorna reste genom nätet, och trots att de inte förstörde Akron, så var det fortfarande en väg av eld som svärmade runt de dussin män som kom mot henne. Alla skrek när deras kroppar började att brinna; de flesta kollapsade på däck, och de som inte, hoppade direkt ner i havet. Mycoples log. Dussin fler soldater kom närmare, med svingade klubbor, och Mycoples försökte spruta eld igen. Men denna gången fungerade det inte. Gud hade svarat hennes bön, och han hade gett henne en en-gångs välsignelse. Men nu, var det inget mer hon kunde göra. Hon var tacksam, för vad hon hade. Dussin av soldater klev upp på henne och slog henne med klubbor, och långsamt kände Mycoples att hon började sjunka, lägre och lägre, och hennes ögon stängdes. Hon rullade ihop sig själv, och undrade om hennes liv på jorden hade kommit till ett slut. Snart, var hennes värld ett svart hål.

KAPITEL SJU

Romulus stod på kanten av ett massivt skepp, skrovet var målet i svart och guld och flaggorna viftade på Rikets flagga, ett lejon med en örn i sin mun, som flaxade modigt i vinden. Han stod där med händerna på sina höfter, med sin breda muskulära kropp, som nästan såg rotad ut vid däck, och stirrade ut på det böljande vattnet i Ambrek. På håll, som precis gick att se, var stranden i Ringen. Äntligen. Romulus hjärta jublade av förväntan när han la sina ögon på Ringen för första gången.

På hans skepp seglade hans bästa, handplockade män, flera dussin av dem, och bakom dem seglade tusentals av de finaste skeppen från Riket som fanns. En stor armada fyllde havet, alla seglade med banderollen från Riket. De hade seglat en lång väg, cirkulerat runt Ringen, beslutsamma över att landa på McClouds sida. Romulus planerade att gå in i Ringen själv, smyga upp mot sin gamla boss, Andronicus, och avrätta honom när han minst förväntade sig det. Han log vid tanken. Andronicus hade ingen idé om makten eller kunnandet av hans andra befäl, och han skulle lära sig det hårda sättet. Han skulle aldrig ha underskattat honom. Gigantiska vågor rullade förbi, och Romulus fryste i av den kalla sprayen som kom i hans ansikte.

I hans armar höll han i den magiska manteln som han hade fått tag på i skogen, och han kände att den skulle fungera, den skulle ta honom genom kanjonen. Han visste att, när han tog på den, skulle han bli osynlig, och kunna gå genom Skölden för att korsa Ringen ensam. Hans uppdrag skulle kräva uthållighet, vetande och överraskning. Hans män kunde såklart inte följa med, men han behövde ingen av dem: när han väl var inne, så skulle han hitta Andronicus män, Rikets män, och övertala dem till hans sak. Han skulle dela på dem och skapa sin egen armé, sitt eget civila krig. Torts allt älskade Rikets soldater Romulus så mycket som de älskade Andronicus. Han skulle använda Andronicus män mot honom.

Romulus skulle sen hitta en MacGil, ta honom över kanjonen, som manteln klarade av, och om legenden var sann, så skulle Skölden gå sönder. Med skölden nere, så skulle han samla alla sina män, och hela flottan skulle välla in, och de skulle krossa Ringen för gott. Och då skulle Romulus tillslut vara en den ensamma härskaren i universum. Han andades djupt. Han kunde nästan känna det nu. Han hade slåtts hela sitt liv för denna stund. Romulus kollade upp mot den blodröda himlen, den andra solnedgången, en gigantisk boll i horisonten, som glödde ljusblått denna tiden på dagen. Det var den tiden på dagen som Romulus bad till sina gudar, Guden av Landet, Guden av Havet, Guden av Himlen, Guden av Vinden, och mest av allt Guden av Krig. Han visste att han behövde prisa honom mest.

Han var förberedd: han hade offrat många slavar, och veta att deras spillda blod skulle ge honom krafter. Vågorna kraschade runt honom när de närmade sig stranden. Romulus väntade inte på de andra att sänka sina rep, utan hoppade från skrovet så fort båten rörde sand, och han föll nästan 5 meter och landade på sina fötter, med vatten upp till midjan. Han ryckte inte ens till. Romulus spatserade på stranden som om han ägde den, med sina fotspår tunga i sanden. Bakom honom sänkte hans män repen och alla började att ta sig ner för båtarna, när en båt efter en annan kom fram. Romulus övervakade sitt verk och han log. Himlen började att mörkna, och han hade kommit fram till stranden vid den perfekta tidpunkten för att offra. Han visste att han hade gudarna att tacka för detta. Han vände sig om och ställde sig mot sina män.

”ELD!” skrek Romulus. Hans män skyndade sig för att bygga en stor brasa, 5 meter hög, en massiv hög av trä låg redo, som ville tändas, och sprida formen av en stjärna med tre spetsar. Romulus nickade, och hans män drog fram ett dussin slavar som var bundna vid varandra. De bands fast runt om brasan med rep som säkrade det. De stirrade tillbaka med blickar fylld av panik. De skrek och vred sig, skrämda, och såg att facklorna var redo och insåg att de skulle brännas levande. ”NEJ!” skrek en av dem. ”Snälla! Jag ber dig! Inte detta. Vad som helst förutom detta!” Romulus ignorerade dem. Istället vände han sin rygg mot alla, tog flera steg framåt, öppnade sina breda armar och böjde sin nacke upp mot himlen. ”OMARUS!” skrek han. ”Ge oss ljus för att se! Acceptera mitt offer ikväll. Va med mig på min resa in i Ringen. Ge mig ett tecken. Låt mig veta om jag kommer att lyckas!”

Romulus sänkte sina händer, och när han gjorde det, rusade hans män framåt och kastade facklorna i träet. Hemska skrik res, när alla slavarna brändes levande. Gnistor flög överallt, och Romulus stod där, med ansiktet upplyst av elden, och såg på spektaklet. Romulus nickade, och hans män släpade fram en gammal kvinna, utan ögon, och med rynkigt ansikte, hennes kropp var helt hopskrynklad. Flera män bar henne på en vagn, och hon lutade sig fram mot elden. Romulus väntade på henne med tålamod, väntade på hennes profetia. ”Du kommer att lyckas,” sa hon. ”Om du inte ser att solarna går ihop.” Romulus log brett, Att solarna går ihop? Det hade inte hänt på tusen år.

Han var lättad, en varm känsla flödade i hans bröst. Det var allt han behövde höra. Gudarna var med honom. Romulus tog tag i sin mantel, hoppade upp på sin häst och kickade den hårt, och började ensam att galoppera över sanden, mot vägen som ledde till den Östra korsningen, över kanjonen och snart, var han inne i självaste ringen.

KAPITEL ÅTTA

Selese gick genom det som återstod av stridsfältet, med Illepra vid sin sida, och de gick igenom kropp efter kropp, och letade efter livstecken. Det hade varit en lång, tuff resa från Silesien, när de två höll ihop, och följde armén som nu verkade vara skadad och död. De skilde sig från de andra helarna och hade blivit nära vänner, och de fick kontakt via motgångarna. De hade en naturlig gravitation mot varandra, båda var lika gamla, de liknade varandra, och det viktigaste, de var båda kära i en MacGil pojke. Selese älskade Reece, och Illepra, trots att hon inte ville erkänna det, var kär i Godfrey.

De hade gjort deras bästa för att hänga med självaste armén, som tog sig in och ut från fält och skogar och leriga vägar, och letade konstant efter skadade MacGils. Tyvärr var det inte svårt att hitta dem; de fyllde landsbygden i överflöd. I vissa fall kunde Selese hela dem; men i alldeles för många fall, var det bästa hon och Illepra kunde göra var att plåstra om deras sår och ge dem smärtstillande i form av elixir, och låta dem dö fridfullt. Det var hjärtskärande för Selese. Hon hade varit en helare i en liten stad hela hennes liv, hon hade aldrig behövt ta itu med något i denna mängd eller dödlighet. Hon brukade hantera små skrapsår, skärsår, och sår, och kanske en och annat bett från en Forsyth. Men hon var inte van vid allt blod, och all död, Det gjorde henne verkligen sorgsen.

I hennes yrke, så längtade Selese efter att hela folk, och se dem må bra; men ända sedan hon lämnat Silesia, så hade hon inte sett något annat än oändliga spår av blod. Hur kunde män göra så här mot varandra? Dessa skadade var alla söner för någon: pappor och makar. Hur kunde människan vara så grym? Selese blev ännu mer hjärtkrossad när hon inte kunde hjälpa varje person hon stötte på. Hennes saker var begränsade till vad hon kunde bra, och med tanke på deras långa vandring, så var det inte mycket. De andra helarna från kungariket var utspridda, alla runt om i Ringen; de var armé för sig själva, men de kunde inte sträcka sig långt, och de hade inte mycket saker. Utan funktionsdugliga vagnar, hästar, och ett team som hjälpte till, så var det inte mycket de kunde transportera. Selese stängde sina ögon och andades djupt medan hon gick, hon såg ansiktena av de skadade blixtra framför henne. Alldeles för många gånger hade hon sett dödligt skadade soldater skrika i smärta, hon hade sett deras ögon dimma igen, och hon gav dem Blatox.

Det var en effektiv smärtstillare och ett effektivt lugnande. Men det kunde inte läka ett varigt sår, eller stoppa en infektion. Utan alla hennes saker, var dock det, det bästa hon kunde göra: Det fick henne att vilja gråta och skrika samtidigt. Selese och Illepra satte sig på knä framför en skadad soldat, ett par meter från varandra, och båda sydde ihop ett sår med nål och tråd. Selese hade blivit tvingad att använda denna nål alldeles för många gånger, och hon önskade att hon hade en ren. Men hon hade inget val. Soldaten skrek i smärta när hon sydde långa vertikala stygn i ett sår på hans biceps som inte verkade vilja stängas, och fortsatte att blöda.

Selese pressa med sin handflata, och försökte att minska blodflödet. Men det var en förlorande strid. Om hon hade nått fram till denna soldat endast en dag tidigare, så hade såret kunnat läka. Men nu var hans arm grön. Hon började att avvärja det oundvikliga. ”Du kommer att klara dig bra,” sa Selese till honom. ”Nej det kommer jag inte,” sa han och stirrade på henne med en blick full av död. Selese hade sett den blicken alldeles för många gånger redan. ”Berätta, kommer jag att dö?” Selese tog ett djupt andetag och höll kvar det. Hon visste inte hur hon skulle svara. Hon hatade att vara oärliga. Men hon kunde bara inte säga det till honom. ”Vårt öde är i våra skapares händer,” sa hon. ”Det är aldrig för sent för någon av oss. Drick.” sa hon och tog en liten kork av Blatox från portionsflaskorna i midjan, och satte hans läppar mot den och strök han i pannan.

Hans ögon rullade bakåt, och suckade fridfullt för första gången. ”Det känns bra,” sa han. En kort stund senare, stängdes hans ögon. Selese kände en tår rinna ner för hennes kind, och torkade snabbt bort den. Illepra var klar med sin skadade, och de gick båda upp och fortsatte att gå längs den oändliga stigen tillsammans, och passerade lik efter lik. De gick österut, och följde armén. ”Gör vi ens någonting här?” frågade Selese tillslut efter en lång tystnad. ”Självklart,” svarade Illepra. ”Det verkar inte så,” sa Selese. ”Vi har räddat så få, och förlorat så många.” ”Och de få då?” kontrade Illepra. ”Är inte de värda någonting? Selese tänkte. ”Självklart är dem det,” sa hon. ”Men de andra?” Selese stängde sina ögon och försökte att föreställa sig dem; men det var bara suddiga ansikten nu. Illepra skakade sitt huvud. ”Du tänker på fel håll. Du är en drömmare. Alldeles för naiv. Du kan inte rädda alla. Vi startade inte detta krig. Vi plockar bara upp resterna efter det.”

De fortsatte att gå i tystnad, fortsatte att röra sig österut, förbi fält av kroppar. Selese var i alla fall glad över Illepras sällskap. De hade gett varandra sällskap och tröst, och hade delat deras expertis och botemedel längs vägen. Selese var förbluffad över Illepras breda sortiment av örter, vissa hade hon aldrig stött på; Illepra blev sedan överraska med de unika salvorna som Selese hade hittat i en liten by. De kompletterade varandra bra. När de marscherade, och letade efter döda kroppar igen, så landade Seleses tankar på Reece. Trots allting runt om henne, så kunde hon inte få ur honom ur sina tankar. Hon hade rest hela vägen från Silesia för att hitta honom, för att vara med honom.

Men deras öden hade delat på dem för tidigt, detta dumma drog dem åt två olika håll. Hon undrade varje stund om Reece var säker. Hon undrade exakt var i stridsfältet han var. Och med varje lik hon passerade, så kollade hon snabbt på ansiktet med en känsla av rädsla, hoppades och bad att det inte var Reece. Hennes mage knöt sig vid varje kropp som hon passerade, tills hon såg på ansiktet att det inte var han. Vid varje kropp, så suckade hon av lättnad. Vid varje steg hon tog, så var hon beredd, hon var alltid rädd över att hon skulle hitta bland de skadade, eller de döda. Hon visste inte om hon skulle kunna gå vidare om hon gjorde det. Hon var beslutsam över att hitta honom, död eller levande. Hon hade rest så långt, och hon skulle inte vända om förrän hon visste sitt öde.

”Jag har inte sett ett enda tecken på Godfrey,” sa Illepra medan hon sparkade på stenar som de gick förbi. Illepra hade pratat om Godfrey oavbrutet sedan de lämnade, och det var självklart att hon var kär i honom. ”Inte jag heller,” sa Selese. Det var en konstant dialog mellan de två, om de båda två bröderna, Reece och Godfrey, två bröder som inte kunde vara mer annorlunda. Selese kunde inte förstå vad Illepra såg i Godfrey, personligen. Han verkade bara vara en fyllbult enligt henne, en löjlig man som man inte tog på allvar. Han var rolig, och verkligen vitsig. Man han var inte en sådan som Selese ville ha. Selese ville ah en man som var uppriktig, allvarlig och intensiv.. Hon längtade efter en man som uppvisade ridderlighet och ära. Reece var för henne. ”Jag förstår bara inte hur de har kunnat överleva allt detta,” sa Illepra sorgset. ”Du älskar honom, eller hur?” frågade Selese. Illepra bred röd i ansiktet och vände sig om. ”Jag har aldrig sagt något om kärlek,” sa hon försvarande. ”Jag är bara orolig för honom. Han är bara en vän.”

Selese log. ”Är han? Varför slutar du då aldrig att prata om honom?” ”Gör jag inte?” frågade Illepra överraskat. ”Det hade jag inte insett.” ”Ja det gör du, konstant.” Illepra skakade på axlarna och blev tyst. ”Jag antar att han är under min hud på något sätt. Han gör mig så arg ibland. Jag drar honom konstant från barerna. Han lovar mig varje gång att han aldrig ska gå tillbaka. Men han gör alltid det. Det är irriterande, verkligen. Jag skulle ge han stryk om jag kunde.” ”Är det därför du verkligen vill hitta honom?” frågade Selese. ”För att ge honom stryk?” Nu var det Illepras tur att le. ”Kanske inte,” sa hon. ”kanske vill jag ge honom en kram också.” De rundade en kulle och kom fram till en soldat, en Silesian. Han låg stönande under ett träd, med ett tydligt benbrott. Selese kunde se det härifrån med sitt proffsiga öga. Bredvid trädet var det två hästar bundna. De rusade fram till hans sida.

Medan Selese började att sköta om hans sår, ett djupt jack i låret, så kunde hon inte hjälpa att fråga honom vad hon hade frågat varje soldat hon mött: ”Har du sett någon från den kungliga familjen?” frågade hon. ”Har du sett Reece?” Alla soldaterna hade vänt sig om och skakat på sina huvudet och kollat bort, och Selese var så van vid besvikelse så att hon vid detta laget förväntade sig ett negativt svar. Men till hennes förvåning, så nickade soldaten bekräftande. ”Jag har inte ridit med honom, men jag har sett honom min lady,” Seleses ögon vidgades med upprymdhet och hopp. ”Lever han? Är han skadad? Vet du var han är?” frågade hon, med ett hjärta som slog snabbt, medan hon höll i mannens vrist. Han nickade. ”Jag vet, han är på ett speciellt uppdrag. För att hämta Svärdet.” ”Vilket svärd?” ”Ödets svärd såklart.” Hon stirrade på honom med vördnad. Ödets Svärd. Legendernas svärd. ”Vart?” frågade hon desperat. ”Var är han?” ”Han ska till den östra korsningen.” Den östra korsningen, tänkte Selese. Det var långt, så himla långt. Det fanns inte en chans att de kunde ta sig dit till fots. Inte med denna takt. Och om Reece var där, så var han säkert i fara. Han behövde henne säkert.

När hon var klar med att ta hand om soldaten, så kollade hon och märkte de två hästarna som stod bundna vid trädet. Med tanke på soldatens brutna ben, fanns det ingen chans att han kunde rida dem. De två hästarna skulle vara lönlösa för honom. Och snart, så skulle de dö om ingen tog hand om dem. Soldaten såg att hon kollade på dem. ”Ta dem, lady,” erbjöd han. ”Jag kommer inte att behöva dem.” ”Men de är dina,” sa hon. ”Jag kan inte rida dem. Inte så här. Du kommer att använda dem. Ta dem, och hitta Reece. Det är en lång resa härifrån och ni kommer inte att klara er till fots. Du har hjälpt mig. Jag kommer inte att dö här. Jag har mat och vatten för tre dagar. Män kommer att komma efter mig. Patruller går här hela tiden. Ta dem och gå.”

Selese tog tag i hans vrist, och överflödades av tacksamhet. Hon vände sig mot Illepra beslutsamt. ”Jag måste hitta Reece. Jag är ledsen. De är två hästar här. Du kan ta den andra vart du än ska. Jag ehöver korsa Ringen, för att ta mig till den Östra korsningen. Jag är ledsen. Men jag måste lämna dig.” Selese hoppade upp på sin häst, och hon var överraskad över att Illepra rusade fram och hoppade på den andra bredvid henne. Illepra sträckte sig med sitt korta svärd och högg av repet som band hästarna till trädet. Hon vände sig om mot Selese och log. ”Trodde du verkligen, efter allt vi har gott igenom, att jag skulle lämna dig ensam? Frågade hon. Selese log. ”Jag antar inte,” svarade hon. De två kickade sina hästar och rusade iväg på vägen, ännu mer öst, och någonstans, bad Selese, mot Reece.

KAPITEL NIO

Gwendolyn hukade sig lågt, och sänkte sin haka mot vinden och snön när hon marscherade genom det oändliga fältet av vitt, med Alistair, Steffen och Aberthol bredvid henne, och Krohn vid hennes fötter. De fem hade marscherat i flera timmer, ända sedan de hade korsat kanjonen och gått in i Nethervärld, och Gwen var utmattad. Hennes muskler värkte och hennes mage gjorde ont, skarpa smärtor sköt genom henne då och då när babyn rörde på sig. Det var en vit värld, snön slutade inte falla, det piskade henne i ögonen, och horisonten gav inget uppskov. Det fanns inget som bröt det monotona i landskapet; Gwen kände sig som om hon gick in i änden av världen.

Det hade också blivit kallare, och trots hennes pälsar, så kände Gwendolyn att kylan sipprade in i hennes ben. Hennes händer var redan bedövade. Hon kollade och såg att de andra också skakade, och kämpade mot kylan, och hon började undra om hon hade gjort ett grovt misstag genom att ta sig hit. Ven om Argon var här, utan några markeringar i horisonten, hur skulle de då kunna hitta honom? Det fanns inga spår, ingen väg, och Gwen hade en sjunkande känsla av desperathet när hon inte hade någon idé om vart de var på väg. Allt hon visste var att de gick ifrån kanjonen, ännu längre norrut. Även om de hittade Argon, hur skulle de kunna frita honom? Gwen kände sig som om hon reste till ett ställe som inte var till för människor, ett övernaturligt ställe till för trollkarlar, och mystiska krafter av magi som hon inte förstod. Det kändes som om hon inkräktade.

Gwen kände ytterligare en skarp smärta i sin mage, och hon kände babyn vände på sig igen och igen. Det var så intensivt att hon nästan tappade andan, och hon snubblade under en kort tid. Hon fick en försäkrande hand runt sin vrist som fick henne att bli stadig igen. ”Min lady, är du okej?” frågade Steffe snabbt som kom upp bredvid hennes sida. Gwen stängde sina ögon, tog ett djupt andetag, med sina ögon vattniga från smärtan, och nickade tillbaka. Hon stannade en stund och placerade en hand på magen och väntade. Hennes baby var klart inte glad över att vara här. Men det var inte hon heller. Gwen stod stilla en stund, andades tungt, tills smärtan äntligen passerade. Hon undrade igen om hon hade fel om att äventyra här; men hon tänkte på Thor, och hennes vilja att rädda honom segrade över allt annat. De började att gå igen, och när smärtan hade avtagit, så var Gwendolyn inte bara orolig för sin baby, utan även för de andra. I dessa förhållanden så visste hon inte hur länge de kunde klara sig; hon visste inte ens om de kunde vända om. De hade fastnat. Detta var oupptäckt territorium, utan karta och ingenting i sikt. Himlen var rosa, och alltid skimrade i rött och violett, vilket fick henne att bli mer desorienterad. Man visste inte om det var dag eller natt här. Bara en oändlig mars in i inget.

Aberthol hade haft rätt: detta var verkligen en annan värld, en avgrund av snö och tomhet, det mest öde ställe som hon någonsin hade sett. Gwendolyn tog en paus för att andas, och när hon gjorde det, kände hon en varm försäkrande han på sin mage, och hon blev förvånad över värmen. Hon vände sig om och såg Alistair stå bredvid henne, med sin hand på hennes mage, och kollade på henne med oro. ”Du är med barn,” sa hon. Det var mer ett konstaterande än en fråga. Gwendolyn stirrade tillbaka på henne, chockad över att hon visste, speciellt eftersom att hennes mage fortfarande var platt. Hon hade inte längre styrkan kvar, för att hålla det hemligt, och hon nickade ja. Alistair nickade vetande tillbaka.

”Hur visste du?” frågade Gwen. Men Alistair stängde lugnt sina ögon, och fortsatte ha sin han på Gwens mage. Gwen tyckte känsla var skön, och kände en värme sprida sig genom henne. ”Ett väldigt kraftfullt barn,” sa Alistair med sina ögon fortfarande slutna. ”Han är ärrad. Men inte sjuk. Han kommer att må bra. Jag tar bort hans rädslor nu.” Gwendolyn kände vågor av ljus och värme rusa genom henne. Snart kände hon sig helt återhämtad. Gwen var överväldigad av tacksamhet och kärlek till Alistair; hon kände sig oväntat nära till henne. ”Jag vet inte hur jag ska kunna tacka dig,” sa Gwendolyn medan hon reste sig upp, och kände sig nästan normal igen när Alistair tog bort sin hand.

Alistair sänkte ödmjukt sitt huvud. ”Det finns inget att tacka mig för,” svarade hon. ”Det är mitt jobb,” ”Du sa aldrig att du var gravid, min lady,” sa Aberthol strängt. ”Om jag hade vetat, hade jag aldrig gett mitt medgivande till denna resan.” ”Min lady, jag hade ingen aning,” sa Steffen. Gwendolyn skakade på axlarna skrockfullt, hon ville inte ha all denna uppmärksamheten på barnet. ”Och vem är dess far?” frågade Aberthol. Gwen kände en djup känsla av ambivalens när hon sa ordet: ”Thorgrin.” Gwen kände sig sliten. Hon kände vågor av skuldkänslor över vad hon hade gjort mot Thor, för hur de hade sagt adjö; hon hade också blandade känslor angående barnets härstamning. Hon föreställde sig Andronicus ansikte och ryste. Aberthol nickade. ”En mycket elegant härstamning,” sa han. ”Du bär på en stark krigare inom dig.”

”min lady, jag kommer att ge mitt liv för att skydda ditt bar,” sa Steffen. Krohn gick fram, och lutade sitt huvud mot hennes mage, och slickade på den flera gånger och gnydde. Gwen var överväldigad av deras vänlighet och kände sig stöttad. Plötsligt vände sig Krohn om och överraskade dem alla genom att morra skräckinjagande. Han tog flera steg framåt in i den bländande snön, med sitt hår rest i ragg. Han kisade ner i snön och ignorerade dem. Gwen och de andra kollade förvånat på varandra. Gwen kikade ner i snön men kunde inte se något. Hon hade aldrig hört Krohn morra på det sättet. ”Vad är det Krohn?” frågade hon nervöst. Krohn fortsatte att morra framåt, och Gwen, sänkte nervöst en hand mot sin kniv vid sin midja, medan de andra också la sina händer på sina vapen. De kollade och kollade. Tillslut, ut ur den bländande snön, kom ett dussin varelser. De var hemska, helt vita, med gigantiska gula ögon och fyra långa, gula huggtänder, som var större än vargar.

De var större än Krohn, och alla hade två huvuden med långa huggtänder, nästan 3 decimeter. Det kom ett lågt, konstant, skräckinjagande ljud när de närmade sig i grupp och spred ut sig i en halvcirkel. ”Lorkar,” sa Aberthol med rädsla och gick bakåt. Gwendolyn hörde det särskiljande ljudet av metall när Steffen drog sitt svärd. Aberthol höll ut sin stav framför honom med båda händerna, medan Alistair bara stod där, och stirrade intensivt. Gwendolyn greppade sin kniv och höll i den hårt, och var beredd att lägga ner hela sitt liv för att försvara sin baby. Krohn slösade ingen tid: med ett morr rusade han framåt och initierade attacken. Han hoppade upp i luften och sjönk in sina huggtänder i halsen på en av lorkarna, och trots att den var större, så var Krohn bestämd och brottade ner den till marken i en morrande match. Ljuden var skräckinjagande när de rullade och rullade. Snart blev snön röd, och Gwen blev lättad över att se att det var lorkens blod. Krohn brottade segervisst ner den.

De andra lorkarna hoppade in i action. Två av dem hoppade på Krohn, medan de andra sprang rakt mot Gwendolyn och de andra. Steffen sprang framåt, svingade sitt svärd och högg av ett av dess två huvuden. Men det fick honom att bli blottad, och lorken kasade sig över honom och högg honom i hans arm. Steffen skrek högt, hans blod sprutade överallt, när varelsen tryckte ner honom mot marken. Gwendolyn gick fram med sin kniv och högg lorken i ryggen; den böjde sin rygg och skrek högt. Den höll kvar en av sina huggtänder i Steffens arm, medan det andra huvudet vände sig om och högg mot Gwen. Den böjde sig tillräckligt nog för att Steffen skulle kunna ta sig fri, och när Gwen hoppade bakåt, och höll sin kniv med skakiga händer, så tog Steffen sitt svärd och högg av båda huvudena.

En lork hade fått syn på Alistair och satsade mot henne; de hoppade upp i luften, och siktade på att hugga henne i halsen. Alistair stod lugn kvar, oberört och höjde en hand framför sig; ett gult ljus kom fram från hennes handflata och flög genom luften för att träffa lorken i bröstet. Den svävade i luften medan Alistair höll fram sin hand. Tillslut, efter flera sekunder i luften, så föll varelsen till marken, död. En annan lork rusade mot Aberthol, och han höjde sin stav och högg den i luften, när han aktade sig i ett sidosteg. Lorken reste sig omedelbart upp, och hoppade upp på Aberthols rygg. Aberthol skrek när lorken högg honom i hans axel och brottade ner honom med ansiktet först rätt ner i snön.

Gwendolyn vände sig om för att hjälpa till, men Steffen kom före, och spände sin båge för att landa en pil i varelsens käke innan den högg Aberthol dödligt på hans blottade nacke. Steffen vände sig sedan om för att skjuta mot de två lorkarna som tryckte ner Krohn, men en plötslig snövind gjorde det omöjligt att sikta. Gwendolyn sprang mot Krohn. Hon drog sin kniv och högg en lork i ryggen, medan Krohn hoppade upp och högg en annan lork i halsen. Steffen rusade fram och högg lorken i dess andra ansikte innan den kunde döda Krohn. Tillslut var alla lorkar döda. Alla blev tysta. Krohn, som var täckt av sår, ställde sig upp och sprang mot Gwendolyn. Han slickade hennes hand och sedan hennes mage.

Gwendolyn grät över att se Krohn så skadad och var rörd av hans lojalitet, och hon satte sig på knä vid hans sida och kliade han i pälsen, och kände alla hans sår och såg allt blod på sina händer. Hennes hjärta krossades. Alistair satte sig ner på knä bredvid Krohn, la sina händer på honom, och ett gult, mjukt sken täckte hans kropp, han kollade upp på henne, och slickade henne i ansiktet. Hans sår hade läkt. Alistair hjälpte Aberthol att resa sig, och han ställde sig skakigt upp. De fem, alla skakade, vände sig om och kollade på varandra, på blodbadet, och tog in allt. Det hade hänt så snabbt, så att Gwen kunde knappt processa det. Det påminde henne återigen om denna platsens faror. ”Min lady, kolla!” ropade Steffen, med upprymdhet i sin röst. Gwen vände sig om och kollade mot horisonten. När hon kollade, så kom plötsligt, till hennes förvåning, en regnbåge, med alla färger som glittrade i luften. Det var olikt alla andra regnbågar som hon hade sett: istället för att bara formad som en böj, så var det en perfekt cirkel, som var ihålig i mitten, och flöt högt upp i himlen.

Det lyste också upp omgivningen, och för första gången så kunde hon se hur där såg ut. ”Där,” sa Gwen. ”Ser du kanten? Väggen av snö slutar. Vi måste ta oss dit.” Gruppen, som nu var förstärkt, ökade sin takt. De marscherade tillsammans, upp för en brant backe. Gwen andades tungt, och de stöttade alla varandra medan de närade sina sår. Tillslut stannade Aberthol. ”Jag kan inte fortsätta,” sa han. ”Du måste,” försökte Gwen. Hon kom bort till honom, la en arm runt honom, och hjälpte honom upp för backen, och Alistair kom fram och hjälpte henne med andra sidan. Om de bara kunde ta sig upp för kanten, så hoppades Gwendolyn att allt skulle bli klart. Kanske skulle de se Argon någonstans; eller kanske, skulle där i alla fall vara någon indikator, eller något tecken som visade vägen.

De klättrade och klättrade, och tillslut, tugnt, utspritt framför henne, så långt som ögat kunde se, var en syn hon aldrig hade sett i hela sitt liv. des, så nådde de toppen. Gwendolyn stod på toppen med de andra och kollade ner nedanför. Hon var chockad över vad hon såg. Det var en oändlig dal, med en himmel ovan som var klart gul och röd, och inte mer snö i syne. Istället var det ett glittraned, fruset landskap. Det var som en frusen stad, men istället för byggnader, var där högar av is, alla i olika storlekar och former, och i olika färger; violett, blå, rött och rosa. Allt glittrade i solen, i miljoner strålar av ljus. Det var en frusen stad, det vackraste som hon någonsin hade sett. Det såg inte verkligt ut. Gwen hade ingen idé över vad det var, eller vart det ledde. Men hon hade en magisk känsla över det, och det kändes som om tid och plats hade stannat här. Och hon visste, hon helt enkelt visset, att Argon var här någonstans.

KAPITEL TIO

Reece balanserade på kanten av klippen, pressad mot en sten, med skakande händer, och han höll för sitt liv och kollade ner över sin axel med skräck när han såg Krog flyga förbi honom, skrikande och flaxande ner i dimman. Reeces hjärta sjönk. Krog var säkert död. De hade redan förlorat en av deras värdefulla legions-medlemmar, och Reece kunde inte hjälpa att han kände att det var hans fel; det var trots allt han som hade lett dem hit. Reeces händer och fötter skakade, och han undrade hur länge han skulle kunna hänga kvar, och hur länge resten av dem kunde också. Han kände att de kunde inte klara det mycket längre, och han visste fortfarande inte om botten existerade. Hade det varit oansvarigt att göra detta.

Men plötsligt kom det en bra överraskning, Krogs skrik slutade direkt och ersattes av att han slog i något. Det lät som grenar, som gick av, och det var närmare än vad Reece någonsin kunde föreställa sig. Han var chockad: hade Krog slått i botten? Var det så nära? Reece kände sig modigare när han kollade ner i den virvlande dimman, och visste att Krog inte var allt för långt ner. Kanske levde han till och med. Kanske hade något dämpat hans fall. ”KROG!?” skrek Reece neråt. Det kom inget svar. Reece kollade upp och såg de andra, Elder, O´Connor, Conven, Indra och Serna, alla höll sig fast vid sidan av klippan med skakande händer, och de alla kollade ner med samma ansiktsuttryck av chock och rädsla

Reece kunde se på deras kroppar, på deras desperata uttryck, att de inte heller skulle klara sig mycket längre. Han ände sig skyldig att vara ett bra exempel som deras ledare. ”Botten är nära!” ropade Reece, och tvingade sig själv att låta självsäker. ”Krog slog i. Han kommer att klara sig, och det kommer vi också! Häng kar en liten stund, och så kommer vi att vara säkra. Följ mig!” Reece klättrade neråt, med halkiga händer, med skakande knä, men beslutsam över att klara det och för att vara ett bra exempel. När han endast tänkte på sig själv, så kändes det så svårt; men när han tänkte på de andra, så fick han en ny energi.

Reece kollade ner och fokuserade medan han andades tungt. Han försökte att ta sig från ett fotfäste till nästa; och ibland fanns det bara plats för hans tår. Hans skor gav som tur var stöd, och tillät honom att krama sina tår in i små utrymmen och få dem att stanna där, vilket gav honom styrkan han behövde för att stötta sin kropp. Han klättrade ner för klippan med sin slutliga energi, och hoppades att detta var slutet. Tillslut började den virvlande dimman att lätta, och när Reece kollade ner, så rusade hans hjärta när ha såg mark. Riktig mark! Knappast 10 meter ner var kanjonens botten. Och där, på en hög av vad som såg ut som barr, så låg Krog där. Han stönade och vred sig i smärta. Reece suckade av lättnat. Han var vid liv.

När han närmade sig, så var Reece chockad över att se landskapet nedan: det var mer exotiskt än något han någonsin sett, och det såg ut som om han hade kommit till en annan värld. Han fick endast några blickar mellan den virvlande dimman, men från vad han kunde se, så bestod kanjonens botten av tallar med orangea stammar och ljusa turkosa barr, deras grenar var lila och guldfärgade, med exotiska, små frukter som glittrade. Jorden såg ut som lera. När Reece hade kommit ner till de sista metrarna, så hoppade han ner från väggen, hans händer kunde knappast hålla kvar en enda sekund till. Hans fötter landade i jorden och han sjönk ett par centimeter. Han kollade ner och såg en konstig, kletig substans, inte riktigt lera, men inte riktigt jord. Det kändes så bra att ha sina fötter på riktig mark igen. Runt om honom så hade hans legion-medlemmar följt hans exempel, och hoppat ner de sista metrarna från väggen och landat bredvid honom. Reece skyndande sig fram till Krogs sida. När han nrmade sig så rusade en blixt av ilska genom Reece: Krog hade varit en tagg i hans sida hela tiden. Drots det, så var Reece beslutsam över att inte behandla Krog på samma sätt som han hade blivit behandlad av honom. Han var tvungen att vara bättre än så, och oavsett vad Krog förtjänade, så var det inte ett ledar-likt sätt att göra att sjunka till hans nivå. Revansch kanske var ett sätt för pojkar, men inte män. Och det var dags för honom att lämna sina dagar som pojke bakom sig, för att bli en man.

Reece gick ner på knä bredvid Krog och övervakade honom, beslutsam över att hjälpa till. Krog stönade, kisade med sina ögon och vred sig i smärta. ”Mitt knä,” flämtade Krog. Reece kollade ner och kisade när en såg en stor, lila gren gå genom Krogs knä, in på ena sidan, och ut på andra. Reeces mage vände sig direkt; det såg mer än smärtsamt ut. ”Hur ser det ut?” frågade Krog. Reece tvingade sig själv att kolla tillbaka på Krog med ett stadigt uttryck av lugn och självsäkerhet, för att Krog inte skulle få panik. ”Jag har sett värre,” svarade Reece. ”Du kommer att må bra.” Krog verkade inte köpa det. Han svettades, och kollade upp på honom med panik i blicken. Hans andning var snabb och ytlig.

”Lyssna på mig,” insisterade Reece, och tog tag i hans kinder. ”Hör du mig? Ditt knä kommer att bli bra. Litar du på mig?” Långsamt började Krog att andas lugnare, och han nickade tillbaka. Alla de andra kom fram bredvid Reece, och de stannade och kollade ner. Reece var säker på att de kollade ner på Krogs knä med samma chock som han hade upplevt. ”Du ska vara glad över att du lever,” sa Serna till honom. ”Jag var säker på att du var död.” ”Grenarna gjorde fallet mjukare,” sa Krog. ”Jag tror att jag bröt halva trädet.” Reece kollade upp och såg att trädet saknade dess grenar. Krog försökte att röra sig, men vred sig av smärta och skakade på sitt huvud. ”Jag kan inte böja mitt ben. Jag kan inte gå.” Krog andades vasst. ”Lämna mig här,” sa han. ”jag är hopplös för er nu.”

Reece skakade på huvudet. ”Kommer du ihåg vårt motto?” påminde han honom. ”Lämna ingen man bakom. Det är inte tomma ord. Vi lever av dem. Och vi lämnar inte dig någonstans.” Reece tänkte snabbt, och vände sig mot de andra. ”Elden, O´Connor, håll ner honom,” befallde han med en auktoritär röst. De tog båda tag i varsin axel på Krog och höll ner honom. ”Vad gör du?” frågade Krog. Reece tvekade inte; han var tvungen att få det gjort. Han sträckte sig ner, tog tag i grenen som gick genom Krogs knä, knäckte av ena änden på den, och sen, när Krog släppte ut ett hemskt skrik, så drog han ut det på andra sidan, tills den var helt ifrån sitt ben. Blodet sprutade, och Reece sträckte sig ner och stoppade det med sin handflata.

Krog fläktade med armarna, medan Indra satte sig ner bredvid honom, rev av en bit av sina kläder och vred det runt hans sår. ”Sonen av en hynda!” skrek Krog, som vred sig i smärta, och grävde in sina armar i Reeces arm. ”Du kommer att klara dig,” sa Reece. ”Conven, ditt vin.” Conven rusade fram, sänkte sin vin-säck som var över från Silesia, tog tag i Krogs kinder och hällde ner lite i hans hals. Krog kämpade med det först, men Conven höll fast honom, och tvingade honom att dricka. Tillslut började Krogs ögon att dimma igen, hans skrik tystnade, och Reece visste att den starka drycken slog in. ”Få upp honom på fötter,” sa Reece medan han satte sig upp.

Elden och O´Connor lyfte upp honom på hans fötter, och la varsin arm runt hans axel. ”Jag hatar dig,” sa krog som var halvfull till Reece och glodde på honom.. Reece skakade på axlarna. Han hade aldrig förväntat att Krog skulle tycka om honom; han hjälpte inte honom på grund av den anledningen. ”Hata mig hur mycket du vill,” sa han. ”Ditt ben kommer i alla fall att räddas.” Reece vände sig om och övervakade vad han hade runt sig, och tog in allt. Han var överraskad och desorienterad över att faktiskt vara här nere. Allting var så utländskt, så exotiskt, som om de var en hel värld ifrån Ringen. De stod mitt i den ljust färgade skogen, bland den virvlande dimman som rusade igenom. Stora högar av lera fanns lite överallt, och det såg ut som missbildade stenar som steg från jorden. Ånga steg från små hål i marken, och väste när de steg upp ur marken, stannade och startade abrupt utan varken rytm eller anledning.

Överallt var luften fylld med konstiga ljud, morr och skrik; det lät som om de hade trillat ner mitt i ett djurrike. Reece kikade in i dimman, försökte se, men den kvarstående dimman gjorde det omöjligt att se längre än fem meter, och gjorde lätena mer skrämmande. Han vände sig om mot de andra, som kollade på honom med förundran. ”Vart ska vi nu?” frågade Serna. Alla kollade på Reece, och det var klart att de ansåg honom som deras ledare nu. Reece började även att känna sig mer som en ledare också. ”Vi måste hitta Svärdet,” svarade Reece, ”och ta oss härifrån.” ”Men det kan vara var som helst,” sa Elden. ”Vi kan inte se mer än ett par meter framför oss,” la O´Connor till. ”Det finns inga stigar, inte markeringar. Hur hittar vi det?” Reece vände sig om och kollade på landskapet, och insåg att de hade rätt, men det skulle inte hindra honom från att försöka. ”En sak vet jag säkert,” sa han. ”Vi kommer inte att hitta något genom att stå här. Låt oss röra på oss.” ”Men vart?” frågade Indra. Reece valde en riktning och började att gå, och han hörde att de andra följde efter, och drog sina svärd i panik. Han önskade att han kunde berätta för dem vart de skulle. Men sanningen var att han inte hade en aning.

KAPITEL ELVA

Kendrick, Erec, Bronson och Srog, med sina leddes i rep, med sina vrister bundna av Rikets soldater som hade tagit de till fånga. De marscherade framför tusentals soldater, och alla var nu fångar från kriget. Kendrick kokade av ilska och förödmjukelse, och kollade upp på Tirus, som red glatt sida vid sida med Rikets befälhavare. Han svor på att han skulle hämnas. Tirus hade utlistat dem, men han hade gjort det genom svek och förräderi. En sådan seger, var i Kendricks ögon ingen seger alls. Han saknade ära. Och Kendrick skulle hellre vara död än ett stänk av hans ära. Men ändå var de här, MacGails finaste krigare, tillsammans med Bronsons McClouds, alla nu fångade av svikaren, Den mindre brorn av Kendricks far, som hade lagt ner hela sitt liv på att ta ner sin familj och ta över tronen.

Tirus hade sett sin möjlighet under Andronicus invasion. Kendrick kände Andronicus, och han visste att detta skulle sluta illa för Tirus. Om endast Tirus viste det, om han endast kunde se kortsiktigheten i detta förräderi. Kendrick hatade att retirera. Men i Kendricks syn på saken, var det inte retirera han gjorde, utan att försena. De skulle hitta en annan väg, en dag, på något sätt, för att besegra dem. Tirus hade lovat att behandla dem med ära, som fångar från krig. Kendrick litade på honom vid den punkten; han behövde inte föreställa sig att Tirus skulle sjunka så lågt med den lilla ära han hade kvar. Om kriget lugnade ner sig, och Andronicus tillät Tirus att kontrollera en del av Ringen, så trodde Kendrick att Tirus skulle behandla dem rättvist. Kanske skulle han tvinga dem att tjänstgöra. Och en dag, när Tirus minst förväntade sig det, så skulle Kendrick och hans män resa sig och besegra honom.

Och då, om Andronicus svek Tirus, så kunde vad som helst hända Kendrick och hans män. Han kom ihåg Silesien, deras behandling av Andronicus, allt för väl. Vilket är därför Kendrick hade sina ögon öppna, på alerten efter alla möjligheter till att rymma. De hade marscherat i timmar, och Kendrick hade tyst diskuterat mer än en gång med Erec, Bronson och Srog, och alla höll med: de skulle fly, så länge de kunde frita alla sina män. ”Var tror du att de tar oss?” frågade Bronson, som gick bredvid Kendrick. Kendrick kollade upp i det kalla, öde landskap framför dem. Han såg på håll ett massivt läger av Rikets män, och i mitten, ett stort tomt område. Det såg ut som en hage. Kendrick insåg att det var dit de skulle tas. ”De kommer att hålla oss här tills Andronicus bestämmer sig för att döda oss,” sa Erec. ”Men Tirus gav oss sitt ord,” sa Bronson. ”Tirus ord betyder inte mycket,” stämde Srog in. ”Gjorde vi ett misstag genom att retirera då?” frågade Bronson.

Kendrick undrade samma sak. ”Att slåss i ett bakhåll skulle betyda en säker död. Nu har vi i alla fall en chans.” Kendrick drogs hårt av en av Rikets soldater, och de fortsatte alla att marschera framåt, rakt mot lägret för fångarna. ”Din fru sålde oss,” sa Kendrick till Bronson. ” Hon är den som lurade Thor till att bli fångad av Andronicus hand.” Bronson gjorde en ful grimas. ”Du har rätt,” sa han, ” det gjorde hon.” Men Luanda är din syster också. Du kan hennes natur lika bra som jag.” Kendrick skakade på huvudet. ”Min halvsyster,” rättade han honom. ”Men jag kan ändå hennes natur. Alldeles för ambitiös. Vad ser du i henne?” Bronson skakade på axlarna. ”Vårt bröllop var arrangerat av våra pappor. Din pappa. Dock måste jag erkänna att jag är kär i henne. Trots allting, så har hon en god sida. Djupt nere är där in god person där inne. Jag antar att, trots allting, måste jag erkänna att jag fortfarande älskar henne. Jag har fortfarande hopp för hennes återlösning.” ”Älskar du henne?” frågade Srog, förskräckt. ”Efter att hon förrådde oss alla?” Bronson skakade på axlarna. Han önskade att han kunde svara något annat, men det var så han kände. ”Jag vet att hon har gjort hemska saker,” sa han. ”Men djupt nere, så vet jag också att en del av henne är uppsägbar. Hon är för ambitiös, och nu har hon blivit offret för sina egna brister. Men hon kan förändras.”

Erec skakade på sitt huvud. ”Och tills hon förändras, hur många av våra män ska dö?” Bronson blev tyst. De hade klart rätt, och en del av honom höll med dem. Men han måste erkänna, att en del av honom älskade henne fortfarande, trots allting. Han undrade om han någonsin skulle få träffa henne igen, om hon någonsin skulle bry sig om honom längre. Han kollade ner och studerade sin saknade hand, stumpen som var där, och han kommer ihåg att han förlorade den nr han skyddade henne, och räddade henne från sin fars vrede. Hade han förlorat den för inget? Tillslut stannade den gigantiska gruppen när Rikets soldater vallade in dem innanför det inhägnade området. Rikets befälhavare, som satt högt på sin häst, med Tirus bredvid honom, kollade ner och kollade rakt på Kendrick, Erec, Bronson och Srog. Lägret blev tyst när truppen stannade och kollade.

Kendrick och de andra stod där och kollade upp, som vanliga fångar. ”Ikväll kommer du och dina män stanna här i fånglägret,” sa generalen, med en brummande röst. ”Vid gryningen, kommer ni att avrättas.” En upprörd flämtning spred sig genom MacGil lägret, och Kendrick flämtade också till chockat. Tirus vände sig om och kollade på Rikets befälhavare, och verkade själv chockad, med sina fyra söner bredvid honom, stolta på sina hästar, och var lika irriterade de också. ”Men min herre, det var inte vår deal,” sa Tirus till Rikets befälhavare. ”Dessa män skulle vara mina fångar från kriget och göra vad jag önskade. Du lovade att inte skada dem.” Rikets befälhavare vände sig om och kollade på honom. ”Där är inga överenskommelser med riket. Jag talar för Andronicus. Du ska vara glad att du fortfarande lever. Om du inte har ändrat dig och att du och dina män skulle vilja bli dödade tillsammans med dem?”

Tirus blev röd i ansiktet och sänkte sin blick ner till marken, och verkade skämmas och var överraskad. Han blev tyst, och insåg klart att Riket hade makten. Kendrick var rasande. Han hade varit dum som litat på Tirus igen, för att gå med på att retirera. När han kollade tillbaka, så insåg han att han skulle kämpat till döden. De skulle alla ha dött, men de skulle i alla fall dö med ära, på sina fötter. ”Jag kommer att ge dig ett val,” sa Rikets befälhavare, och kollade på Kendrick, Erec, Bronson och Srog. ”Vi kan antingen avrätta er, ledarna, eller avrätta alla era män istället, och låta er leva. Vem dör? Ni eller era män? Utan att tveka, sa Kendrick, Erec, Bronson och Srog, allihop tillsammans, stolt: ”Vi dör.” Alla stod där stolta i tystnaden, och stirrade fientligt tillbaka, utan att tvekan rusade genom deras tankar. Rikets befälhavare nickade tillbaka mot dem med en blick av respekt. ”Sanna krigare. Jag förväntar mig inget annat. I natt, tänk på er sista natt på jorden. Imorgon, var beredda på att möta er skapare.”

*

Erec, Kendrick, Bronson och Srog stod utomhus i nattens mörker i deras egen smala hage, ifrån de andra fångarna, båda bundna vid en påle, med händer och fötter bundna bakom deras ryggar, och ett par meter ifrån varandra. De fyra var delade från de andra, för att avrättas, medan resten av fångarna stod bakom ett massivt inhägnat område, som var kanske 1 km bort. När Erec kollade ut mot den, tog han tröst i att hans män åtminstone skulle överleva. Innan de hade delat på sig, under hela natten, så hade tusentals av deras män kommit fram till dem, sa till dem att neka deras erbjudande, och ville inte att de skulle avrättas på grund av dem. Självklart var Erec och de andra rörda av deras erbjudande, men de lyssnade inte. De var män med ära, och om någon skulle dö, så skulle de vara de själva. Erec hade ingen ånger över det. Hans enda ångest var att han inte hade en chans att vara fri, att ha sitt vapen framme, att dö i en stor strid, som han alltid hade drömt att han skulle göra.

Men antalet svek hade lett honom hit: Luanda hade svikit Thor; och Tirus hade svikit dem. De hade alla litat på varandra för mycket, och nu skulle de betala dess pris. Erec blev så förbluffad över att de andra inte tänkte på ära, på samma sätt som han gjorde. Han personligen, skulle hellre dö än att svika någon; för honom, så var ära värt mer än livet. Erec stod där bunden, med Kendrick, Bronson och Srog nära sig, och stirrade upp i himlen full med stjärnor. Erec hade aldrig spenderat någon tid på bergen vid McClouds sida, och stjärnorna verkade vara annorlunda där. Det var kallt här, marken var hård och temperaturen föll, och en vind svepte förbi landskapet, och det gick ända in i skelettet. Men han skakade inte. Han kollade upp mot natten och tänkte på att hans tid på jorden var över, och han undrade över sin sanna kärlek: Alistair. Skulle han någonsin se henne igen?

Erec var så stolt när Alistair hade sagt till honom att hon skulle gå med Gwendolyn till Nethervärlden, för att skydda henne. Det var fru som passade när det gällde ära, och det fick honom att älska henne ännu mer. Men han var även orolig för henne. Skulle hon ta sig tillbaka från Nethervärlden? Erec, som skulle avrättas på morgonen, insåg att han aldrig skulle få se henne igen, och det gjorde ont. Det var hans enda ånger; han skulle ge allt för en chans att få se henne en sista gång. Erec kollade runt och såg att området var svagt vaktat, med endast två av Rikets soldater som vaktade. Det var ganska logiskt: Riket behövde inga vakter, det var givet att de var bundna, och att deras armé var i deras separata fängelse. På morgonen skulle de ändå vara döda. Erec kämpade återigen mot repen, och försökte att göra sig fri; men han hade ingen plats för att rycka, inte ens en centimeter. När han kollade ut i natten, så såg han något i hörnet av sitt öga, något som rörde sig snabbt.

Först trodde han att han såg i syne, men när han kollade närmre, så var det en lång figur som rörde sig i mörkret, som smög runt i hörnet av hans synfält. Erec var förvirrad, han försökte ta reda på vem det var och vad han gjorde. Han kisade in i skenet av facklorna. Han såg rustningen Tirus män, och det kungliga märket som Tirus familj bar på bröstplattan. Innan Erec kunde få det logiskt, så såg han att figuren kröp fram ur mörkret, fram till ingången, ta bort sin kniv från bältet, och skära av halsen på de två soldaterna från Riket som vaktade. Två snabba stön hördes i natten, när Rikets soldater föll livlösa till golvet. Figuren skar av repen, drog tillbaka stängslet, kollade snabbt bakåt för att vara säker på att ingen såg, och rusade sedan fram mot Erec, med en blodig kniv i sin hand.

Erec höll andan, och Kendrick, Bronson och Srog kollade också. Erec såg när han kom närmare, och han försökte känna igen figuren, och undrade vem det var som var här. Vem hade just dödats Rikets soldater? Varför sprang han mot dem? Skulle han döda dem också? Figuren smög in bakom dem och skar plötsligt v repen som band fast deras fötter och händer. Erec snubblade framåt, och tog tag i sina vrister och masserade dem där repen hade grävt in. Erec vände sig förvånat om när mannen skar av repen från Kendrick, Bronson och Srog också. De fyra vände sig om och ställde sig mot honom. Pojken, som inte var äldre än 16, stirrade tillbaka med bruna ögon, hans lockiga bruna hår gick ner över hans öron. Han såg ut som Tirus. Han hade just riskerat sitt liv för att släppa dm fria och mördade två av Rikets soldater, och Erec kunde inte förstå varför.

”Vem är du? Frågade Erec. ”Jag är Matus,” svarade han. ”Den yngsta av de fyra sönerna i Tirus hus.” ”Varför har du friat oss?” frågade Kendrick. Matus skakade uppriktigt på huvudet. ”Jag håller inte med om vad min far har gjort,” svarade han. ”Det är okej för oss MacGils att ha våra skillnader, men som krigare och knektar, så måste vi ära våra ord. Ära kommer vi alltid att ha, och trots vad min far gör, så lever jag av mina ord. Min far gav er hans ord. Och om någon ska ära det, så kommer jag att göra det. Han lovade att hålla er som fångar, inte få er dödade, och jag kommer att rätta hans fel. Ni är fria. Ta era män och gå. Gå snabbt, innan det blir ljust ute.” Erec såg på, med munnen öppen i chock. ”Nr din far vaknar och ser att vi är borta, kommer han antagligen att skylla på dig,” sa Erec. Matus skakade på axlarna. ”Jag vill att ni alla ska leva. Jag kommer att komma ihåg er,” sa han till Kendrick, ”från våra unga dagar. Så skulle jag vilja se att Riket var avsatt, och att MacGils återvände till tronen igen, som det en gång var. Jag skulle vilja se de Övre Öarna ta sin plats i Ringen. Jag delar inte min fars önskan efter tronen. Politik äcklar mig.” Erec nickade tillbaka med respekt. ”Du är en krigare större än dina år,” sa Erec. ”Du har gett dig själv en stor ära denna natt.” ”Vi kommer aldrig att glömma detta,” sa Kendrick. ”Ingen skuld är nödvändigt,” sa Matus. ”Bara ta era män och ta er långt härifrån. Gå till de Övre Öarna. Vårt slott står tomt nu. Du kommer att vara säker från Andronicus räckhåll.” Kendrick var rörd av hans erbjudande, men han skakade långsamt på sitt huvud.

”Du har ett nobelt och sant blod,” sa Kendrick. ”Jag kommer att komma ihåg dig väldigt väl. Du är annorlunda från de andra, annorlunda från din far. Blodet som rinner i min far rinner genom dig. Vi kan dock inte acceptera ditt erbjudande.” ”Varför inte?” frågade Matus. ”Dina öar må vara säkra för oss,” förklarade Erec, ”Men det är inte vad vi är födda till att göra. Vi är födda för att slåss, inte för att gömma oss, och slåss skall vi.” ”Men ni kan inte vinna,” sa Matus. ”Kanske inte här,” sa Kendrick, ” och kanske inte i natt. Sant, vi är färre. Men vi kommer att bli fler, på en annan plats, en annan dag, och slåss då. Följ med oss.” Matus tvekade. ”Gå med oss,” la Bronson till. ”Det finns ingen säker hamn för dig här längre.” Matus skakade på huvudet. ”Jag har gjort vad jag har gjort,” sa han. ”Jag ångrar inget. Jag kommer att stå mot min far, och vad för straff han än bestämmer, kommer jag att acceptera. Det är mitt sätt. Jag springer inte för någonting jag heller. Gå nu.”

Erec, som var riktigt imponerad av denna unga krigare, gick fram, kollade honom i ögonen och slog ihop sin underarm med hans. Kendrick, Bronson och Srog gjorde likadant. ”Jag hoppas att jag ser dig igen, min kusin,” sa Kendrick. Snabbt vände sig Erec, Kendrick, Bronson och Srog sig om och flydde genom natten, och tog de döda soldaternas vapen, och sprang genom natten mot deras män. Erec var lättad, hans böner hade blivit besvarade. De skulle frita sina män, ta deras armé och leva för att slåss ytterligare en dag.

KAPITEL TOLV

Andronicus galopperade över slätterna, med sin son Thornicus vid sin sida, hans trollkarl Rafi på sin andra sida, och McCloud bakom honom. Bakom dem följde tio tusentals av lojala soldater från riket, och alla red med entusiasm mot en destination: Höglandet, den högsta staden, byggd på toppen av alla berg. Andronicus kunde se det framför sig, att han satt i horisonten, i den tidiga morgonsolen, i den högsta staden i Ringen, som gick ner på båda sidorna av bergen, och det sista fortet som McCloud hade. McClouds soldater vällde ut ur det, och de vågade trotsa honom. Han kunde inte vänta med att krossa dem. Andronicus hade förväntat sig att alla McClouds skulle retirera när McCloud själv hade, om det inte hade varit för den demagog som Bronson var. Han hade svept genom McClouds sida av ringen och exalterat sitt folk, och nu var tusentals av de på väg mot rikets invasion. Andronicus hade fått flera rapporter om att de hade dödat hans män, och nu var han beslutsam över att ta Höglandet och krossa McClouds motstånd en gång för alla.

Att ta höglandet hade också ett annat syfte för honom: när han väl hade kommit upp i höjd, så skulle han ha en strategisk punkt på bergen; där ifrån skulle det vara direkt ner mot andra sidan, rakt genom Västra Kungariket i ringen och tillbaka igen mot Silesia, där han kunde döda alla som var kvar av Macgils och krossa Ringen för gott. Han log vid tanken. Han skulle njuta av att göra det, till och med mer, nu med sin son Thornicus vid sin sida, som skulle slakta sitt eget folk. Det fanns inget Andronicus älskade mer än att såg människor mörda sitt eget folk. Vilket var därför han valde att ha en McCloud som ledde attacken. Hur mycket Andronicus än avskydde honom, så var han tvungen att låta Rafi rida där framme med dem också; han behövde Rafis mörka energi nära sig, han behövde Rafis besvärjelser för att hålla kontroll på Thors sinne. Han hade också lovat Rafi en stor belöning: efter striden så skulle Rafi få frossa i de döda. Rafi älskade att dricka blod från liken, och ur sjuk det än gjorde Andronicus, så lät han Rafi göra som han ville då och då. Gruppen släppte ut ett stridsrop när de närmade sig sitt mål. De galopperade rakt upp för kullen, och kom närmare himlen, medan McClouds armé rusade fram för att möta dem. När Andronicus kollade så var han förvånad av att se sin son Thornicus där framme, längre fram än alla andra, och ledde flocken. Han red och red, snabbare, orädd, den första in i strid med 1 kilometers försprång. Det såg ut som om Thornicus skulle utmana hela McClouds armé helt ensam. Thornicus var en vacker sak att kolla på, bara krigare, 100 % hjärta. Han såg mytisk ut, som en gud på sin häst, som om inget i världen kunde stoppa honom. Från höglandet kom där ett högt rop, när tusentals McClouds välde ut, och rusade på sina hästar ner för backen för att möta Rikets armé. De måste ha vetat att de var färre, men McClouds kunde fortfarande göra stor skada; med tanke på deras strategiska position, så kunde de döda tusentals av Rikets män.

De slog säkert vad om att Andronicus inte ville riskera så många lov. Men de kände inte den store Andronicus. Han brydde sig inte om förlusten av så många liv. Istället så älskade han att se blodet spruta och brydde sig inte om hur många av hans män som dog i strid. De var ändå bara brickor i hans spel. Andronicus hjärta blev varmt när han såg Thornicus visa sin trohet, för att se om han skulle spilla blod på hans sida. Thor skar genom McClouds armé helt ensam, och högg och skar runt om sig, och skapade en väg av förstörelse som ingen kunde röra. Han var en en-mans våg av förstörelse. McCloud var precis bakom, och han mötte sin gamla armé med ett kraftigt klingande, och mördade män till vänster och höger, lika njutfullt att kolla på det också tyckte Andronicus. Han var Andronicus leksak nu, för att göra vad han än befallde, och det var att döda sitt eget folk, folk som han än gång styrde över, under Rikets namn. Allt under namnet av den store Andronicus.

Andronicus armé kom ifatt, och ljudet av krig reste sig upp till himlen, högre än högst, och ridandet stannade upp och hans män stod och slogs hand mot hand. Det var en våldsam strid, kroppar föll i alla riktningar, och McCloud stod fortfarande i nerförsbacke, och de använde de på ett smart sätt, och dödade många av Andronicus män, som fortfarande var för långsamma i sin uppförsbacke. Andronicus själv hoppade in i striden, dubbelt så lång som sina män, och svingade sitt svärd till vänster och höger. Han tvekade inte. Han högg av huvuden med ett hugg, och såg när de rullade ner mot marken, och han undrade vilket han skulle ha i sitt halsband. Han drog tillbaka sitt svärd när en soldat närmade sig, och högg honom i magen när han höjde sitt svärd högt över huvudet, som om han var en bit kött på ett spett. Han drog sen tillbaka sitt svärd igen och högg en soldat i magen, och sedan kastade han ner de två kropparna ner i mängden.

Rafi, som inte var långt ifrån honom, hoppade ner från sin häst och högg ner sina gula huggtänder ner i en soldats hals, och drog ner honom till marken, han låg på honom och sög hans blod. Andra soldater försökte attackera honom, men Rafi använde en besvärjelse, och det var ett grönt sken runt om honom, och ingen kunde komma i närheten. Striden började att bli stilla, när stridslinjerna knuffades fram och bak. För en stund var Andronicus inte säker på åt vilket håll det skulle gå, nr Thor plötsligt cirkuelrade honom och attackerade McClouds utifrån, helt ensam. Han var en sådan förstörande kraft, så snabbt och stark, så att hela yttersta flanken av armén hade vänt sig om för att slåss mot honom.

Det gjorde så att Andronicus män blev mer fria, och attackerade med ett högt stridsrop– De slaktade män till höger och vänster, och tillslut var de tillbaka i striden. De fick snart det mod de behövde för att slutföra deras attack mot Höglandet. De som återstod av McClouds män vände sig om och flydde för deras liv. Thor stod i mitten, segervisst, och dödade dem åt alla håll. Andronicus red fram till sin son, och mötte honom i mitten av stridsfältet, och höjde stolt sitt svärd mot honom. ”Thornicus!” skrek Andronicus. ”THORNICUS!” skrek hans män bakom honom

*

Andronicus tågade genom de besegrade gatorna i Highlandia, och tänkte på sin seger. Thornicus red vid hans sida, och övervakade förödelsen med honom. Andronicus kollade med tillfredsställelse på när McCloud mördade de skadade, gick från den ena till den andra, som Andronicus hade befallt honom att göra. Ljudet av stål som penetrerade kött, skar genom luften, när McCloud höjde sitt svärd och lutade sig ner från hästen och högg en skadad efter den andra, allihop hans tidigare folk. Andronicus log och tog in allt. Det fanns inget han älskade mer än ett blodbad. McCloud var inne i sin egen makt, och han älskade att se någon tortera sitt eget folk. Marken var full av lik så långt som ögat kunde se, och Rafi, med sina två handledare bredvid sig, hoppade från ett lik till ett annat, lika snabbt som ljuset, och högg in sina huggtänder i deras halsar, och drack blod tills de torkade ut.

Han låg hukade över dem nu, hans kropp skakade med lycka när han frossade och frossade. Han skulle vara mätt i natt. Tillslut hade tiden var för Andronicus fördel. Inget kunde stoppa honom nu. Thor följde efter när de red, far och son tillsammans, med ett dussin av generaler bakom. De red till den högsta punkten i staden, vid kanten av bergen, och när de nådde fram, så stannade de och kollade ner. Utspritt framför dem, så långt ögat kunde se, så satt det Västra Kungariket i Ringen. Huvudvägen till Silesia skar genom det med en bred väg som försvann i horisonten. Andronicus kunde inte vänta med att leda sin armé ner längs den vägen.

Han var speciellt nyfiken över att se Thornicus döda sitt eget folk; inget skulle ge honom större glädje. Men det hade varit en lång dag med krig, och medan solen gick ner, så bestämde Andronicus att det skulle vara bäst att sova här över natten, och marschera iväg på morgonen. ”Jag har letat efter dig överallt,” sa en kvinnas röst. Andronicus vände sig om och såg den irriterande McCloud-flickan stå framför honom, Luanda. Han vände sig om och rynkade pannan mot henne. ”Har du?” frågade han. ”Vi kommer att gå in i det Västra Kungariket snart. Mitt territorium. Du lovade, som tack för att jag gav dig Thor, så skulle det vara mitt. Nu när striden har lugnat sig, så har jag kommit för att vara säker på att alla överenskommelser för att säkra Kungens hall till mig, och göra mig drottning.”

Andronicus stirrade tillbaka, chockad av hennes auktoritet. Sedan, tillslut, kastade han bak sitt huvud och skrattade åt henne. Han kunde inte sluta skratta, speciellt inte när hennes arroganta ansiktsuttryck förändrades till förvirring, och sedan till förlägenhet. Luanda rynkade på pannan. ”Och vad är det som är så kul?” frågade hon. ”Kom ihåg, du pratar med Kungens dotter, som snart ska bli drottning.” Andronicus hoppade av från sin häst, och gick långsamt mot henne, luften var tjock av spänning. Han kom upp bredvid henne, tog tag i hennes tröja med en hand, och kastade av henne från sin häst med en rörelse. Luanda skrek när hon flög i luften, och landade rullande på marken täckt av jord och damm. Andronicus sträckte sig ner, tog tag i hennes hår och slet av en stor klump från hennes huvud. Luanda skrek, och Andronicus höjde biten av hår högt över huvudet och log. ”Du ska vara glad att ditt huvud är så litet,” sa han. ”annars skulle jag ha det på mitt halsband.” Andronicus vände sig till sina män. ”Bind henne, raka av henne resten av hennes år, och låt henne vara i lägret som underhållning till männen.” Luanda skrek och skakade.

”NEJ! Du kan inte göra så här! Du lovade! Du lovade!” De drog iväg henne, sparkandes och skrikandes, och Andronicus såg på med nöje. Inget tidigare än att hon hade lämnat hans synfält så kom den förrådande MacGail, Tirus. Han gick fram till Andronicus, med sina fyra söner bredvid honom och ett dussin soldater i tåg. Tirus hade i alla fall god ton och hoppade av sin häst, ställde sig på ett knä och bugade ner till marken, innan han talade till den store Andronicus, likadant gjorde hans söner. ”Och vad är det du har att säga till mig?” frågade Andronicus. ”Är Kendrick, Erec, Bronson och Srog fängslade? Har du avrättat dem än?” Tirus rosslade sin hals när han nervöst kollade upp. ”Min herre, jag har levererat dem alla till dig som du lovade, och dina män har vunnit striden. Men jag är rädd att jag har dåliga nyheter.” ”Nyheter?” frågade Andronicus. ”Tja…” började Tirus. ”På något… sätt… så var de våra fångar, men på något sätt… så rymde de i natt. Jag är ledsen, jag visste inte hur det hände.” Andronicus gjorde an grimas; han kunde känna en stigande ilska bli värre inom honom. ”Du vet inte hur det hände?” frågade han skeptiskt. ”Min herre,” sa Rikets befälhavare, som kom fram och satte sig på knä framför honom. ”Mina män rapporterade att de såg MacGails ledare friades i natten, av en av Tirus söner.” Andronicus vände sig om och kollade på Tirus fyra söner, som satt på knä, alla fulla med rädsla. ”Det är inte sant, min herre!” skrek Tirus. ”Mina pojkar skulle aldrig göra något sånt!” Andronicus ignorerade Tirus och gick fram och undersökte dem en och en. Han såg något speciellt i de vassa bruna ögonen på den yngsta; han såg en själ av en krigare i honom. ”Du har tagit något värdefullt från mig,” sa Andronicus till Tirus. ”Så jag kommer att ta något värdefullt från dig. En av dina söner kommer att duga.” Tirus kollade upp med chock och rädsla. ”Min herre?” muttrade han.

”Välj vilken av dina söner som kommer dö idag,” befallde Andronicus till Tirus. Det kom ett ljud av metall när Tirus drog sitt svärd och gjorde ett utfall mot Andronicus, för att försvara sina pojkar. Men Andronicus var mycket snabbare; han hoppade framåt, tog tag Tirus i hans hals, och höll honom i luften med en enda hand. Tirus var inte en liten man, men ändå så blev han behandlad som en trasdocka. Tirus dinglade där, röd i ansiktet, och flämtande efter luft när Andronicus höll upp honom, för att alla skulle se. ”Om en av oss behöver dö, döda då mig min herre!” skrek en av Tirus söner. Andronicus vände sig om för att se en av hans söner, den med bruna ögon och lockigt hår, gå fram och stå där stolt. Andronicus släppte Tirus till marken, och Tirus som flämtade och hostade, rullade ihop sig till en bol och höll runt sin hals. ”Nej, döda mig, min herre!” sa den andra sonen. ”Ta mitt liv!” sa den andra. Dessa tre bröder stod där framme, och alla bad om att bli dödade. Andronicus log när han debatterade om vem han ville döda.

”Du erbjöd dig först,” sa Andronicus, medan han gick fram till pojken med bruna ögon. Andronicus drog plötsligt sitt svärd, tog ett steg framåt och i en enda rörelse, högg han av huvudet av Tirus andra son, den som stod bredvid han med de bruna ögonen. Den andra sonen skrek och Andronicus log. ”Men du ska veta att jag inte dödar dem som erbjuder sig först.”

KAPITEL TRETTON

Romulus rusade ner för den dammiga vägen när solen steg, och ett dussin soldater följde honom, när de tog sig genom öknen och red mot kanjonen. Han höll sin mantel när de red, och han var förväntansfull över att få prova den. Offret natten före hade lyckats, och Romulus kände sig tillfredsställd över att han hade fått fred med Krigets Gud. Han skulle korsa kanjonen, det var allt han visste. Hans hjärta slog hårt med upprymdhet när han föreställde sig Andronicus ansiktsuttryck när han skulle se Romulus, innanför Ringen, och högg ett svärd genom hans ryggrad. Den östra korsningen började äntligen att synes, och en bro gick över den stora kanjonen, en gigantisk delning i jorden, större än någon Romulus någonsin sett. Dimma steg upp runt om den, och lös i flera olike färger i den tidiga morgonsolen.

Romulus och hans män steg av sina hästar när de kom fram till kanten, och han gick fram till stupet och stirrade ner, med händerna på sina höfter, och andades tungt från ritten. Han visste att han endast kunde gå över med manteln, men Skölden var ändå nere, och då ville han att hans män skulle följa med honom. Huvuddelen av armén hade gått tillbaka till stranden. Hans plan var att gå in i Ringen, att hitta MacGail, att ta honom över kanjonen, att sänka Skölden, och sedan invadera med hela sin armé. Under tiden så hade han dessa få män med sig som ett test, för att se Skölden verkligen var nere. Han visste att han skulle riskera deras liv genom att försöka, men han brydde sig inte om deras värde. Han skulle glatt offra vem som helst i hans armé för att lyckas med sitt experiment.

”Du,” sa Romulus och pekade på en av sina män. Soldatens ögon öppnades med rädsla när han insåg. Fortfarande var han snabb med att lyda. Han hoppade av sin häst och gick bredvid Romulus, och de två gick längre fram än de andra, och närmade sig ingången till kanjonens bro. När de kom fram så stannade Romulus. Soldaten stannade, vände sig om och kollade på Romulus med rädsla i blicken. Han svalde hårt, stängde sedan sina ögon och samlade sig själv, höjde sina armar för att skydda sitt ansikte när han gick mot bron. Plötsligt så kom ett hemskt skrik när hans kropp smälte, och sedan blev han till aska, och låg där i en hög framför Romulus fötter. De andra männen flämtade. Så Skölden fungerade fortfarande. Romulus drog manteln över sina axlar och höll den hårt. Han bad om att det skulle fungera. Om det inte gjorde det, så skulle han sluta upp som den högen framför hans fötter. Romulus andades djupt och tog ett stort steg ut på kanjonens bro. Han samlade sig själv. Hans fot ställde sig på bron, och Romulus var chockad: det fungerade. Han hade gjort det. Han stod säkert på bron, och hade manteln på sig. Han fortsatte att gå, längre och längre från sina män, och gick längre på bron, ensam. Snart skulle han vara innanför Ringen.

*

Romulus red på en av Rikets hästar som han hade hittat på McClouds sida av landsbygden, och han insåg att den måste ha tillhört en slaktad soldat från Riket som låg någonstans på vägen. Han hade varit snabb med att hitta en häst när han väl var säker på andra sidan bron, och på McClouds sida av Ringen, och han hade ridit hårt ända sedan dess, rakt mot väst, rakt mot där Andronicus huvud-läger borde vara. Romulus första befäl var att döda hans förra boss, i ett bakhåll, och för det behövde han män. Han var inte orolig. Rikets stora armé fruktade och respekterade honom lika mycket som Andronicus, kanske ännu mer. Romulus visste att han var lika obarmhärtig. Han visste också att han hade Andronicus röst: allting Romulus befallde, skulle Rikets soldater tro att det kom från befälhavaren själv.

Romulus slog vad om att han skulle lyckas övertala Rikets män han mötte, att följa honom för hans orsak. Han skulle lura dem, säga till dem att han hade order från det stora Rådet själv, för att fördriva Andronicus män ifrån honom. Romulus red och red, och såg förstörelsen runt om honom och insåg hur många strider som måste ha skett på denna mark. Det kändes konstigt att faktiskt vara här, innanför Ringen, platsen som han hade hört om i hela sitt liv. Han var så nära, att äntligen ta det som var hans, att styra Rikets armé. Det kändes som om han red in i sitt öde. Romulus kom upp längst upp på backen och såg en division av Rikets armé längre bort, flera tusen män. Divisionen var alldeles för liten för att vara huvud-lägret; det måste vara en för-grupp, som skulle vakta ytterkanten. Andronicus såg Rikets banderoller vifta, och hans hjärta slog snabbare när han kände igen deras befälhavare.

Romulus kickade sin häst och galopperade över landsbygden, och red ner för backen, utan att ens sakta ner när han red förbi de förvirrade blickarna från Rikets soldater, som slutade med vad det var de gjorde, och stelnade till av uppmärksamhet, och hälsade honom. De delade på sig, och Romulus rusade rakt mot deras befälhavare. Han visste att han skulle behöva använda sin bästa auktoritet för att övertala dem att gå med honom och döda Andronicus. När Romulus stannade, så såg befälhavaren förskräckt ut, och han hoppade snabbt ner från sin häst, med sina män bredvid honom, och gick ner på knä framför Romulus. ”Sir, jag hade ingen idé om att du skulle komma,” sa han. ”Då skulle jag ha arrangerat en parad i din ära.” Romulus hoppade av sin häst, skrockade och gick förbi honom. Romulus rykte var känt för att ha dödat befälhavare på måfå, utan anledning, och denna general skakade bara av synen av honom. Romulus stannade en meter ifrån och sa: ”Jag har blivit skickad av Rådet. En förordning har anordnats. Andronicus ska dödas, och jag ska vara den nya befälhavaren av Rikets arméer.”

Generalen stirrade tillbaka, med sin mun gapande i chock. Romulus skulle inte ge han tid att tänka på det. ”Samla dina män på en gång, och rid med mig,” sa Romulus. ”Vi rider för att strida mot Andronicus män och för att ta bort honom tillsammans.” ”Men sir…” sa generalen stammande, och han var klart osäker på vad han skulle göra. ”Vi får aldrig några sådana order. Vi kan inte döda Andronicus, han är vår befälhavare!” Romulus visste att han var tvungen att agera direkt. Han gick frakt, tog tag i generalen med båda händerna och drog honom nära, han drog hans haka så nära till hans att de nästan kysstes. Han glodde ner på honom, med ett ansikte fullt av ilska. ”Jag kommer bara att säga detta en gång,” morrade Romulus. ”Jag är den store befälhavaren nu. Tilltala mig på ett annat sätt, och du kommer dö, och jag kommer ha en annan befälhavare att ta din plats. Förstår du?” Generalen svalde. ”Ja, store befälhavare.” Romulus kastade ner honom på marken och kollade på soldaternas ansikten; alla kollade omedelbart bort, och alla var rädda för att möta hans blick. ”FÖLJ MIG!” skrek Romulus, när han hoppade upp på sin häst och kickade den, och rusade ner mot vägen. Inom en liten stund, så hörde han ljudet av tusen hästar bakom sig, som rusade i hans vilja. Ett stort stridsrop ljöd, och Romulus log bredd. Han hade sin armé.

KAPITEL FJORTON

Gwendolyn stannade ovanför kanten av is, och stirrade ner med förundran och misstro, åt det fantasiland som spridde ut sig under henne. Världen framför henne var ett fruset underland, som glittrade av varje färg, mjuka skuggor av lila, violett och rosa, en miljon punkter reflekterade de små högarna av is. Det såg ut som världen efter en snöstorm, frusen i tystnad och fred, och allting glänste och hade en perfekt stillhet. Det var stort och överväldigande, och det nådde så långt ögat kunde se, en öken av ljus och is. Hon kände att Argon var där nere någonstans, fångad, och hon kände av en starkare känsla av att vilja hitta honom, mer än någonsin.

Krohn gnydde bredvid henne, och Gwen kollade runt sig för att se Alistair, Steffen och Aberthol, de fem stod alla och skakade, frusna in till benet, och slitna från resan. Man förlorade all känsla av tid på detta ställe, och för Gwen kändes det som om de hade gått i Nethervärlden i flera år. Medan Gwen hade hoppats på att se något tecken från Argon när de gick upp för berget, så verkade det istället vara ett stort landskap framför dem. Hon hade hoppats att deras resa skulle sluta här; men nu verkade det som om det bara var början. ”Det är oändligt,” observerade Steffen, som stod bredvid henne och kollade ut. ”Ishögarna,” sa Aberthol, med ögon fulla av vördnad. ”Jag trodde aldrig att jag skulle få lägga mina ögon på det under hela mitt liv.” ”Du vet om denna plats?” frågade Gwen överraskat. Aberthol nickade. ”En plats med djup magi. En plats där tiden är frusen. En plats där inte ens gudarna vågar vara. Det är en plats till för att fånga mäns själar, en plats som trotsar magi.” ”Men vad är det för att vara exakt?” frågade Alistair, och kollade också ut med förundran. ”Det är inte en öken, det är inte heller en stad. Det var som… inget.” ”Snön och vinden har i alla fall slutat;” observerade Steffen. ”Vi kan åtminstone se klart framför oss.”

”Det är inte som det verkar,” sa Aberthol. ”Det är en värld av illusioner.” ”Är Argon här?” frågade Gwendolyn honom. Aberthol skakade sitt huvud. ”Det är omöjligt att veta.” ”Det finns en väg,” svarade Gwen. ”Vi tar reda på det själva.” Aberthol skakade på huvudet. ”Kolla nedanför dig. Stupet är för brant. Det är hård is. Vi skulle aldrig kunna ta oss ner för det. Och även om vi gjorde det, så är denna plats alldeles för farlig. Vi skulle aldrig återvända. Det var dumdristigt att ta oss hit, men vi borde minska våra förluster. Vi måste vända tillbaka nu.” ”Men det måste finnas ett sätt,” började Gwendolyn. Innan hon kunde avsluta sina ord, så kom det ett sprickande ljud när de föll på sina ryggar och åkte rätt ner för det branta stupet. Gwendolyn kunde knappt andas så fort det gick, och världen flög förbi henne medan hon gled, och medan isen skrapade hennes armar.

Utan något som kunde sakta ner deras framfart, så gled de hundratals meter, och det gick snabbare. Gwen flaxade med armarna, och sträckte sig för att ta tag i någonting, vad som helst, för att sakta ner fallet, men det fanns inget. Bredvid henne stack Krohn ut alla sina tassar och försökte stoppa sig själv, men han kunde inte. Han gled med huvudet först, med de andra, och alla flaxade hjälplöst. Det kändes som om hon gled rakt ner mot döden. Gwen samlade sig själv när hon närmade sig botten, mot den vita väggen. Hon höjde sina händer mot sitt ansikte, och förväntade sig att slå i väggen av is och krossas av kraschen. Gwen skrek och flämtade när hon slog i väggen; men hon blev chockad när hon inte kände någon smärta. Hon kände endast en mjuk och våt kyla sänkas ner runt hennes kropp. Gwen insåg att de inte hade glidit in i en vägg av is, utan snö, och de hade kommit ut på andra sidan. Hon var yr, förvirrad och frös, hela hennes kropp var täckt i snö, men hon var inte skadad. Gwendolyn satt där chockat, vid botten av dalen, och kollade runt sig, och såg att de andra också var chockade. ”Är du okej?” frågade hon Aberthol, som verkade skakad. Aberthol blinkade flera gånger, kollade sin kropp, och nickade tillbaka. Hon såg att Steffen och Alistair också var okej, och Krohn var redan uppe och gick. Det hade varit läskigt, men de hade klarat det. Deras val hade gjorts åt dem. Sakta började de alla att resa sig. Gwendolyn vände sig om och kollade upp på backen, hon såg det branta stupen där de hade glidit ner, och kunde knappast tro det. Hon kunde inte föreställa sig klättra upp för det.

”Verkar som att vi är fast,” sa Steffen. ”Vi hittade i alla fall en väg ner,” sa Alistair. Gwendolyn vände sig om och kollade på landskapet framför henne. Här nere verkade is-högarna större, mer imponerande. De var utspridda, som ett tusental kamelpuckar som var utspridda på landskapet, och alla hade olika färger. De glittrade, och det var vackert. Denna plats var så exotisk, och Gwen hade ingen aning om vad hon skulle förvänta sig. ”Vart nu?” frågade Steffen. ”Det finns ingen annan väg än framåt. Vi måste ta vägen framför oss,” sa Gwendolyn. ”Men där är ingen väg,” sa Aberthol. ”Då gör vi en egen,” svarade Gwen. Hon började att gå genom fälten av högar, och gruppen följde efter. Alla gick framåt, mellan högarna av is, och alla var beredda medan de gick genom det konstiga landskapet. När de kom djupare och djupare in i denna plats, så kände Gwendolyn en ökande känsla av onda aningar, och undrade åter igen om detta var en dålig idé. Var Argon ens där ner? Och om han var det, skulle de någonsin hitta honom?

Den bländande snön hade nu slutat, och nu kunde man se himlen, och Gwendolyn var tacksam för det. Men hon var täckt i blåmärken och bulor, hela hennes kropp värkte, och hon fryste ner in i benet, och hon var sliten från all vandring. Hon visste inte hur länge de alla skulle hålla. Tillslut skulle de vara tvungna att göra ett läger, och försöka att tända en eld i denna plats som gud glömde. Hon visste inte om det var möjligt, och hon hade bilder i huvudet där de alla frös ihjäl, förlorade för alltid i dalen av fångade själar. Hon behövde skaka av dessa mörka tankar från hennes huvud; hon behövde distrahera sig själv på något sätt. ”Berätta en saga,” sa hon och vände sig mot Steffen när hon gick, genom sina klapprande tänder. Hon var desperat efter någonting, vad som helst, som skulle få henne att glömma kylan och farorna. Ibland, insåg hon, att berättelser kunde vara precis lika bra som mat, vatten eller värme. ”En berättelse min lady?” frågade Steffen, med sina också, klapprande tänder. Gwen nickade, alldeles för kall för att kunna prata. ”Vad som helst,” sa hon.

De fortsatte att gå i tystnad, det enda som hördes var deras skor som krasade i isen, det var tyst så länge så att Gwen började undra om Steffen någonsin skulle svara. Men tillslut började Steffen: ”När jag var ung,” sa han. ”Ville jag bli en krigare. Precis som de andra pojkarna. Självklart var det inte menat att bli, med tanke på min kropp. De skrattade åt mig. Jag hade inte kroppen som de hade, höjde, styrkan, utseendet, något av det. Jag passade inte in i profilen för en krigare, och de skulle inte tillåta mig att träna. Så, istället bestämde mina föräldrar att jag skulle vara servitör åt familjen.” Steffen suckade. ”Jag serverade dem alla, och de åren var tuffa. Men de kunde inte knäcka min själ. När en dag var över, efter att jag hade jobbat hela dagen åt alla, efter att jag hade serverat och städat upp efter dem alla, efter att alla hade somnat och det inte var något kvar att göra, så kunde inte mina föräldrar kontrollera mig. Jag smög ut, gick över kullarna i månljuset, och jag gjorde min egen pilbåge, av de finaste kvistar jag kunde hitta. Den lokala snickaren var en bra man; han var inte dum som de andra, och han lärde mig hur man gjorde en.”

”Han var imponerade av mitt arbete, och efter en tid, så gav han mig bättre och bättre delar från sin affär, och jag gjorde bättre och bättre pilbågar. Inom kort gjorde jag de finaste pilbågarna i staden, pilbågar som snickaren själv inte kunde göra. Det visade sig att jag hade en talang. Han gav mig pilar, och jag lärde mig själv. Jag skulle öva varje natt under månskenet, tills jag blev den bästa skytten i byn, och snart, i regionen.” Steffen suckade igen.. ”Självklart visste min familj inte om detta. Jag kunde inte berätta för dem. De skulle skratta åt mig, eller ta allt ifrån mig, för att de aldrig trodde på mig. Men en dag upptäcktes min båge.” Steffen blev tyst, rynkade pannan och kollade ner, och Gwen kunde se att berättelsen gjorde ont i honom. Han fortsatte i tystnaden, och isen krasade under skorna, och Gwen undrade om han skulle fortsätta. Tillslut höjde han sin haka och kollade ut mot isen med glansiga ögon, som om han kollade direkt in i det förflutna. ”Pilbågen var under min säng,” fortsatte Steffen, ”och på något vis, så hade mina bröder hittat det. Han höll upp den och frågade alla vems den var, och alla kollade på mig. De anklagade mig för att ha stulit den. Min mor drog mig till det lokala slottet och de satte mig i besättning, tills snickaren fick höra om det, och förklarade då att jag hade gjort den. Min familj var skeptiskt. De trodde aldrig att jag kunde göra någonting.”

”Mina bröder tog den från mig, och de krävde att jag skulle bevisa det, bevisa att jag kunde använda den. Jag tänkte gärna visa, men mina bröder drog den från mig och insisterade att de skulle försöka först. Alla var klumpiga, och missade. När de var trötta på det, var det min tur. Med ett skott, dubbelt så långt som de, slog det i målet perfekt, det mål som de aldrig träffade. ”Istället för att applådera, blev min far rasande. Han gick fram, tog pilbågen, och knäckte den över knät. Jag kommer fortfarande ihåg ljudet av pilbågen som gick itu. Det var som ljudet när mitt hjärta gick itu. Det krossade mitt hjärta, och det krossade min själ.” Steffen suckade och vände sig mot Gwen. ”Min själv har varit trasig sedan dess, min lady. Det var inte förrän jag träffade dig, som du gav mig en andra chans i livet, som jag började känna att min själ återupplivades. Det var inte förrän jag träffade dig, som jag någonsin höjt en pilbåge igen.”

Gwen kände ett svall av känslor av hans berättelse, och det fick henne att glömma kylan, att glömma hur sliten hon var, att glömma allt. Hon hade en brinnande medkänsla för honom, och även en känsla av stolthet. Hon kände igen sig i historien på ett annorlunda sätt, till hans smärta, i alla fall. Hon tänkte på sitt egna lidande i händerna på McClouds, och hur det härdade, och hur själar alltid kunde härdas. Hon tänkte på hur folk kunde ta saker ifrån en, hur de kunde göra sitt bästa för att krossa en. Men de kunde aldrig krossa en om man inte lät dem. Om man bara kunde hänga kvar tillräckligt långe, insåg hon, så skulle man en dag möta någon, även om det bara är en endaste person, som kommer se dig för vem du verkligen är, och som kommer återställa tron på mänskligheten, och återställa själen.

”Tack,” sa Gwendolyn till honom. De fortsatte att gå, ännu djupare in i den konstiga världen, in och ut ur högarna av is, när Gwen plötsligt kände av en rörelse. Hon stannade när hon såg en rörelse i hörnet av hennes synfält, något som gled på isen. ”Såg ni det där?” frågade hon de andra. De andra stannade bredvid henne, och alla stirrade upp mot landskapet, och kikade förbi högarna. ”Jag såg ingenting,” sa Alistair. Men plötsligt började Krohn att morra, gick fram, med ragg i nacken, en fot i taget, och Gwen visste att hon hade rätt, hon hade sett någonting. Det var något långt och vitt, och det hade glidit mellan dessa högar. Och för första gången här nere, så kollade hon om sig, och hon var rädd. ”Kanske ser du saker,” la Aberthol till, men sedan slutade han prata när en annan varelse kom fram, glidandes mellan högarna, rakt mot den.

Det var en gigantisk, vit orm, med tre huvuden, vid varsin ände, och ett huvud i mitten. Ormen som var U-formad, slirade sig fram på ett konstigt sätt. Steffen drog sin båge och Gwen höll i sin kniv, medan ormen kom närmare dem. Krohn morrade, och började att göra ett utfall. Lika snabbt som den kom, slirade ormen iväg och försvann ur synhåll, mot ett helt annat håll. ”Vad var det där? Frågade Gwen. ”Jag har ingen aning,” sa Aberthol. ”Vad det än var,” sa Steffen, ” så verkade den inte vänlig.” Plötsligt kom det en till, och ytterligare en. Flera av dem slirade rakt mot dem, men sedan vände sig alla igen, vid sista stunden, och tog sig i motsatt riktning. Ljudet av deras fjäll som gled över isen gav Gwen gåshud. ”de attackerar oss inte,” observerade Alistair. ”Det ser ut som att de är rädda för oss,” sa Steffen. ”Eller att de flyr från något annat,” la Aberthol till. ”Från vad?” frågade Gwen. Det kom ett plötsligt skalv, och Gwen snubblade när marken under henne skakade. Först så var hon säker på att det var ett jordskalv. Men plötsligt så sprack en av högarna av is framför henne, och ur det kom ett enormt monster, 20 meter högt, och precis lika brett, helt vit, och såg ut att var gjord av bara is. Den hade en ryggrad på framsidan av kroppen, och varje kota hade ett rött, glödande öga på det. Den hade ögon som gick upp och ner för armarna också, och vid änden av varje finger, den hade sylvassa tänder, tio munnar, som öppnades och stängdes samtidigt som den kom mot dem. Den tog ett steg närmare och marken skakade. Gwen snubblade samtidigt som monstret sänkte sina tänder rakt mot henne, alldeles för fort. Och i den stunden, visste hon, att hon skulle dö.

KAPITEL FEMTON

Reece la en arm över Krogs axel, O´Connor stöttade den andra, och de två hjälpte honom att gå medan de gick djupare in i det okända vilda av denna exotiska värld, vid botten av kanjonen. Solljuset strimlade svagt ner genom de turkosa och orangea löven i de konstiga träden som växte här nere; Reece böjde på nacken och kollade rakt upp, och genom den virvlande dimman så såg han de enorma väggarna på Kanjonen, som reste sig upp mot himlen, omöjligt högt. Denna plats verkade magisk. Reece kunde knappast inse att de hade kommit så här långt, att de hade klättrat så långt ner, och han undrade om de någonsin skulle kunna ta sig upp igen.

Han undrade mer, när han övervakade sina omgivningar, om de skulle kunna hitta svärdet. Det fanns inga stigar eller markeringar, eller något man kunde följa; svärdet kunde vara var som helst. Han marscherade genom det ler-liknande materialet, en klibbig substans som fastnade i hans skor, och platsen fylldes med ljudet av konstiga varelser. Reece hade aldrig föreställt sig att det skulle finnas en hel värld här nere, med växter och djurliv, dess egen terräng, som ett helt separat universum, mellan två sidor av Ringen. Han undrade var för slags varelser som kunde leva här, på djupet av jorden. Han undrade om människor också kunde leva här nere. ”Vad nu?” frågade O´Connor högt, och frågan brände i allas huvuden, medan de letade i det exotiska landskapet efter tecken på svärdet. ”Vi kan ju inte vandra här nere för alltid,” sa Serna. ”Vi har ingen idé om vart svärdet landade.” ”Tänk på det,” sa Reece, ”det kan inte vara långt iväg. Vi gick ner för kanjonen precis under bron. Så länge som vi håller oss till området under bron, så måste vi hitta det. Allt vi behöver göra är att söka från ena sidan till den andra.”

”Men jag kan inte ens se bron härifrån, kan du?” frågade Elden. Reece kollade upp, likaså gjorde de andra, och genom den virvlande dimman kunde man inte längre se bron. ”Du antar att vi klättrade rakt ner,” sa Indra till Reece. ”Det gjorde vi inte. Vi klättrade ner oförutsägbart, och följde fotstegen. Vi kanske inte ens är under bron.” Reece kände ett hål i magen när de fortsatte, och han undrade om hon hade rätt. Kanske var hans plan dålig, och de var längre ifrån att hitta svärdet än vad han trodde. När de fortsatte att marschera, genom leran, så kom det plötsligt ett skräckinjagande vrål, som fick håret i nacken att stå ut på Reece. Alla stannade direkt. De höll i sina svärd, och kollade på varandra, med blickar fulla av rädsla.

”Vad var det?” ropade Serna. ”Ser ut som om vi inte är ensamma,” sa Indra, den första som drog sitt svärd. Ljudet av metall ringde genom luften med ett speciellt klang. Rytandet kom igen, och fick marken att skaka. Reeces onda aningar djupnade: det lät enormt, och väldigt uppretat. ”Vad det än är,” observerade Elden, ”så låter det som att våra vapen inte kommer att göra någon nytta.” Rytandet kom en tredje gång, och alla backade åt varsitt håll; de visste inte från vilket håll ljudet kom ifrån. De vände sig mot varsitt håll, och formade en lös cirkel. När Reece kikade in i dimman som kom det sakta fram en gigantisk, skräckinjagande best. Den var ljusröd, täckt i tjock fjäll, och stod på två fötter, tio meter hög med gigantiska muskler. Dess långa armar slutade i stora klor som hummerklor, och dess huvud var bara en mun, ett set med käkar som öppnades och stängdes, och visade rader av rakbladsvassa tänder. Den lutade sitt huvud bakåt och vrålade, och dess smala ögon skelade i rasa, och en lång tunga vandrade flera meter från dess mun, och drog sig sedan tillbaka. Reece kollade upp med rädsla, och såg att de andra också hade panik. Han drog sitt svärd, Elden också, och släppte Krog, som snubblade och sjönk ner till sina knän. Alla andra drog sedan sina svärd, medan O`Connor drog sin pilbåge. ”Den verkar inte glad,” sa Indra oroligt. Best vrålade igen, tog flera stag framåt, snabbare än vad Reece kunde föreställa sig, svingade med en arm och slog till Reece i revbenen och han skickades upp i luften. Han flög genom luften, kraschade i ett träd, och tumlade ner längs grenarna tills han landade på den leriga marken. Reece rullade över på sin sida, revbenen gjorde ont, huvudet ringde, och han vände sig om och kollade bakåt. Monstret var i framfart, och attackerade de andra med ilska. O´Connor, som han alltid gjorde, stod stilla, och lyckades få iväg flera pilar. Men pilarna studsade harmlöst av bestens fjäll och föll till marken.

Besten sträckte sig med kraftfulla klor och knäckte O´Connors båge på mitten. Med dess andra klo, så siktade besten på att knäckte O´Connor på mitten. O´Connor duckade sig ur vägen, men inte snabbt nog. Besten skar i hans arm, och fick honom att skrika i smärta medan blodet sprutade överallt. Indra backade inte heller: hon sträckte sig bak och kastade kniven på bestens huvud. Hon siktade bra, men kniven studsade bort från bestens huvud, som verkade ha något slags skydd. Den vänd sig om och skrek och siktade rakt mot henne, med sina klor brett öppna, som om den skulle hugga av hennes hand. Elden rusade fram, höjde sin yxa, och högg i bestens vrist med all sin makt. Slaget var tillräckligt hårt för att flytta på klon, men fjället var så grovt, så inte ens Eldens yxa kunde förstöra den. Elden blottade endast sig själv mot vreden som besten fick. Den vände sig om och slog till han med baksidan av klon och slog till han på näsan så att den bröts, och Elden skrek högt och landade platt på sin rygg.

Besten, som inte var nöjd, drog ner sin andra klo, rakt mot Elden som låg där blottad. Conven skrek ett stridsrop, rusade fram med sitt svärd, och gjorde ett utfall rakt mot bestens mage. Men svärdet skrapade knappt, och besten vände sig om, öppnade sina käkar och högg svärdet i två delar som en tändsticka. Reece skakade av sitt slag, ställde sig på fötter och rusade mot besten, och denna gång siktade han på dess blottade rygg. När den sänkte sina klor mot Conven, rakt mot hans bröst, så hoppade Reece upp på hans bröst, och högg svärdet rätt ner i ryggraden. Äntligen hittade Reece en svag del. Svärdet sjönk in, hela vägen, och besten skrek ett hemskt ljud. Den sträckte sig bak och tog tag i Reece med sin klo, och plockade upp honom högt upp ovanför dess huvud, och kastade honom högt genom luften.

Reece flög igen, och svävade i luften så snabbt att han knappt kunde andas, och landade med ansiktet först i leran. Han var chockad och det kändes som om han hade brutit ett revben. Reece vände sig om och kollade upp med en grumlig blick, när besten närmade sig honom. Han såg hjälplöst på när den höjde sin fot högt och tänkte stampa honom till döds. Han såg sylvassa klor på sulan på dess fot, han såg att alla hans vänner låg nerslagna och inte kunde röra sig, och när han såg klorna komma rakt mot hans ansikte, så visste han, denna stund, att hans liv skulle vara över. Hans sista tankar var: Vilket hemskt ställe att dö på.

KAPITEL SEXTON

Thornicus satt på en liten båt, drev ensam ute i havet, på ett ofamiljärt territorium. Han kollade runt, och letade efter något familjärt, men landskapet var väldigt främmande. Det kändes som om han var långt hemifrån, på andra sidan världen, och att han aldrig skulle ta sig tillbaka. Han hade aldrig känt sig så ensam i hela sitt liv. Thor lutade sig över sin pilbåge och kollade ner i vattnet, och när han gjorde det, så såg han ett ansikte som stirrade tillbaka på honom. Men det var inte hans ansikte; istället, var det hans fars ansikte. Andronicus. ”Thornicus,” sa en röts. Thor lutade sig bakåt och kollade upp i solen, när den bröt sig igenom molnen. Han kisade och såg framför sig en stor klippa, och vid dess topp, ett slott, som solen sken bakom. En bro av sten gick i en båge högt upp i himlen, som ledde till slottet, den vände och vred sig och var smal. Thor sträckte sig mot den, men det kände som om den var en hel värld ifrån honom. ”Thorgrin, kom till mig,” sa en kvinnas röst. Thor höjde en hand mot solen, och såg, en kvinna som stod på kanten av klippan, och runt henne glödde ett violett ljus. Hon höll ut sina händer, och han kunde känna hur hon kallade på honom. Han visste att det var hans mor. ”Mor,” sa han, medan han ställde sig upp och sträckte sig mot henne och försökte nå. ”Thorgrin,” svarade hon. ”Du är min son också. Det är upp till dig att få din härstamning. Du kan välja din far, eller så kan du välja mig. Du är båda av oss. Glöm inte. Ingen av oss är starkare än den andra. Du har en makt att välja. Du måste inte välja din far. Du är inte din far. Och du är inte mig. Kom hem. Kom till ditt sanna hem. Jag väntar på dig.” Thor försökte att stå, men det kändes som om han satt fast; han kollade ner och såg att hans ben var fastlåsta, bundna till båten. ”Mor,” ropade han med torr hals, och rispig röst. ”Jag kan inte, jag kan inte ta mig loss. Hjälp mig.” ”Försök,” sa hon. ”Du har styrkan. Låt inte dig bli lurad: du har styrkan.” Thor försökte att bli fri med all sin makt. Och när han gjorde det, så hörde han trä som gick sönder.

Han kände kalt vatten rusa över hanns fötter, och han kollade ner för att se ett hål öppnas i botten av båten. Han föll plötsligt genom den, skrikande, ner i mörkret och det iskalla havet, och han slukades av vattnet och sjönk ner till havets botten. Thor vaknade och andades tungt. Han satte sig upprätt och kollade svettigt runt, och försökte samla sig själv. Han såg soldater sova på marken runt om honom, men han kände inte igen dem. Det var så förvirrande: de var Rikets soldater. Vad gjorde han med dem? En kall bris kom och Thor kollade ner och såg att han låg på den kalla, hårda marken, på högar av jord, i ett läger med alla soldater. Han hade fortfarande rustning, skor och han satt upp, han hade börjat inse att det var en dröm. Han var på torra land. Och hans mor var inte här.

Thor gnuggade sitt huvud, hans minnen var suddiga, och han försökte se klarhet i det hela. Han kollade runt och såg Rafi en bit bort, som satt upp i natten och stirrade på honom med sina gula ögon som glödde under hans luva. Rafi började nynna på en konstig melodi, och Thor kände att det invaderade hans tankar, gick in i hans hjärna, och gjorde så att det var omöjligt att tänka fritt. Den ständiga melodin dränkte det. När han hörde den, så var allt Thor kunde tänka på, sin skyldighet till sin far. Hans skyldighet för lojalitet till Riket. Thor ställde sig på sina fötter, hans rustning rasslade, hans huvud skakade och han försökte att förstå.

Han kollade ut i natten och han såg Ringen. Men det var inte den Ring han kände igen. Detta var inte hans hemland. Han var i en annorlunda del av Ringen. Och när han kollade ut så såg han inte detta som sitt hem längre; istället såg han det som ett ställe som skulle invaderas. En plats som behövde krossas. Thor kollade runt sig: i den stilla natten runt om honom, låg tusentals av Rikets soldater och sov, och det glödde fortfarande från brasorna. Han började att bli klar i huvudet igen. Han var Andronicus son. Han tillhörde Riket. Och han var skyldig sin far en stor tjänst. Thor såg en plötslig rörelse i hörnet av hans öga, den endaste rörelsen i den svarta natten. Han såg en ensam soldat som gled genom natten, genom rader av soldater och gick rakt mot det stora tältet bara 3 meter därifrån. Andronicus tält.

Thor såg att figuren började springa, och höll något vid sin sida. Han kollade närmare och såg att det var långt och vasst, och glittrade i fackelljuset. Och det var då Thor insåg: mannen höll en kniv. Denna man som sprang mot tältet, tyst genom natten, var en mördare. Han skulle döda Thors far. Thor agerade direkt, och sprang tvärs över lägret, rakt mot mördaren. Mördaren sprang upp mot de två soldater som vaktade tältet och skar dem i halsen tyst innan de kunde säga någonting. Båda föll tyst ner döda. Han rusade sedan rakt in i Andronicus tält. Thor var bara några meter bakom, och rusade in i tältet precis bakom mördaren. När han gick in stod mördaren bara några decimeter framför hans far, och höjde kniven högt rakt mot hans rygg. Andronicus låg där på sin säng, på magen, och hade ingen aning att han skulle bli mördad.

Thor agerade direkt: han sträckte sig mot midjan, tog sin slangbella och placerade en sten, och sköt iväg den med all sin makt. Stenen landade i nacken på mördaren, djupt. Mördaren frös, med kniven i luften, bara några centimeter från Andronicus, och föll med ansiktet först ner i marken bredvid honom, och kniven föll harmlöst vid sidan. Död. Andronicus hoppade upp med ögon fulla av panik, och kollade bort och såg mördaren. Han stirrade, och insåg hur nära det var att han hade blivit mördad. Andronicus vände sig långsamt och kollade upp mot Thor. Sakta insåg han vad Thor just hade gjort. Hans uttryck av rädsla ändrades till något som liknade vördnad. Tacksamhet. Det var ett uttrycks om Thor aldrig hade sett på honom förut. Andronicus ställde sig upp och kom sakta fram till Thor. ”Min son,” sa han och la en hand på Thors axel. ”Du har räddat mitt liv denna natt.” Thor kollade tillbaka på sin far, fylld med ära. Tidigare hade Andronicus beröring gjort han upprörd; men nu välkomnade han den. Det var hans fars beröring. Den far han alltid längtat efter att få ha. ”Jag gjorde vad en son skulle ha gjort,” svarade Thor. Andronicus skakade långsamt sitt huvud, och kollade ner på Thor med uppskattning. ”Jag har underskattat dig stort,” sa han. ”Du är inte endast min bästa soldat. Du är också sonen jag aldrig haft. Du kommer att vara vid min sida för alltid. Vet du det?”

Thor kollade tillbaka i Andronicus ögon, och han svarade: ”Det är inget mer än dig jag vill ha far.” ”Titta på mig en lång stund, Thornicus,” sa han. ”Ser du vem jag är? Mitt ansikte, min höjd, min hud, mina horn. Jag är inte den jag alltid varit. Jag var som dig. Som din far. Som mina bröder. En MacGil, som alla andra. Men jag förändrades. Jag förvandlades. Jag gav ett löfte, och jag accepterade mörkrets krafter, och en ceremoni gjordes. Jag lät den onda själen komma in i mig. Jag har låtit den att ändra mitt utseende, mitt sätt att agera.” Andronicus kollade intensivt in i hans ögon. ”Du har bevisat ditt värde idag. När denna strid är över, kommer du att transformeras, precis som mig. Du kommer att vara i min höjd, min ras. Min hud. Du kommer att ha horn, som mina. Du kommer att lämna den patetiska mänskliga rasen, och du kommer att bli exakt som din far.” Thors ögon var suddiga, hans minne var suddigt, och han var överväldigad av tacksamhet. ”Jag skulle vilja det far,” svarade han. ”Jag skulle vilja det väldigt mycket.”

KAPITEL SJUTTON

Mycoples låg på däck på Rikets skepp, ihoprullad till en boll under Akron-nätet som tryckte ner henne. Hon kände vågorna under henne, och hon var överväldigad av sorg, och kände hur båten sakta sjönk och hon öppnade ett öga en liten bit. Hon såg Rikets soldater svamla, dricka, fira, klart glada över att de hade fångat en drake. Hon kände att det värkte över hela kroppen från där de hade petat och huggit henne. Hon kollade ut, ovanför dem, och Mycoples såg de gula vattnet i Tartuvian, så långt som ögat kunde se. Mycoples stängde sina ögon igen, och önskade att allt skulle försvinna. Hon önskade att hon kunde återvända till där hon föddes, drakarnas land, och vara med sin klan en gång igen. Hon önskade ännu mer att hon kunde vara vid Thors sida. Men hon visste att Thor var långt här ifrån, förlorad i en annan plats. Han var inte den Thorgrin hon än gång visste.

Mycoples kände att soldaterna skulle ta tillbaka henne till Riket, sätta henne på en parad, och göra hennes liv till en show för Rikets soldater. Hon kände att hon skulle bli fastkedjad under resten av sitt liv, torterad och visad som en artefakt. När hon tänkte på vilket missnöje hennes liv skulle bli, så kände hon sig torterad. Hon önskade att hon kunde dö nu, med stolthet, i en sista stor strid. Hon hade inte överlevt i tusen år endast för detta, för att vara fångad av människor. Hon hade blivit varnad över att aldrig gå nära en människa, och hon hade gjort ett misstag som hade gjort henne sårbar. Hennes kärlek för Thor hade gjort henne svag, han hade sänkt hennes försvar. Och nu betalade hon priset.

Trots allt så älskade Mycoples fortfarande honom, och hon skulle göra allt om igen, bara för honom. Mycoples stängde sina ögon, tunga från utmattning, från att nätet tyngde ner henne, från alla sår över hennes kropp. Och hon önskade att hon var långt härifrån.

*

Mycoples visste inte hur länge hon hade sovit när hon vaknade av ett högt svischande ljud. Det lät som ett kraftigt regn, och hon kunde hur hela hennes kropp blev blöt. Hon kollade upp och såg att skeppet åkte in i ”Regnväggen” Alla omfamnades plötsligt av en vägg av regn, som duschade ner på dem. Det var som om de åkte genom ett vattenfall. Rikets soldater fick panik och tog tag i skeppets däck medan de passerade. Ljudet blev överväldigande. Mycoples välkomnade det, regnet kylde ner henne, och ånga steg från hennes fjäll från den starka solen som gassat på henne under dessa dagar. Ljudet av vattnet fick henne att glömma allt trubbel framför henne. Sakta kom de ut på andra sidan. Mycoples öppnade sina ögon och såg att de hade åkt in i det röda vattnet i Blodets hav. Hon insåg att soldaterna tog den närmaste vägen till Riket genom Dim-öarna.

Hennes hjärta fylldes plötsligt med hopp. Hon hade flugit över Dim-öarna flera gånger med sin klan. Hon visste att där bodde många stora krigare. Och hon visste också att det var hemmet till en drake. Ralibar. Mycoples hade träffat Ralibar en gång, flera hundra år sedan. Han var olikt alla andra drakar. Han tyckte inte om sin egen sort; och han tyckte om människor ännu mindre. Om de passerade, och Ralibar såg henne i hennes tillstånd, så kanske han skulle hjälpa henne. Inte för att han tyckte om henne, utan för att han inte tyckte om människor. Kanske skulle han till och med frita henne. Mycoples visste vad hon behövde göra: hon behövde på något sätt få båten att segla mot Dim-öarna. De fick inte segla runt om. Hon var tvungen att få dem direkt till ön. Hon behövde få båten att krascha in i stenarna.

Mycoples stängde sina ögon och andades djupt. Hon kände havets luft rusa genom hennes fjäll, hon kände kroppen kittlas, och hon samlade de sista krafterna hon hade. Hon kallade på de Uråldriga, som hade guidat henne i tusentals år, för att be om en sista tjänst. Hon bad inte om styrka själv. Hon bad inte ens om styrka för att strida. Istället frågade hon om vinden kunde svara till henne. Himlen. Havet. Med hennes uråldriga själ, samlade hon dem alla, och kallade på dem för att be om en sista tjänst. Hon bad om att vinden skulle gråta, att vågorna skulle stiga, att himlen skulle mörkna. Hon befallde dem alla, i namnet av hennes förfäder, i namnet av de som gick på denna planet före alla andra. Drakarna hade varit här först. Och drakarna hade rätt att befalla naturen.

Mycoples andades, djupare och djupare, och hon kände hur hon blev varm; gradvis så ökade en vind. Vinden blev starkare och vattnet skvätte, och båten började att luta, och vinden blev ännu starkare. Vinden blev så stark, och solen gömde sig, och himlen blev nu mörkare. Snart började båten att luta ännu mer, när en gigantisk våg föll över dem; gigantiska strömmar drog i dem, och himlen dundrade, vinden tog till i styrka, hög nog för att dränka de skrik som kom från rikets män som sprang runt om henne, och de sprang för sina liv. Vissa föll överbord. Alla försökte att kontrollera båten, men de kunde inte: båten blåste ur kurs. Rakt mot Dim-öarna. Mycoples öppnade sina stora, lila ögon och kollade ut med tillfredsställelse: där var det, vid horisonten, och det kom ännu närmare. Över den ylande vinden, ljöd ett annat ensamt ljud, ett som var långt ifrån, vid horisonten, som ett eko av ett skrik, som fyllde himlen. Mycoples log för sig själv. Hon visste det där ljudet. Hon hade fötts med det. Hon hade uppfostrats med det hela hennes liv. Det var skriket från en drake.

KAPITEL ARTON

Selese och Illepra rusade genom de oändliga kullar och dalar i Ringen, som de hade gjort dag och natt, rakt mot den östra korsningen till Reece. Selese red med endast sitt mål i sikte, och kunde inte tänka på något annat. Det hade varit en hemsk ritt, det hade tagit lång tid för de hade undvikit stridsfält och olika grupper av soldater och handlare. De hade ridit genom mörka skogar och över branta stup för att hålla sig ur sikte för andra. Mer än en gång hade hon varit rädd över att de hade blivit sedda. Men det var värt det. Selese skulle rida till de sju ringarnas helvete för att rädda Reece. Och hon kände att han behövde räddas, hon kände att han var i fara. Han måste vara på ett så pass farligt uppdrag som den han hade tagit. Vart Ödets svärd var, visste hon att död alltid jagade en. Hon bad om att hon skulle ta sig dit i tid, för att kunna rädda Reece från de faror som han kanske var i. Även om hon inte kunde det, så skulle hon hellre inte varit någonstans. Hon stannade knappast, hennes muskler var svaga av utmattning, och hon hade knappast tid för att andas; Illepra saktade inte heller ner. Illepra hade blivit som en syster till henne, och Selese var överväldigad av tacksamhet för att hon var här. De båda riskerade sina liv för att ta genomföra denna resan. Medan de hade gjort sitt bästa för att undvika öppna vägar, så hade de nått fram till den sista delen av resan, där det inte fanns en chans att undvika det. Nu fanns det inget annat än ett öppet landskap, en ensam, dammig väg ledde mot öst. Träd gav vika till stenar, och dessa till damm, och sedan fanns det inget annat än en stor, öde öken. Den östra korsningen skulle inte vara långt ifrån nu.

Det enda problemet för Selese var hur blottade de var på denna öppna vägen, i mitten av ingenstans. De var alldeles för synliga, vara de två som red ensamma. Hon var väldigt spänd, håren på hennes armar reste sig, och det kändes som om de skulle råka ut för bakhåll åt vilket håll som helst. Ringen var delat, arméer bekämpade andra arméer, och även dessa arméer delades mellan varandra. Det var laglöst, en kaotisk plats att vara på just nu, utan lag och ordning, och ingen stoppade alla kriminella. Hon visste att hon var tvungen att nå fram till Reece snabbt. De rundade en sväng, och plötsligt så stannade Selese och Illepra. Där, framför dem, som blockerade vägen, var ett gigantiskt fällt träd. Hon undrade hur det kunde vara där, i mitten av ingenstans. Hon hörde ett ljud, och innan hon vände sig om, insåg hon att de blev utsatta för ett bakhåll.

Bakom dem stod fyra soldater, som kom fram från en sten, alla stora och breda, orakade och de skickade runt en säck med vin som de drack. Hon såg från deras rustning att de var Silesianer. Hennes eget folk. Hon visste att hon skulle känna sig lättat. Ändå gjorde hon inte det: de var fulla, och de kollade på dem med lust i blicken. De verkade långt ifrån huvudarmén, och när hon kollade mer noggrant på deras slitna rustning, så insåg hon: de var övergivna. Ryggradslösa, hemska soldater, som svek sitt eget folk. De värsta av de värsta. ”Och vart ska ni två fina damer ta vägen?” frågade ledaren, när de fyra närmare sig dem. Seleses häst blev nervös, då den inte kunde ta vägen någonstans. Hennes hjärta slog i halsen, och hon undrade hur hon skulle hantera det. Hon såg att Illepra kollade nervöst på henne, och att även hon var osäker.

”Vi är Silesianer, precis som dig,” sa Illepra. ”Vi servar den kungliga armén. Vi är helare. Så låt oss snälla passera. Vi har viktiga saker vi måste gå till.” ”Har ni?” frågade han och gick fram och tog i hästens tyglar medan en annan tog tag i Seleses. ”Vi är från Silesia, det är du också,” repeterade Illepra med en skakig röst. ”Ahh, Silesia,” sa han skrockfullt. ”Och vilken kraftig kärlek vi har till vårt folk.” ”Ni är övergivna,” sa Selese med en mörkare, mer auktoritär röst, mindre rädd, som hon sa till folket framför sig. ”De lägsta av de låga.” De andra skrockade, men ledare skrattade och skakade sitt huvud och kollade på henne. ”Jag skulle säga att vi är de smartaste av de smarta. Vi är de som överlever, de som lever en dag till. Vi slåss inte för någon fejkad sak som kallas för ridderlighet, som vi inte heller kan se, ta på eller känna. Varför ska vi bekämpa någon annans krig?” ”Det är din Ring,” svarade Selese, orört. ”Det är ditt krig.”

”Mitt krig är att överleva, eller att slåss mot någon som betalar det högre priset. Men jag har hört tillräckligt av dig.” han sträckte sig upp och i en snabb rörelse, tog han tag i tröjan på Selese och drog ner henne. Selese skrek när hon flög av hästen, och landade hårt i marken. Hon såg att Illepra också blev nerdragen från sin häst. En soldat tog tag i dem och drog iväg dem medan de andra två omringade dem. Ledaren lutade sig mot henne, bara några centimeter från Seleses ansikte, så nära så att hon kunde se hans rynkor och känna hans dåliga andedräkt. Det tjocka stubben på hans haka gneds mot hennes kind. ”Detta är vår lyckodag,” sa han. ”Vi får två fina hästar, och två fina flickor vi kan göra vad vi vill med.” ”Oroa dig inte för ditt kära Silesia,” sa en annan, ”du kommer inte att se stället på en lång tid.” Han skrattade och de andra gjorde samma sak. ”Du gör ett stort misstag,” sa Selese, och hennes röst var fylld med självsäkerhet. ”Jag är på en resa för att hitta Reece, den yngsta sonen av Kungen MacGil.. MacGils är en modig och nobel klan. Om ni skadar oss, och de tar reda på vad ni har gjort, så kommer de att döda er alla.” ”Och vem är det som säger att de får reda på vad vi har gjort?” frågade han tillbaka och hånlog. Ledaren drog fram sin kniv och höjde den mot Selese. Selese visste att hon behövde göra något, och det snabbt. Självklart skulle dessa män inte lyssna. De var ute efter blod, och hon hade inga vapen på sig. Plötsligt fick Selese en idé. Det var riskabelt, men det skulle kanske fungera. Selese stack in sin hand på sadelväskan och letade tills hon hittade en liten flaska. Hon greppade tag i den och höll den i sin hand. Hon bytte plötsligt ansiktsuttryck, och log mot ledare, och sa, med en söt och sexig röst: ”Jag gör precis vad du vill. Jag kanske till och med tycker om det. Jag tycker att du är väldigt attraktiv.” Ledaren lutade sig tillbaka och kollade överraska på henne. ”allt jag ber om är en sak,” sa hon. ”bara kyss mig först. Jag vill känna dina läppar mot mina. Läpparna från en riktig man. En riktig krigare.”

Soldaten kollade bakåt, förvirrad och glatt överraskad. En av de andra gick fram och klappade han på ryggen. ”Se, de lyssnar på dig,” sa han. ”Det gör de alltid.” Ledaren log brett och borstade sin tröja och drog en hand genom håret, och städade till sitt utseende. ”Det är bättre,” sa han. ”Selese, vad gör du?” frågade Illepra förvirrat. Men Selese ignorerade henne. Hon hade en plan. Selese låtsades gäspa, och höjde sin hand till sin mun, och placerade det lilla locket där. Hon lutade sig fram, tog tag i soldatens ansikte, och kysste honom. Och när hon gjorde det, så spottade hon in locket i hans öppna mun. Hon sträckte sig sedan och stängde hans mun. Han stirrade tillbaka på henne med breda ögon, och försökte att motstå, men det var för sent. Hon hade höjt båda sina händer och höll fast hans mun hårt, och tvingade honom att bita i locket i hans mun. Hon såg när hans ansikte blev ljusrött, och venerna i halsen stod ut; han sträckte sig upp och höll sig för halsen och drog efter andan, och en sekund senare föll han på sina knän och kollapsade sedan, död.

Och klart skulle han det. Locket innehåll Blackbox, det dödligaste giftet hon hade. De andra tre soldaterna kollade förvirrat på, och Selese gav dem inte en chans att ta reda på det heller. Selese sträckte sig in i sadelväskan och letade efter Apoth, ett gult pulver som var en effektiv salva när det blandades med vatten, men det var dödligt om det kom in i ögonen i pulverform. Hon tog två händer fulla. ”Din lilla häxa!” skrek en av dem när han drog sin kniv och attackerade henne. Hon kastade en hand full i hans ögon, och han skrek. Selese gick sedan fram och kastade den andra handen i den andra soldatens ögon. Båda två skrek, och kollapsade på sina ryggar, och vred sig i smärta medan det skummade om munnen. Inom sekunder var de alla döda. Illepra kollade på henne i tystnad, med munnen öppen i chock, och hon kunde knappast förstå vad som nyss hade hänt. Selese vände sig om och kollade tillbaka mot henne, och händerna skakade men hon kände sig stark och beslutsam. Hon visste inte om hon någonsin skulle kunna göra det om hon var själv, men att tänka på Reece fick henne att bli starkare. ”Låt oss gå,” sa hon och hoppade upp på sin häst. ”Det är dags att vi hittar Reece.”

KAPITEL NITTON

Kendrick rusade genom landskapet, Erec, Bronson och Srog var vid hans sida och tusentals av lättade trupper red bredvid dem, de var friade åter igen. De hade ridit hela natten, ända sedan de hade rymt från Rikets läger, och de hade inte saktat ner, och försökte att skapa så mycket distans som krävdes mellan dem. Nu började äntligen att solen gå upp. Det hade varit en lång och hemsk natt ända sedan Kendrick, Erec, Bronson och Srog friade tusentals av sina män, och mördat de som fångatog dem, och ridit medan större delen av Rikets makter fortfarande sov. D hade inte velat möta alla av Rikets stora armé mitt i natten; de skulle hellre röra sig snabbt och smidigt, och döda trupper som stod i deras väg. De tog tillbaka sina hästar och vapen, och sprang iväg. De ville slåss ytterligare en dag, på deras egna villkor. Här, på McClouds sida på kungariket, så kunde Bronson terrängen, och han ledde dem med sin expertis. Kendrick visste att de hade tur att de hade honom, eftersom han var en värdefull guide för att de skulle kunna gömma sig från Riket. Kendrick och Erec frågade Bronson att leda dem i en terräng där de kunde vara väl gömda från Riket, men att ändå kunna attackera små trupper. De var då tvungna att byta taktik, och det var dags för en ny strategi nu: istället för att stå mot hela Rikets armé, så skulle de hitta de mindre trupperna, med bara ett par få tusentals män, och ha mindre strider, och återvända igen. Det enda sättet att lyckas när de var så få, var att ha ett förlängt gerillakrig. De kunde ta sig till bergen, hålla sig väl gömda bland bergen, och bli en dödlig makt, som attackerade strategiskt, som en orm, och återvända sen. De kanske inte hade samma nummer och samma styrka, men de hade viljan som krävdes för att vänta ut Riket. De red och red, följde Bronsons spår tills de kom till ett brant spår, som ledde dem upp mot berget. De hade följt det gamla spåret ur Riket, som tog dem förbi vågor av förstörelse, från en McCloud stad till en annan. Tillslut stannade stigen här, på toppen av en viss topp.

”Höglandet,” sa Bronson och pekade. Från denna utkiksplats, på en bergstopp, så såg Kendrick över bergen, Höglandet, den lilla McCloud staden, som satt högt upp, på kanten av Höglandet, som var gränsen för det östra och västra kungariket i Ringen. Även i soluppgången så kunde han se att Andronicus makter hade tagit över. Han såg deras eldar som fortfarande glödde, och såg huvuden från fångar hänga på spikar genom staden, och han kunde se att de redan mördat alla McClouds. Det verkade vara flera tusen män som lägrade utanför staden, och det var svårt att se hur många som låg inne i staden. Han kunde inte se om det var huvuddelen av Rikets armé, eller bara en ensam division. ”Detta är nog den viktigaste staden att attackera för oss,” sa Kendrick. ”Höglandet är en liten stad, men en strategisk punkt, eftersom det är på toppen av bergen,” sa Bronson. ”Det är logiskt att Andronicus skulle ta det. Här ifrån har de en strategisk ritt ner till det västra kungariket, och vägarna går åt alla håll. Det skulle vara det första stoppet för att krossa McClouds motståndet och göra en sista attack på det västra Kungariket och dominera Ringen.”

”Men är självaste Andronicus där?” frågade Srog. ”Och hur många män är med honom?” Alla överlevde. Det var svårt att berätta. ”Det kan vara riskabelt,” sa Bronson. ”Kanske skulle det vara bättre att gömma oss här i bergen, och vänta på en mindre grupp att attackera, eller en mindre stad.” Kendrick skakade på huvudet. ”Inget mera väntande,” sa han. ”Vilken dag som helst kan vara den sista. Aldrig igen kommer jag att vara ett objekt för fångenskap av någon. Om vi ska dö, ska vi dö på våra fötter. Vi attackerar nu!” ”Jag är med dig!” sa Erec, och drog sitt svärd. ”Och jag!” sa Bronson. ”Då får det vara så!” sa Srog. Alla kickade sina hästar och rusade längs kanten på Höglandet, längs de branta stigarna på bergen, rakt mot höglandet. I soluppgången, när de flesta av Rikets armé fortfarande sovande, så kanske de skulle kunna dra fördel av att överraska, tänkte Kendrick.

Kanske skulle de ta denna staden, och göra det till sitt eget fort. Kanske, om de väntade tillräckligt länge, så skulle Gwendolyn återvända, med Argon. Och kanske, bara kanske, så skulle tiden vara till deras fördel. Även om den inte var det, så var det detta de var födda till: att attackera mot sina odds, att aldrig fega ur från fienden, att slåss för rätt anledning, även när oddsen verkar omöjliga. Kendrick hade blivit given ett stort privilegium i sitt live: han hade fått vapengåvan. Alla hade. Och han tänkte använda den, så länge som han fortfarande levde.

Ett av Rikets signalhorn ljöd, och sedan ett annat, och ytterligare ett, längs de små slotten i Höglandet. Plötsligt öppnades portarna, och hundratals av Rikets soldater kom ut, och rusade rakt mot dem. De sov inte: de hade varit redo och väntat. Kendrick släppte ut sitt stridsrop, och rusade mot dem ännu snabbare, förberedd för att slåss, för att döda vem som helst som stod i hans väg. Men när han närmade sig, när han kunde se Rikets Soldater närmare, så såg han ett ansikte komma genom porten, ett ansikte som fick hans blod att bli kallt. Det var det enda ansikte som kunde få han att sänka sitt svärd, att få hans mun att öppna i chock, och få honom att nästan hoppa av hästen. Där, mot honom, ridandes för att möta honom, med svärdet högt, var en man som han älskade som en bror. Det var Thorgrin.

KAPITEL TJUGO

Thornicus red bredvid sin far, Rafi och McCloud var bakom dem, och de ledde tusentals av Rikets soldater ut ur portarna från Höglandet, förberedda för att krossa fienden. Thor kollade ut och såg tusentals soldater ridande mot dem, klädda i rustning och banderoller som han knappt kände igen. Och när han närmade sig, så kände en del av honom igen den rustningen, rustningen för västra kungariket av Ringen, av Silver, av MacGils. Thor blev för ett ögonblick förvirrad; han undrade varför han attackerade människor som han en gång stått sida vid sida med. Men det minnet försvann lika fort, och en annan del av honom, en starkare den, påminde honom att han red för att krossa fienderna till hans far, beslutsam över att döda dem alla, som ville döda hans far. Thornicus kände sig stärkt med energi, beslutsam över att döda dem alla, för att förhindra någon från att skada Andronicus, eller Riket.

Han rusade mot MacGil soldaterna, som kanske var 200 meter ifrån, drog sitt svärd, ledde armén och han var redo för att attackera med allt han hade. Men plötsligt, ljöd signalhorn bakom honom, och Andronicus och de andra vände sig om och kollade över sina axlar. Thor gjorde också det. Det var ett ljud av nöd, och när Thor vände sig om, så var hann förvirrad över vad han såg: hundratals av Rikets soldater vände sig om, och attackerade på det motsatta hållet. Bakom dem, på håll, började tusentals av Rikets soldater, i en annan division, att rusa upp för backen mot Höglandet, med facklor i handen, och de började att sätta eld på staden. ”Vad händer min mästare?” frågade McCloud till Andronicus, som var lika förvirrad som de andra. Andronicus såg också förvirrad ut, men när han kollade mot horisonten, så smalnade hans ögon i erkännande. ”Romulus,” sa han vetande. ”Min general har kommit för att svika mig.” Tusentals av Rikets trupper attackerade dem bakifrån, och flödade över staden. Nu var de mellan två arméer, med Romulus män bakom dem, och MacGils soldater framför dem.

Andronicus skrek i frustration, och funderade, sedan vände han tillslut sin häst. ”Vi måste rädda Höglandet!” skrek Andronicus. ”Överge MacGils! Attackera Romulus!” Andronicus kickade sin häst, vände skarpt om, och Thornicus och de andra följde efter, och förberedde sig för att vara med i ett inbördeskrig. När han vände om, så kollade Thornicus över sin axel, och på håll så såg han hur MacGils fortsatte att rusa mot dem, mot Höglandet. Men det var inte Thor oro längre; han skulle göra vad hans far sa till honom. Thor red med sin far, och han höll sitt svärd högt. Han och Andronicus red sida vid sida, och det kändes bra att rida med honom. De var en enhet, tillsammans i strid, beredda att möta världen tillsammans, som far och son borde.

De rusade ner för backen, siktade rakt mot Romulus män, och de alla möttes halvvägs, i en stor smäll. Tusentals krigare rusade in i varandra; och den som ledde striden, först in, var Andronicus. Han höjde sin stora krigsyxa, svingade den i luften, och mötte Romulus när han rusade mot sin förra ledare. Romulus svingade sin yxa han också, och de två låstes, som baggar, lika kraftfulla båda två, och de båda ville döda varandra med hela sitt hjärta. Thor siktade mot Romulus befälhavare, och befälhavaren höjde sin sköld, men det gjorde inte mycket: Thors slag var så starkt. Han fortsatte att attackera med ett annat slag, han högg mannen över magen, vilket fick han att snubbla framåt, med ansiktet först ner i leran. Ljudet av klingande metall fyllde Thors öron runt om honom, ljudet av tusentals soldater som kämpade hand mot hand. Ingen slogs lika skickligt som Thor. Han högg och parerade, och svingade i varje riktning, och tog ner dussintals av män innan de kunde röra sig tillräckligt snabbt för att reagera mot honom.

Han högg genom männen som en enmans-armé, och fällde soldater från höger och vänster, och tryckte fram dödläget i Andronicus tjänst. Trots Thors ansträngningar, så började det att vända för de lika duktiga divisionerna. Romulus började att få fördel över att överraska, eftersom Rikets män inte var förberedda på att slåss mot varandra denna dagen. Men Thor fick oddsen att vända, ensam tryckte han tillbaka fler och fler av Romulus män när de vällde in för att ta över Höglandet. Romulus och Andronicus slog slag efter slag, och högg sina stridsyxor i varandra med klingandet av metall, som två gamla baggar som slogs efter makt. Andronicus var mycket längre än Romulus, men Romulus var bred och hade en styrka som Thor aldrig hade sett. De var spektakulära att kolla på, som två berg, och ingen verkade ge vika för den andra. En skakade soldat föll på ryggen av Andronicus häst, och Andronicus häst började att svaja obalanserat; förlusten av balans var tillräckligt för att ge Romulus en fördel. Andronicus yxa sänktes en kort stund, tillräckligt länge för att Romulus skulle få till ett slag, och högg honom hårt i axeln, och det slog ner Andronicus från hans häst. Romulus slösade ingen tid: han hoppade av, höjde sin yxa högt med båda händerna och förberedda sig på att hugga Andronicus i hans blottade huvud. Thors hjärta föll; han dök ner från sin häst med ansiktet först, och tacklade ner Romulus till marken, precis innan Romulus fick till det dödliga slaget.

De snubblade bakåt flera meter, och de två föll och brottades i leran, och rullade igen och igen, och soldater dog runt om dem. Tillslut fick Romulus en fördel, han rullade och kastade bort Thor från honom. Han drog en kniv från sin midja, och siktade mot Thors hals; det hände alldeles för snabbt för att Thor skulle kunna reagera. Andronicus kom och slog bort kniven från Romulus hand innan han kunde skada Thor, och räddade hans liv. Andronicus svingade då mot Romulus huvud med hans yxa; men Romulus rullade ur vägen, och yxan sattes istället fast i leran. Ett signalhorn ljöd, och himlen mörknade av pilar. Romulus män föll från höger till vänster, och skrek i smärta, och föll medan Andronicus förstärkning hade kommit. Striden hade nu vänt.

Romulus män började att retirera. Romulus såg vad som började att hända, och utmanade inte längre Andronicus; istället duckade han genom mängden, hittade sin häst, sparkade hårt, och vände och flydde med hans återstående män. Andronicus såg Thor på marken, och insåg att han hade blivit räddad av honom igen, och hans hjärta vällde med tacksamhet. Han sträckte sig ner och drog upp sin son. Thornicus tog sin fars han, och insåg också att hans far hade räddat hans liv. De stod där, höll i varandras händer, far och son, och båda hade offrat sina liv för varandra. Andronicus kollade ner på Thor med respekt, och Thor återgäldade den. Tillslut hade Thor funnit den far han alltid velat ha.

KAPITEL TJUGOETT

Romulus rusade med sina flyende män, nerför, rasande bort från Höglandet. Han var chockad över att han blev besegrad. Han hade aldrig förlorat en strid förut, och han kunde inte förlika sig med det. Han hade tagit åt sig för mycket. Han skulle ha hållit sig till att hitta MacGil, korsa kanjonen, och attackera med hela sin armé; istället så gick han för en snabb död. Han hade blivit för modig, för självsäker. Han hade gjort misstaget av en nybörjar-befälhavare, och han hatade sig själv för det. Romulus hade varit med om flera förluster. Hans plan hade varit att skicka en mördare för att döda Andronicus i natten, och på något sätt hade det misslyckats. Hans andra plan hade varit att rusa med sina män i soluppgången, för att använda stunden för att överraska Andronicus, och för att hugga han snabbt och döda honom. Han visste att de skulle vara färre, men han tänkte, att om han kunde döda honom snabbt, så skulle det kvitta; alla de som återstod av Rikets män skulle gå under hans befäl då.

I efterhand, så var det ett hastigt och dumdristigt val, och han skulle ha väntat. Han skulle ha sänkt Skölden först, och sedan attackera med kraft. Det fanns inga genvägar till seger. Romulus fortsatte att repetera i sitt sinne hur nära han hade varit, och det var det som gjorde han så upprörd. Han hade nästan Andronicus, och hade antagligen dödat honom om det inte hade varit för Thornicus. Han hade inte förväntat sig att Thornicus skulle vara där, vid Andronicus sida, och han hade inte förväntat sig en så pass dödlig motståndare. Andronicus hade varit död nu om det inte hade varit för honom. När allt detta lugnade ner sig, så svor Romulus att han själv skulle döda Thor. Idén gjorde honom glad: han skulle döda far och son tillsammans. Han hade i alla fall flytt, olikt många av hans män. Nu red han mot hans andra mål. På ritten över Ringen, så hade Romulus slaktat och torterat många soldater på vägen, för att det var roligt. Han hade också förhört dem, och lärt sig att MacGil var fångad av Andronicus: Luanda. MacGils förstfödda dotter. Hon skulle duga perfekt. Romulus red nu dit soldaterna hade sagt att hon skulle vara, på utkanten av lägret. Han var redo att verkställa sin extraplan. Han red hårt, och tillslut kom han fram; han gick till fängelset, och såg att flickan stod bunden vid en påle, med håret avrakat. Det var hon: Luanda, halvklädd, slagen och med blåmärken, en blodig röra. Hon var bunden till pålen, knappt vid medvetandet, och Romulus saktade inte ens ner sin häst när han galopperade rakt mot henne. Han höjde sin stora yxa och högg av repen, och med hans andra hand sträckte han sig ner och tog tag i hennes tröja, och i en rörelse kastade han upp henne på hästen framför honom.

Luanda, som var fylld med panik, skrek och försökte ta sig därifrån. Men Romulus gav henne ingen chans. Han sträckte sig över med sin enorma arm och virade den runt hela hennes kropp hård, och tryckte henne hårt mig sig. Att känna henne innanför hennes armar kändes bra. Om han inte behövde henne för att ta sig över bron, så kanske han skulle göra vad han ville med henne, och sen döda henne på plats. Men han behövde henne för att sänka Skölden, och det fanns lite tid att förlora. Romulus kickade sin häst och red dubbelt så snabbt, och drog iväg från sina män, och tog den ensamma vägen som ledde till kanjonen. När han var klar med henne, så kunde han döda henne då, för skojs skull. Romulus red med ett leende, och desto mer Luanda skrek, slogs och protesterade, desto mer log han. Han hade sitt pris. Snart skulle de vara över bron, över kanjonen. Äntligen skulle skölden sänkas. Hans armé skulle invadera. Och Ringen skulle vara hans för alltid.

KAPITEL TJUGOTVÅ

Reece låg på marken, i botten av kanjonen, med värkande revben, och kollade upp när de sylvassa tänderna gick rakt mot honom för att döda honom. Han visste i den stunden, att dessa tänder skulle sjunka in i hans bröst och slita ut hans hjärta. Han samlade sig själv för smärtan som skulle komma. Det kom ett hemskt skrik, och först var Reece säker på att det var hans eget. Sedan öppnat han sina ögon och insåg att det var besten som skrek ett hemskt skrik, som genomträngde luften och steg upp i skyn. Besten lutade sig bakåt och morrade, och började vilt att flaxa med armarna. Sedan blev den plötsligt still, stupade och låg där helt stilla. Död.

Världen var ännu en gång stilla. Reece satte sig upp, med ögon uppspärrade, och försökte att förstå vad som nyss hade hänt. Hur hade denna best, som skadat dem alla, plötsligt dött? Reece märkte att ett spjut stack fram ur bestens fot, inbäddat i marken. Där, ovanför besten, med ett spjut och ett hånflin, stod en främling. Han var lång och tunn, med ett kort skägg, slitna trasor och långt, rufsigt hår. Han var smal, kanske i sina sena fyrtio, och log smittande. ”Du dödar alltid en lombok genom foten,” förklarade han, som om det var den mest självklara saken, och drog ut sitt spjut ur marken. ”Det är där hjärtat sitter. Lärde du dig aldrig det?” Främlingen gick fram, höll ut en hand, och Reece tog tag i den och lät honom att dra upp honom på fötter. Mannen, som var spinkig, var överraskande stark.

Reece kollade tillbaka, fortfarande chockad, och visste knappast hur han skulle reagera. Mannen hade just räddat hans liv. ”Jag.. eh…” stammade han. ”Jag.. vet inte hur jag ska tacka dig.” ”Tacka mig?” repeterade mannen. Han lutade sig tillbaka och skrattade, sedan la han en varm hand på Reeces axel, vänligt, och vände sig och gick med honom. ”Det finns inget att tacka mig för, goda vän. Jag hatar lomboks. De tar mina fällor varje gång och lämnar mig hungrig nästan varje natt. Tacka mig inte alls. Du gjorde mig en tjänst. Du fick ut den i det öppna, och gjorde den lätt att döda.” mannen övervakade Reeces grupp och skakade på huvudet. ”Vilken skam. Alla fina krigare. Ni siktade bara på fel punkt.” ”Vem är du?” frågade O´Connor som kom fram. ”Var kommer du ifrån? Vad gör du här nere?” Mannen skrattade hjärtligt. ”Jag är Centra. Jag är glad över att träffa er alla, men jag kan inte svara på så många frågor på en gång. Jag kom ner här för många år sedan, jag vara bara nyfiken antar jag. Jag kunde inte stå ut med att leva med McClouds. Jag använde flera rep för att hala mig ner för kanjonens vägg, och jag kom aldrig upp igen. Jag hade inget val. Och jag började att upptäcka, men jag började att tycka om det här, när jag var helt ensam. Exotiskt. Förstår du vad jag menar? Jag är en ensamvarg, så jag har inget emot att vara ensam. Men jag måste säga, ni är de första mänskliga ansikten jag har sett sedan dess, och det känns bra att se mitt folk. För styrka!” Centra drog upp en vätskefylld väska från sin midja och lutade sig bakåt och drack. Han höll sedan upp den och rörde den mot Reeces mun. Reece visste inte vad han skulle säga, och han ville inte göra han arg, så han öppnade sin mun, och lät Centra klämma in lite vätska. Det landade långt in i Reeces hals, och brände, och Reece hostade. Centra skrattade högt. ”Vad är det?” frågade Reece och flämtade, medan Centra gick runt och klämde in lite i varje persons mun. ”Atibar,” svarade han. ”Det flyter i en ström som inte är långt härifrån. Visst bränner det? Men hur får det dig att känna?”

Reece kände ett svagt kittlande som rann ner för kroppen, och sedan blev han avslappnad. Han kände sig definitivt mindre spänd; han kände ingen smärta och de bulor och blåmärken över som kropp som han hade. När de andra hade fått sin omgång, så sträckte sig Centra och erbjöd mer till Reece; men denna gång höll Reece upp en hand och stoppade honom. ”Ta lite mer min vän,” sa Centra. ”Det tar slut snabbt.” ”Tack, men jag behöver vara klar i huvudet.” ”Du räddade våra liv,” sa Elden, och gick allvarligt fram. ”Och det är något vi tar seriöst. Vi är skyldiga dig en stor tjänst. Säg ditt pris. Män från legionen ärar alltid de som de är skyldiga.” Centra skakade på huvudet. ”Ni är inte skyldiga mig någonting. Men om det gör er glada, så säger jag så här: hjälp mig att hitta god mat för i natt. Den dumma lomboken stal det. Jag vill ha något innan mörkret kommer” ”Vi ´kommer att hjälpa dig på alla sätt vi kan,” sa Reece. Centra övervakade gruppen. ”Och varför är alla ni här nere, om jag får fråga?”

”Vi har kommit på ett viktigt uppdrag,” svarade Reece. ”Har du sett Svärdet?” ”Svärdet?” frågade Centra, med ögonbrynen höjda. ”Vilket svärd? Det verkar som att ni redan har svärd.” Reece skakade på huvudet. ”Nej, Svärdet. Ödets svärd. Det satt fast i en sten. Den trillade över kanten. Centras ögon spärrades upp. ”Självaste Ödets svärd?” sa han med vördnad i sin röst. ”Det är inte här nere, eller?” Reece nickade. ”Men hur kan det? Det är legendens svärd. Vad i hela världen skulle det göra här nere? Jag har i alla fall inte sett några stenar eller svärd. Är du säker, vänta en mint,” sa han och stoppade sig själv. ”Vänta lite, ” sa han och kliade sig på hakan, ”du menar inte explosionen, eller gör du?” Reece och de andra kollade förvirrat på varandra. ”Explosion?” frågade O´Connor. ”Tidigare föll något från högt ovan,” sa Centra,” så högt, så att det skakade hela stället. Jag såg inte det, men jag kände det. Men gjorde inte? Det efterlämnade en gigantisk krater.” Reeces hjärta slog snabbare. ”Krater?” frågade Reece. Det skulle vara logiskt. Stenen skulle skapa en krater från den höjden.

Han gick närmare Centra och frågade allvarligt: ”Kan du leda oss dit?” Centra skakade på axlarna. ”Varför inte. Det bästa hållet ligger åt detta håll. Följ mig. Men var snabba: vi vill inte gå på natten. Inte när natt-dimman virvlar.” Centra vände sig om och gick iväg snabbt, och Reece och de andra gick bakom honom, och O´Connor och Elden hjälpte till att bära Krog som haltade tungt. Alla var långsamma på att samla sig efter striden, och de gnuggade sina sår, samlade sina vapen, gick stelt, och ingen av dem gick lika snabbt eller smidigt som tidigare. Striden med lomboken hade tagit kraft; Reece insåg igen hur mycket tur de hade som överlevde. De marscherade i leran, in och ut ur de ljusa skogarna, och följde Centra när han gick längs en stig som såg ut som en osynlig väg, men det var klart att Centra visste var han var på väg.

Den virvlande dimman gick fram och tillbaka, och Reece undrade hur i hela friden Centra kunde hitta på detta ställe. Allt såg likadant ut för honom, och om det inte vore för Centra, så insåg han att han skulle vara extremt vilse. Det blev mörkare när de gick, och Reece började att bli orolig. Ljuden av djur slutade aldrig, och han kunde inte hjälpa att undra över vilka varelser som gick här på natten. Om lomboken existerade, vilka andra varelser skulle det då finnas? De gick och gick, och just när Reece tänkte fråga Centra hur mycket längre de skulle gå, så möttes de plötsligt av en spricka i träden. Alla träd hade blivit tillplattade, deras grenar brutna, och uppknuffade till onaturliga vinklar. Han närmare, kom ifatt Centra, som plötsligt sträckte sig upp och satte en hård hand på Reeces bröst, och stoppade honom från att ta ytterligare ett steg framåt. Reece stannade, och insåg att det var tur att Centra hade stannat honom. När dimma reste sig, rakt framför dem, vid kanten av fötterna, var där en gigantisk krater, minst 10 meter i diameter och sjönk 20 meter ner i jorden. Det såg ut som om en meteor hade förstört hela denna skog. Reeces hjärta slog hårt när han visste att detta måste vara den krater som lämnades efter att stenen föll. Reece letade upprymt efter svärdet. Alla de andra kom upp bredvid, och kikade ner över kanten, chockat. Men när dimman klarnade, så var Reece chockad och besviken när han såg att kratern var tom. ”Hur kan det vara så?” frågade O´Connor bredvid honom. ”Det är inte möjligt,” sa Elden. ”Stenen är inte här,” sa Indra. ”Kanske är den i en annan krater,” sa Serna. Reece vände sig mot Centra. ”Är du säker på att det är denna platsen?” frågade Reece.

Centra nickade kraftigt. ”Detta är platsen,” sa han. ”Jag är säker. Jag var inte långt härifrån när det hände, och jag kom hit för att själv ta en titt. Jag såg en stor sten, med metall i den, nu när du nämner det. Jag tänkte inte mycket på det. ”Var är den då?” frågade Elden skeptiskt. ”Jag ljuger inte,” sa Centra upprört. Reece undersökte golvet av kratern noggrant, och när dimman försvann, så såg han spår som ledde upp på sidan av kratern. Det såg ut som om stenen hade släpats upp på sidan av kratern. Reece gick snabbt dit, även de andra, och när han närmade sig, insåg han att det definitivt var spår efter stenen, breda och djupa, som om den hade släpats därifrån. Runt om den var där dussin med fotsteg. Det var konstiga fötter, alldeles för små för att vara en människa. Centra stod över dem, gick ner på knä i leran, och sträckte sig ner och tog försiktigt på fotspåren. ”Fawsar,” sa han. ”Vad är det?” frågade Reece. ”Detta är deras spår. De är en fientlig stam. Asätare. Det är logiskt. De lever på andra sidan Kanjonen. De borde leta upp och ta något som detta. De tar allt som de kan hitta.”

”Vad menar du?” pressade Indra. ”Tog de stenen? Hur kan de ha styrkan?” Centra suckade. ”De rör sig som en. De är tusentals. Tillsammans kan de göra allt, som arbetarmyror. De lever på det sättet, sa han och pekade. ”Så är det med det. Ledsen om det med ditt svärd. Men Fawsarna har det, du kan inte få tillbaka det. ”Varför säger du det?” frågade Reece. ”De är våldsamma, fientliga saker,” sa Centra. ”Vilda krigare. Halva delen människor, halva något annat. Alla här nere håller sig ifrån dem. De är som myror. Kommer du nära dem, så har det ett system för att alarmera varandra. De skulle döda dig innan du kom nära. Ingen kommer att överleva.” Reece tog tag i sitt svärd, och gick fram. ”Precis de odds jag tycker om.”

KAPITEL TJUGOTRE

Gwendolyn stod framför is-monstret, frusen av skräck. Bredvid henne stod de andra, också frusna, och kollade upp på besten med förundran. Gwen var fylld av rädsla, och en del av henne ville vända om och springa, eller i alla fall höja sina händer och skydda sig från en attack. Men en annan del av henne tvingade henne att vara stark, att stå sin mark, och att slåss. En liten del av henne visste att hon hade styrkan, och att hon behövde vara stark, inte bara för sin egen skull, utan för de andra. Hon kunde inte springa för rädslan; hon kanske dog när hon stod mot den, men då skulle hon i alla fall dö med ära. Hon var trots allt kungens dotter, och kunglighetens blod rann igenom henne. Monstret svingade sin arm mot henne, och dess fem käkar vid slutet av dess fem fingrar öppnades och stängdes när den närmade sig. Gwen, drog sitt svärd med skakiga händer, gick fram, och svingade det.

Svärdet missade, och monstret var mycket snabbare än hon förväntade sig. Där hans hand hade varit en sekund tidigare, så fanns det inget annat än luft. Monstrets käkar stängdes och öppnas, med ett hemskt ljud av klapprande tänder, och det hoppade framåt med ett högt pipande ljud som kom från dess tio käkar. De hoppade rakt mot Gwendolyn. Gwendolyn skrek i smärta när en av de små käkarna bet henne i armen, och det rann blod. Hon försökte att flytta sig, men det var inte lönt: monstret hade hoppade tagit i hårt, och hon kände hur tänderna sjönk in i hennes hud. Gwen hörde ett morrande ljud, och Krohn gick fram och hoppade upp på besten, och bet den hårt i fingret. Krohn högg i monstrets hand, vägrade släppa taget, och skakade huvudet vänster och höger, morrande, tills monstret tillslut släppte. Gwen hoppade snabbt bakåt, och smärtan sköt i hennes arm, och hon sträckte sig upp och tog tag i sin hand. Hennes hand var fläckad av blod, och hon rev av en bit av hennes tröja och knöt den med skakiga händer runt såret för att stoppa blodet. Monstret vände sig mot Krohn, rasande. En av monstrets andra käkar vände sig och bet plötsligt Krohn i benet. Krohn gnydde, och ändå släppte han inte greppet om monstrets hand, och högg i fingrarna med all sin kraft, tills han tillslut bet av en käke. Monstret som var rasande, lutade sig bak och svingade runt sin arm, beredd för att sänka in fler tänder i Krohns rygg.

Steffen gick fram, siktade och sköt två pilar i snabb följd mot besten. Varje pil satte sig i varsitt av monstrets små käkar, en fantastisk träff med tanke på avståndet och hur snabbt monstret rörde sig. Den vände sig om och rusade mot Steffen, med dess armar viftande, och vid slutet av fingrarna hörde man ljudet av is som krossades när den rusade mot Steffen. Steffen fumlade med pilbågen, Aberthol rusade framåt med sin stav framför sig, och modigt höjde han den med båda händerna, och högg in den i monstrets bröst. Trots den nobla ansträngningen, så gjorde stavens slag ingen nytta mot ett så pass kraftfullt monster; monstret kollade knappt ner på Aberthol, mer som om han vore en irriterande insekt, sträckte sig bak och slog honom med baksidan av handen. Ljudet av is som slog i hud skar genom luften, och Aberthol, med ett stön, flög och landade hårt på isen och gled flera meter innan han stannade, och stönade i smärta.

Monstret fokuserade på Steffen igen. När Steffen backade, så hoppade monstret fram, sträckte sig ner och plockade upp Steffen med en hand, höjde honom högt över huvudet, säkert 10 meter i luften, och undersökte honom som om han vore mat. Monstret vände Steffen upp och ner, och närmade sig med sin andra hand, och sikt med sina klapprande käkar mot Steffens ansikte. Gwen insåg med skräck att den skulle äta Steffen levande. När Steffen hade blivit upplyft i luften, så tappade hans in pilbåge, och Gwen tänkte snabbt, och tog dem från marken. Med skakiga händer så siktade hon. Gwen sköt flera pilar, som bäddade sig in i monstrets sida, och tillslut, en av dess käkar. Den vände sig om och glodde på henne, skrek av ilska, och släppte Steffen. Steffen föll i luften och slog i isen med ett kras. Gwen hoppades att han inte hade brutit alla sina ben.

Monstret böjde sig ner mot Gwen igen, och denna gång med båda händerna utsträckta, med alla dess käkar som klapprade; Gwen, som inte hade några pilar kvar, och ingenstans att springa, visste att den skulle döda henne. Fortfarande så ångrade hon det inte, hon hade i alla fall räddat Steffens liv. ”FRÅN LAGARNA AV DE SJU CIRKLARNA I NATUREN, SÅ BEFALLER JAG DIG ATT STANNA!” sa en kraftig röst. Gwendolyn vände sig om och såg att Alistair höll fram sin handflata, och siktade på varelsen. En orange boll av ljus sköts från handen och flög mot varelsen, och slog den i bröstet. Men varelsen vände sig mot Alistair, orädd, och slog iväg ljusbollen som närmade sig. Bollen flog ofarligt över dess axel. Alistair stod där, chockad, hon hade klart inte förväntat sig det. Monstret vände sig istället om och rusade mot Alistair. Den kickade henne och dess enorma klor slog i hennes bröst och fick henne att flyga bakåt och skickas över isen.

Utan att vara tillfredsställd, rusade monstret fram, för att ta slut på henne. Gwen kollade runt på stridsfältet, och det såg inte bra ut: Alistair låg på sin rygg, och Steffen, Aberthol och krohn låg och stönade, alla skadade av monstret. Gwen själv låg där, sliten av slaget, och undrade hur de skulle kunna besegra denna sak. Deras vapen var alldeles för svaga för en sådan varelse, och inte ens Alistairs magi hade fungerat. Gwen vände sig om och kollade på sin omgivning desperat, och försökte att använda sin kvickhet, desperat efter att hitta något som kunde användas, på något sätt här ute. När hon kollade så såg hon någonting, och så fick hon en idé. Där, vid toppen av en av högarna, satt en stor is-sten. Den var enorm, och uppflugen på ett betänkt sätt, säkert 15 meter hög. Det såg ut som om en stark knuff kunde få ner den från dess hög, och monstret stod precis under de. Om Gwen kunde flytta på stenen, så kunde hon krossa besten under. Gwendolyn agerade direkt. Hon höjde Steffens båge, placerade en pil, siktade och sköt precis bredvid kanten under stenen. Hennes sikt var perfekt: hon lyckas att sätta pilen precis under stenen, och isen sprack, och stenen svajade lite. Men den rullade inte ner. Det var fyra pilar kvar, och eftersom monstret var på väg mot Alistair, fanns det lite tid att förlora. Gwen sköt igen och igen, och med hennes fantastiska sikt, så träffade alla fyra skott som hon hade hoppats, på samma ställe. Stenen rullade lite mer.

Den satt fortfarande kvar, uppflugen, och svajade inbjudande över kanten; men sedan rullade den tillbaka och stannade. Det fungerade inte. Gwendolyn hade inga fler pilar. Hon hade misslyckats. Alistair kom upp på fötter och kollade runt för att se vad Gwen försökte att göra. När monstret rusade mot henne, meter ifrån, så vände sig Alistair om, höjde både händerna över hennes huvud, och denna gång siktade hon mot stenen av is. När ett gult ljus sköts från hennes handflator, så flög ljuset över stridsfältet. Och när det gula skenet träffade isen, precis under stenen, så började det att smälta. Och sedan spricka. Sen började stenen att röra sig. Monstret var nu bara en meter ifrån, och Gwen var rädd att stenen inte skulle rulla snabbt nog, och att Alistair skulle dö framför hennes ögon. Men Alistair var inte rädd, hon backade inte. Hon fortsatte att koncentrera på att skicka ljuset på isen.

”ALISTAIR!” skrek Gwen och sprang mot henne. Monstret nådde fram till Alistair, lyfte upp henne och höll henne högt över huvudet med ett hemskt skrik. Gwen kunde se att den tänkte döda henne. Det kom ett högt svischande ljud, och sedan ljudet av is som krasade, och Gwen kollade runt för att se stenen släppas och rulla ner för ishögen med hastighet. Precis när monstret drog Alistair mot sina öppna käkar för att äta henne, så flög stenen rätt in i monstrets rygg. Monstret blev helt krossat. Det kom ett hemskt döds-skrik när den blev mosad av stenen. Alistair flög genom luften när monstret hade släppt och hon landade långt ifrån, som tur var i en snöhög. Snart var allt stilla. En tung tystnad hängde i luften. Gwendolyn, som var i chock, skyndade sig till Alistair, rusade fram till hennes sida, och kollade om hon var okej. Alistair låg där, chockad, men hon öppnade sina ögon och tog Gwendolyns hand och lät henne dra upp henne på fötter.

”Är du okej?” frågade Gwen. Det kändes som om hennes egen syster hade blivit skadad, och hon insåg hur mycket hon brydde sig om Alistair. Alistair nickade tillbaka, och verkade skakad, men inte skadad. Gwen lättat att le. De vände sig om och skyndade sig bort till Steffen och Aberthol, och hjälpte dem upp på fötter; de hade blåmärken och var slagna, men de skulle laga sig snabbt. Gwen skyndade sig då fram till Krohn, som gnydde vid hennes sida. Hon hjälpte honom upp, och han slickade henne i ansiktet. Han var lite ostadig men han var okej han också. Dessa fem stod där, chockade och förvirrade, och kollade ut över omgivningen, på dessa ishögar, med en helt ny respekt och förundran. När Gwendolyn kollade på horisonten, så började hon att inse faran på detta ställe. För första gången så undrade hon om hon någonsin skulle hitta Argon.

*

Gwen gick och gick, hennes knän var svaga, hennes kropp sliten, smärtan ökade i hennes mage. De gick mot den stora, röda solen, den andra solen som gick ner, och de hade gått hela dagen. Det kändes som månader. Det fanns inget slut i syne: bara oändligt monotont landskap. Hon undrade hur länge de kunde göra så här innan de alla kollapsade på isen. De vandrade och vandrade genom den fantastiska dalen av ishögar, och alla var frusna in till benen. Tur nog, så hade de inte träffat på fler monster sedan sist. De hade passerat olika små djur, varelser som Gwen aldrig hade sett tidigare, de flesta i någon nyans av vitt, med små, glödande blåa ögon, men alla de djuren skyndade sig ur vägen där de gick. Överallt letade Gwen efter några tecken efter Argon, men han kunde inte hittas. När det sista glimrandet efter solen började att försvinna, så började Gwendolyn att märka en förändring i landskapet. Denna dalen av is kulminerade till en enda stor hög, som sträckte sig så långt ögat kunde se, och det blockerade deras väg. Det fanns ingen väg framåt, förutom att klättra upp för den. Alla stannade med händerna på höfterna, andades tungt, och kollade upp på högen, som var kanske 20 meter hög. De var utmattade. Alla var hopplösa, som om de inte längre trodde på att de skulle hitta Argon, ännu mindre överleva. ”Vad tror ni?” frågade Gwen och vände sig till alla andra. ”Vi har inget val,” sa Alistair. ”Antingen klättrar vi, eller så vänder vi om.” Gwen visste att hon hade rätt. Men hennes ben skakade, hon var så utmattad. Alla stod där och stirrade upp på högen.

Tillslut tog Alistair det första steget, och Gwen och de andra, slitna av utmattning, följde efter. Gwen andades tungt och tog ett steg efter et andra. Det var brant uppför, och all halkade när de gick, och Gwendolyn lutade sig framåt med händerna på isen, och försökte göra sig själv stadig. Sakta, steg efter steg, så tog de sig till toppen. När de tog sig dig, kollapsade de alla på sina händer och knän. ”Jag kan inte fortsätta,” flämtade Aberthol. När Gwen låg där, flämtande, så tvingade hon sig att använda all energi hon hade, för att lyfta på huvudet och kolla på andra sidan högen, och hennes ögon öppnades brett i chock. Gwen sträckte sig och knuffade till de andra, tvingade dem att också kolla. ”Kolla!” insisterade hon. De andra höjde sakta sina huvuden och såg vad hon såg. Synen tog hennes andan. Där, framför dem, var en annan svepande dal. Men denna var annorlunda än de andra; denna var fylld av vad som såg ut som kapslar av is. Där var flera tusen, och de var ca 3 meter höga och någon meter bred, och innehåll någonting.

När Gwen kisade med ögonen, så insåg hon att de innehöll kroppar. Innanför varenda en, var en människa, fastfrusen. Tusentals människor, utspridda till var tredje meter, som en gigantisk kyrkogård stod ut från isen. ”Dalen av de fångade själarna,” sa Aberthol med vördnad. De andra stirrade, och ingen behövde säga ett enda ord för att veta vad de andra tänkte. Där nere, var människor. Fångade. Gwen visste att någonstans där nere, fångad bland allt folk, var den person hon hade letade efter. Hon andades djupt, och sa vad som var i de andras tankar. ”Argon.”

KAPITEL TJUGOFYRA

Andronicus stod bredvid Thornicus, det var bara dem två ensamma och de stod mot solnedgången, och övervakade skadan från striden mot Romulus. Andronicus stod bredvid sin son, och han kunde inte vara mer stolt. För första gången i sitt liv, så kände han en känsla förutom ilska, förutom en lust efter hämnd. För första gången så brann han inte för att förstöra, döda och tortera allt i hans väg. Istället så upplevde han en känsla som han inte riktigt förstod. När han tänkte på allt som Thor hade gjort, när han tänkte på hur Thor hade räddat hans liv, två gånger, så kände han mer än stolthet. Han kände oro för pojken. Han kände något som kanske till och med var kärlek. Känslan gjorde han förskräckt, och Andronicus slutade omedelbart att tänka på det, och tryckte ner tanken djupt ner i hans medvetande, han kunde inte ta tag i det. Det var en känsla han inte var van vid, och den var alldeles för kraftfull, alldeles för överväldigande.

Istället så kollade han ner på Thor med en mycket säkrare känsla, en han kunde förstå: stolthet för seger. Thor hade visat sig vara en större tillgång än han någonsin hade kunnat föreställa sig. Han drog sina långa naglar över Thors axel. ”Du har räddat mitt liv på stridsfältet idag,” sa Andronicus. Thornicus stod bredvid honom med kisande ögon, han kollade ut mot blodbadet. Andronicus undrade om Thor skulle vara med honom även om Rafi tog bort sin förbannelse. Djupt nere hoppades han att han skulle, han hoppades att Thor skulle älska honom också, i sin egen rätt, som vilken son som helst älskade sin far. Han önskade i hemlighet att Rafi hade tagit bort förbannelsen, när tillräckligt mycket tid hade gått, och Thor kanske blev lojal mot Andronicus av sig självt, och såg honom som den far han var. Andronicus övervakade skadan, såg alla sina döda män, så de rebellerna från Riket som låg döda, och han visste att han var skyldig Thornicus sitt liv. Det var något som han aldrig hade förväntat sig. Överallt runt om honom kom det skrik, när Andronicus män torterade de överlevande av Rikets soldater som hade svikit honom. Andronicus andades djupt, tillfredsställd av ljudet. Det var dags för alla förrädare att betala priset, att skicka ett meddelande till alla som vågade trotsa honom. Romulus flydde, och Andronicus skulle inte stanna för något. Först hade Andronicus dock viktigare saker att göra. Han vände sig om och övervakade Höglandet, som var förstörd av rebeller. Han stod där, med händerna på höfterna, och kollade på det med besvikelse. Höglandet hade blivit detta; om det inte hade varit för att Romulus attackerade honom bakifrån, om de inte hade vänt sig om för att svara, så skulle de inte ha behövt överge denna stad. Andronicus grimaserade när han insåg att skadan Kendrick, Erec och de andra hade gjort, tog flera tusen av hans män medan huvudarmén var distraherat. De hade sedan flytt, till vem vet vad, antagligen tillbaka till säkerheten i bergen. Andronicus övervakade bergen, men det började att bli mörkt, och det skulle vara svårt att hitta dem nu. På morgonen dock, så skulle de spolas bort, som vesslor, och döda dem alla. Med Thornicus vid sin sida, så var allt möjligt. ”På morgonen, så kommer vi att hitta och döda de som återstår av dina förre vänner” konstaterade Andronicus. ”Jag är vid din sida, min far,” sa Thor. Andronicus bevekandes av hans ord. Han vände sig om och kollade på Thornicus. ”Jag är skyldig dig en stor tjänst. Ingen har räddat mitt liv förut. Berätta vad jag kan göra åt dig. Vad som helst, Allt i Riket är ditt.”

Thor blickade utåt en lång stund, som om det var en annan värld, och Andronicus undrade om han någonsin skulle svara. Så tillslut, talade Thor mjukt: ”min mors ring,” sa han. Andronicus kollade på honom med förvånad blick. ”Den blev stulen av mig av en av dina män,” sa Thor. ”Jag vill ha tillbaka den.” Andronicus nickade. ”Du skall få det.” Andronicus knäppte med fingrarna, och en av hans generaler kom springande, och Andronicus viskade i hans öra, och petade bort honom. Generalen vände sig om och sprang, skyndade sig för att utföra hans order. ”Den kommer att hittas snabbt, min son,” sa Andronicus. ”Annars kommer att generalen själv att vara död på morgonen.” Thor nickade nöjt. ”Jag vill också tortera och personligen avrätta mannen som stal den från dig,” sa Andronicus.

”Jag behöver inte få någon torterad eller avrättad,” sa Thor. ”Jag vill bara ha tillbaka den.” ”De kommer att torteras och avrättas även om du tycker om det eller inte,” sa Andronicus strängt tillbaka. ”Det är mitt sätt. Snart, kommer det att vara ditt sätt också.” Andronicus suckade. ”På morgonen så kommer vi att strida, och krossa resten av ditt förra folk, och sedan kommer vårt kungarike att vara komplett. Sida vid sida, tillsammans, kommer vi att regera tillsammans.” Thornicus vände sig om och stirrade tillbaka på sin far, och Andronicus kände att han höll med. ”Det finns inget mer jag skulle vilja, min far.”

*

Thornicus låg på marken i den svarta natten, nära Andronicus och resten av Rikets soldater, bredvid den sprakande brasan, och han låg på den kalla jorden och stenarna. Han drömde hemska drömmar. Thor såg sig själv på ett öppet fält, kollade ut och förberedde sig för strid. Framför honom var tusentals av män på deras hästar, och när de kollade närmare, så märkte han att de satt på ett konstigt sätt, på sidan. Han kollade ännu noggrannare och insåg att det bar lik. Kråkor landade på dem och började äta av dem. Thor gick med sin häst mellan dem och såg att alla var män från västra kungariket, alla stora krigare som han hade tränat med. Hans hjärta krossades. Bland dem gick en person, som gick långsamt mot honom för att hälsa. En kvinna. Hon var den vackraste kvinnan han hade sett, lätt i en genomskinlig rock, och hon gick sakta över fältet och sträckte ut en hand till honom.

”Thorgrin min älskade,” sa hon. ”Kom till mig.” Thor kisade med ögonen och insåg att det var Gwendolyn. Han hoppade på sin häst och försökte rida mot henne, men hästen vägrade röra sig. Han kollade ner och såg att den satt fast i leran. ”Thorgrin,” ropade hon. ”Jag behöver dig.” Thor fick tillslut loss hästen och rusade, galopperade genom fälten för henne. Men när han kom fram, så försvann hon. Thor kollade runt och såg att han inte längre var kvar på stridsfältet, utan på en vidöppen öken. Ridandes mot honom var en ensam krigare, fylld med gyllene rustning, och solen reflekterade i det så mycket så att Thor var tvungen att kisa. De red mot varandra och stannade ett par meter ifrån, Thor kisade, och försökte se vem det var i solen. ”Vem är du?” ropade Thor. ”Säg vem du är!” ”Det är jag, far,” sa den stolta krigaren. ”Din son.” Krigaren tog bort sin hjälm, och släppte ut sitt gyllene hår, men ljuset bakom honom var så starkt, så han kunde inte se hans konturer. Thor hade svårt att prata, och skämdes över att han mötte honom i strid. ”Min son?” frågade han chockat. ”Hur kan det vara så?” Thor kastade sitt svärd och förberedde sig att hoppa ner, för att omfamna sin son. Men pojken höjde plötsligt sitt långa spjut, skrek, och rusade mot Thor, och siktade på att kasta den rakt genom hans bröst.

Thor blinkade, och märkte att han låg på sin rygg, fastbunden på en roddbåt, flytande i det stora havet. De gigantiska, rullande vågorna fick honom att guppa upp och ner, och han var utmattad, och uttorkad medan han kollade upp mot himlen. När han flöt så såg han att en brant klippa närmade sig, vid havets ände, med ett slott vid dess ände; han såg att en trappa gick upp till den, och vid toppen, så såg han sin mor. Ett ljust, blått, sken kom från henne, och hon sträckte ut en hand. ”min Thorgrin,” sa hon. ”Återvänd till mig.” Thorgrin försökte att a sig loss med all sin kraft, för att sträcka sig efter henne. Men han kunde inte ”Jag har åkt för långt, mor,” sa han svagt. ”Det är inte för sent,” sa hon. ”Du har kraften för att återvända.” ”Mor!” skrek han, ”Jag kan inte ta mig loss. Mina rep är för starka!” ”Du kan Thorgrin, sa hon. ”Du har styrkan. Du kan!”

Thor kämpade med all sin kraft, och denna gång, var någonting annorlunda. Denna gång så hörde han att repen av läder, äntligen gick av. Thor sträckte sig upp med sin fria hand, och när han gjorde det, så sträckte sig hans mor efter honom. För första gången, så rörde han hennes hand. Den hade styrka olik någon annan han hade känt. Där var hon, hennes hand drog upp honom. Han kände en överväldigande styrka komma in i hans kropp. Han kände hur alla rep gick sönder. Han kände hur han lyftes upp i himlen, och svävade högre och högre, mot slottet, mot hemmet. ”Mor,” sa han, så lättad. Hon log tillbaka. ”Du är hemma nu, min son. Du är hemma nu.” Thor öppnade sina ögon och satt hastigt upp, och kollade runt om honom.

Något kändes annorlunda inom honom, något hade förändrats. Soluppgången var på väg, och alla runt honom, var Rikets soldater, som sakta vaknade, och förberedde sig för dagen, förberedde sig för strid. Thor kollade upp och såg hur Andronicus närmade sig honom. Men inte längre såg Thor Rikets soldater som kollegor; och han såg inte längre Andronicus som sin far. Nu hade han ett helt annat perspektiv; han hade en stund av klarhet. Han såg dem alla som fienden. Och han såg sin far som den fiende han var. Andronicus närmade sig, log och höll ut sin hand. Thor kollade ner och såg sin mors ring. ”Jag lovade dig min son,” sa Andronicus. ”Och jag håller alltid mina löften.” Andronicus sträckte sig och placerade ringen i Thors hand. När han gjorde det så kände Thor en överväldigande styrka rusa genom honom. Han fick också en känsla av klarhet. Han var Thorgrin, från det västra kungariket i Ringen. Han var medlem i legionen, lojal till MacGil, och han slogs för att frita Ringen. Alla dessa män runt om honom, var fienden. Thor drog sitt svärd och attackerade plötsligt. Andronicus låg framför honom, och Thor var beslutsam. Det var dags att döda hans far.

KAPITEL TJUGOFEM

Kendrick rusade ner för den branta backen på Höglandet, i soluppgången, in i den tjocka dimman, rött solljus från den första solen fyllde dalen. Erec, Bronson och Srog var bredvid honom, och de hade tusentals män bakom sig, när alla rusade mot divisionen av Rikets män i dalen nedanför dem. Än så länge hade deras strategi med att attackera och sedan dra sig tillbaka, varit lyckad: de hade attackerat Höglandet, och tagit död på alla små divisioner av Andronicus män, och de hade tagit skydd i bergen. De hade haft tur dock, att Romulus hade attackerat när han gjorde det. Kendrick visste inte om de hade kunnat vinna annars, speciellt med Thor på Andronicus sida. Det kliade fortfarande vid tanken på att Thor red ut för att hälsa på honom i strid. Det lämnade en grop i hans mage. Hur kunde Kendrick möta sin kamrat, hans bror, i strid? Vad hade han gjort om Thor hade attackerat honom? Vad hade de gjort för att förändra Thor? Kendrick föreställde sig att han inte hade kunnat klara av att skada Thor. Det var ju självklart att Thor var under en förbannelse av Andronicus, av någon mörk kraft, och att han inte var sig själv. Samtidigt var hor mer mäktig än någon av hans män, och Kendrick tänkte tanken att han någon gång skulle behöva möta honom i strid, eller riskera att förlora sina män. För nu, i alla fall, så skulle det inte vara ett problem: Kendricks män hade sett en ensam division av en av Rikets trupper som hade sitt läger vid andra sidan dalen, ett par tusen krigare, isolerade från resten av lägret. De red nu i soluppgången med uthållighet och överraskning, och Kendricks tusentals män förberedda sig för att attackera snabbt och hårt, och för att sedan rusa tillbaka till bergen. Kendrick och hans män var fortfarande färre, men de var inte rädda för det stora antalet, så länge som oddsen var nära och så länge de inte slogs mot hela Rikets armé på en gång.

Kendrick visste inte hur länge hans strategis skulle fungera. Men om de kunde fortsätta att ta en division i taget, så kände han att de eventuellt skulle vinna detta krig. När han stod mot en fiende större i antal än han själv, och mer styrka och antal, så var ibland uthållighet, vetande och retirering selektivt, det mest effektiva för att vinna kriget, hade han räknat ut. Ljudet av hästarnas hovar vibrerade i Kendricks öron, tillsammans med klingandet från rustningarna, och när de alla red, så blåste den kalla vinden i håret och han höll hårt i sitt svärd. Morgondimman hade äntligen börjat at lyfta, vilket avslöjade hans män och gav bort idén med at överraska. Men de hade i alla fall tagit sig så här långt. Kendrick och hans män släppte ut ett stridsrop när de rusade ner, knappast 1 kilometer bort.

Rikets män, vände sig chockat om och kollade upp med terror vid synen och ljudet av dem som rusade ner för berget. Den första impulsen var att fly, och flera dussin av Rikets soldater längst fram, rusade tillbaka och flydde i panik. Men snart samlade de sig själva, när de tuffa befälhavarna i Riket gick fram och peppade sina män. En stridande makt samlades snabbt, och stod redo för att möta dem. Kendrick, Erec, Bronson, Srog och de andra gav dem inte en chans. De rusade snabbare, med lansarna framme, och mötte dem med en stor smäll. Ljudet av stål som kraschade fyllde luften. Skrik hördes från män som dog, och kroppar föll, mest på Rikets sida, MacGil rusade ner för backen på Höglandet som en plötslig storm. De bar sig själva direkt in i det tjocka lägret Riket hade, och skar en bred väg genom, och döda män till vänster och höger medan de försökte att ta på deras rustning, samlade deras vapen, och hoppa upp på deras hästar.

Inom ett par få stunder, så var flera hundra av Rikets soldater döda eller skadade, och Kendrick och hans män fortsatte att rusa genom, och det verkade som om inget kunde stoppa dem. Kendrick var säker på att de skulle ta död på hela divisionen och återvända till bergen innan morgonsolen kom upp till himlen. Plötsligt kände Kendrick att hans hästs ben vek sig under honom, och när hans häst kollapsade, så dök Kendrick neråt, och landade hårt med ansiktet först i marken. Hans rustning klingade när han fortsatte att rulla. Erec, Bronson och Srog rullade på marken bredvid honom. Kendrick vände sig om och undrade vad som hade hänt, samtidigt som han försökte att samla luft. Kendrick såg orsaken: under honom, hade Rikets män lagt ut en lång kedja, och de hade dragit i den hårt, och fällt hästarna så att de kraschade ner i marken.

Rikets män hade anställt experter inom disciplin. Kendrick hade blivit för självsäker i strid, och han hade underskattat sin motståndare. Ett svärd kom mot hans huvud, och Kendrick höjde sin Sköld precis i tid, och ett dussin av Rikets män började att svärma runt om honom. Han blockerade slagen, rullade och svingade och slog soldaternas ben, och fick de at falla till marken bredvid honom. Kendrick kom snabbt upp på fötter, skyddade sig från slag, och använde sin sköld medan han fick bort flera av Rikets soldater. De närmade sig snabbt, och runt om honom så kämpade Erec, Bronson och Srog, också hand mot hand. Kendrick högg en soldat, och när han trillade, så tog Kendrick en slägga från hans midja. Han höjde den högt och svingade den i en bred cirkel ovanför hans huvud, och slog ner många av Rikets soldater i ansiktet och bröstet, och slog tillbaka dem, och skapade en bred cirkel runt han och hans andra män. Han köpte dem lite extra tid. Medan Kendrick stred hårt så letade han även efter sina män, för förstärkning, och han undrade vad det var som tog sådan tid. Men när han kollade så såg han att hans män hade fullt upp de också: Rikets division fick förstärkning och trupper flödade ner i dalen från alla sidor. Hans män satt fast och kunde inte nå honom. Nu gick striden åt andra hållet; när det såg bra ut förut, så började det nu att gå dåligt för dem. Kendrick slogs med båda sina händer, redan utmattad, och oddsen blev bara värre. I horisonten, där dimman började stiga, så såg han ännu fler av Rikets trupper, tusentals mer, som vällde in för att förstärka de andra.

De var många mer än vad han trodde. Det var inte en isolerad division trots allt, utan en del av en mycket större bataljon. När han stod där och höll sin mark, så kämpade han, Erec, Bronson och Srog med hela sitt hjärta, och dödade de som attackerade dem, de slogs för varandra, och skyddade en och en annan. Men Kendrick visste redan i sitt hjärta att han hade gjort ett grovt misstag att komma hit. De var många färre, och oddsen blev arra sämre. Det skulle bara handla om en kort tid, innan hans armé skulle lida av att bli besegrade.

*

Godfrey red framför tusentals av sina män, med Akorth och Fulton bredvid honom, hans Silesianska general bakom dem, och tusentals av MacGils som följde efter. Godfrey hade ingen idé varför dessa män följde efter dem, eller varför de alla hade litat på honom, eller varför hans syster också hade gjort det. Han var inte en soldat. Han var inte en modig krigare, som de andra. Han brukade använda sin kvickhet för att överleva, och det var allt han hade. Godfreys plan hade fungerat där borta, det hade rättad dem från att Riket skulle attackera. Det hade varit det bästa guldet han någonsin hade spenderat. Men hans tur hade vänt, och eventuellt visste han att han stod mot en stor strid. Han kunde inte undvika det så länge. Och han visste att i strid, riktig strid, så skulle kvickhet inte ta honom så långt.

Godfrey hade i alla fall ett hjärta. Han rusade framåt, trots sina rädslor, ledde dessa män, beslutsam över att hitta Kendrick, Erec och de andra och göra vad han kunde för att hjälpa dem. Han visste att han antagligen skulle dö när han gjorde det. Men han brydde sig inte längre. Han kände att det var dags för honom at göra något i sitt liv som inte handlade om honom själv. Det var dags att slåss på samma sätt som de andra slogs, även om det betydde att han skulle förlora. När han red, så funderade Godfrey på hur självsäkra alla soldater verkade vara. Han själv, erkände att han var överväldigad av rädsla. Men han fortsatte rida ändå, han red sig genom det.

Godfrey rusade upp för en backe, och kände igen kullen som hade beskrivits av hans informatör. Hans kryddor hade betalat sig väl i Tirus armé, och de hade berättat att Kendricks män hade blivit fria. Han hade betalat informatörer på vägen, för att visa honom var Kendrick och Erec hade tagit vägen. Och han hade följt deras spår ända sedan dess. Han hoppades verkligen att hans informatörer hade haft rätt. Godfrey följde spåren från den stora armén upp för backen och undrade vart de skulle och varför. Allt detta arbete var utmattande. Han skulle ge vad som helst för en liter öl just nu, och en varm eld att lägga sina fötter bredvid. När Godfrey kom upp för kollen, i den starka solen, så hade han tappat andan. Han hade ridit hela natten för att komma ifatt Kendrick och Erec, och nu, tillslut, när de kom fram till toppen, stannade han och kollade ner på dalen som sträckte ut sig nedanför honom.

Nedanför honom såg han Kendrick, Erec, Bronson och Srog, med tusentals av män från Silver, MacGils, Silesianer och McClouds, alla var omringade av Rikets män, och tusentals fler vällde in. Godfrey satt där på sin häst, andades tungt, paralyserad av skräck. Han var jätterädd. Alla män som han älskade skulle dödas rätt framför hans ögon, och det som återstod av hans armé skulle sopas bort. ”Sir, vad gör vi nu?” frågade hans general. ”Vi kan inte attackera. De är många fler. Det skulle vara självmord.” ”Låt oss retirera,” sa Akorth. Fulton nickade våldsamt. ”Jag håller med, låt oss spara våra liv. Vi kan ändå inte hjälpa dem.” Men Godfrey skulle inte övertalas; den gamla Godfrey hade kanske blivit feg och rymt sin väg. Men inte längre. Nu var han beslutsam. Godfrey kollade nervöst runt sig, och försökte desperat att hitta hjälp. Han kunde inte låta sin bror d där ute; han ville heller inte rusa in i en säker död. Han var desperat efter att hitta en lösning. Kom igen. Godfrey samlade sin kvickhet. Varenda del av hans intelligens. Han hade alltid haft lätt för att komma på ett annat sätt när ingen annan kunde, att ta ett steg tillbaka och få en fågel-syn på situationen, och kom på en lösning som ingen annan hade tänkt på. När han studerade topparna på Höglandet, upp och ner, så såg han plötsligt någonting. Hans hjärta rusade, och plötsligt fick han en idé. Godfrey pekade. ”Där!” skrek han. Akorth och Fulton följde hans finger, och letade. ”Var?” frågade Akorth.

”Vad pekar du mot?” frågade Fulton. ”En sten?” Godfrey skakade irriterat på sitt huvud. ”Där” sa han argt och pekade. ”På kanten!” Godfrey log. ”Exakt,” svarade han. Godfrey kollade ner på stridsfältet, och kollade sedan upp på tjurarna vid toppen. ”Du tänker inte på det jag tror att du tänker, eller?” frågade Akorth till Godfrey. ”Det måste vara minst tusen tjurar där,” sa Godfrey. ”Ett antal av dem verkar inte klaga. De vill nog bli fria. Och jag vill gärna hjälpa dem.” Godfrey kollade ner på stridsfältet, den branta backen, och tänkte att om han kunde släppa ut tjurarna, om han kunde få dem att rusa ner i ilska, så fanns det ingen gräns över vilken skada och förvirring de kunde skapa. Det skulle vara en enorm distraktion. Och det var precis det som Kendrick och hans män behövde för tillfället. ”Galenskap!” sa generalen. ”Det är för drömmande pojkar, inte för militärens befälhavare!” Godfrey vände sig om mot sin general. ”Jag skulle hellre vara en drömmande pojke mot en militär-befälhavare vilken dag som helst. ATTACK!” skrek han till sina män. Godfrey drog sitt svärd och skrek när han rusade framåt, rakt mot hjorden av tjurar, med svärdet högt, beredd att skicka dem in i strid.

KAPITEL TJUGOSEX

Reece, O´Connor, Elden, Indra, Conven, Serna, och Krog följde Centra när han navigerade snabbt genom kanjonens bas, och deras fötter fastnade i den leriga marken när de gick mellan de exotiska träden, orangea och turkosa löv flög förbi i solljuset. Reeces fötter fastnade när han gick, och fick honom att anstränga sig i varje steg, och då och då fick en varm källa ett utbrott i närheten, och spydde ut lera i luften, och små flingor av lera regnade ner och fastnade på honom. Reeces ansikte och hud vad redan täckt av lera, och med en saltig substans som fastnade i allt. Det kändes som om han hade hur många lager som helst på sig, och det kändes som om han behövde ett bad, det kändes som om han blev en del av detta leriga landskap, och att han aldrig skulle återvända.

Konstiga ljud fyllde luften, och fick Reece att fortsätta vara spänd hela tiden. Han tänkte tillbaka på deras möte med monstret, och han undrade vad mer det kunde finnas här nere. Om det inte vore för Centra, så skulle de säkert vara döda. Vem hade hört om ett monster som hade sitt hjärta i foten? Han kollade runt försiktigt, hans syn var begränsad mellan träden och dimman, och han kunde inte hjälpa att undra vad det var som lurade där ute. Reece tänkte tillbaka på svärdet och kollade på Kanjonens mark, och följde spåren som ledde till Fawsarna. Desto mer han följde det, desto mer började han att undra över dessa människor, dessa asätare, som hade tagit det. Han undrade över deras styrka, hur de kunde släpa det, och undrade vad de skulle vilja med det. Han funderade på hur kraftfulla de var, med tanke på att de hade överlevt här nere, trots alla dessa varelser.

”Kanske lyssnar dessa Fawsarna på vårt ord och ger tillbaka oss svärdet,” sa tänkte O´Connor högt. ”Det vet att det trots allt inte är deras.” Centra snörvlade och skakade på huvudet. ”Fawsarna är inte riktigt den typen som lyssnar på orsaker.” ”Kanske kan vi byta något mot det,” sa O´Connor. ”Det enda de skulle vilja byta mot är ditt huvud på en pinne,” sa Centra. O´Connor blev tyst. ”Vi går in på den bortre sidan av kanjonen,” sa Centra. ”Har ni märkt hur många fler sprickor här är? Skalven kommer oftare här också. Har ni sett sprickorna i väggen på kanjonen? VI har mindre skalv…” Reece försökte att sänka volymen på Centra. Centra hade inte slutat prata sedan de träffades; denna man var klart ensam, och desperat efter sällskap. Längs vägen hade han fyllt dem med allt som fanns att veta på botten av kanjonen, från klimatet till geografin i säsongerna, till alla djur, insekter och människor som bodde här. Reece började att bli otålig. Vad han ville veta var mer om den specifika rasen som hade tagit Svärdet. ”Berätta mer om Fawsarna,” sa Reece och avbröt Centra. Centra vände sig mot honom, överraskad över att han blev avbruten. ”Vad vill du veta?” ”Allt.” Centra suckade. Han skakade på huvudet, och fortsatte att gå snabbt, och följde de spår som Reece inte kunde se. Reece hoppades att Centra visste var de gick. Han kände sig stressad; de var tvungna att få tag på Svärdet och återvända det så snabbt som möjligt. Hans bästa väns liv berodde på det.

Att klättra ner här hade varit mer utmanande än Reece någonsin hade föreställt sig. ”Fawsarna är de mest våldsamma av alla varelserna här nere. Till och med monstret ni slogs mot innan håller sig undan från dem. De har massvis med respekt, och ingen går in i deras territorium. Jag håller mig alltid på min sida av kanjonen, och jag går aldrig in i deras territorium när jag jagar.” ”Är de så farliga?” frågade Elden. ”Inte individuellt,” sa Centra. ”Men tillsammans, ja. Du ser, de håller ihop, som bin, och de slåss som en. Det är deras styrka. De är en. Och de är så många v dem. Om de sätter sig på någonting tillsammans, så är det kört.” ”De är inte stora och starka då?” frågade O´Connor. Centra skrattade. ”Nej, raka motsatsen. De är väldigt små. Men underskatta inte din fiende av hans utseende. Är inte det den första lagen i strid.?” Det kom ett stön, och Reece vände sig om och såg Krog, som blev buren mellan Elden och O´Connor, och han skrek i smärta.

Han föll ner, och de la honom i leran. Han verkade förstörd. ”Lämna mig,” sa han. ”Jag kan inte fortsätta.” Reece kom fram och gick ner på knä vid hans sida och undersökte honom. Han svettades enormt mycket, och han var väldigt blek. Reece lutade sig över och placerade en hand på hans huvud, och han brände sig när han rörde honom. ”Vi lämnar ingen bakom,” sa Reece. ”Jag har redan sagt det.” Krog skrockade tillbaka. ”Jag skulle lämna dig om det var jag,” svarade Krog. ”Jag är inte du,” svarade Reece. Indra kom fram och ställde sig vid honom. ”Lämna honom här, om det är det han vill,” sa hon kallt. ”Jag, om någon, klarar mig utan honom.” ”Ingen lämnas,” repeterade Reece. ”Har du glömt hur han har betett sig? Han har trotsat oss vid varje punkt,” sa hon. ”Inte för att nämna att han saktar ner oss och är i vägen.” ”Ingen,” repeterade Reece med empati. ”Jag bryr mig inte vem det är, eller vad de har gjort. Det handlar inte om dem; det handlar om oss. Vår lag om ära. Om vi förlorar den, förlorar vi allt.”

Indra gick bak när gruppen blev tyst, och kollade ner på Krog. ”Jag kommer inte att fortsätta,” sa Krog och vred sig. ”Jag kan inte.” ”Det är ett riktigt illa sår va?” frågade Centra som närmade sig. Han knuffade Reece åt sidan och gick ner på knä framför Krog. Han drog av tyget från Krogs vad och ett stort, svart, varande sår, avslöjade sig. Han var nära på att spy. ”Riktigt illa är det allt,” sa centra. ”Han kommer att dö inom en dag i den takten. Ni skulle ha sagt till mig. Allt han behöver är Sulfur-lera. Det kommer inte att läka honom helt, men det kommer att ta bort smärtan och kommer få han att må mycket bättre. Få honom på fötter och följ mig.” ”Är det en omväg?” frågade Indra. ”Inte mycket,” sa Centra, och kollade fram och tillbaka, osäkert mellan Reece och Indra. ”Ta oss dit,” befallde Reece. De följde Centra när han bytte håll, och gick mellan träden, upp och ner för e böljande kullarna, tills de tillslut kom fram till en stor hög av bubblande lera. Det väste, och en dimma kom ifrån den.

Centra gick närmare, sträckte sig över det, tog en handfull lera, och tog det som en kräm på Krogs ben. Krog blev direkt piggare. Hans ögon öppnades brett av överraskning, och inom en liten stund, så gick han från att vara stöttad mellan de andra två, till att stå upp helt själv. Han tog till och med ett eget steg. Och ytterligare ett. Han haltade, men han kunde gå. Och att döma från hans leende på hans ansikte, så hade han inte längre någon smärta. ”Hur gjorde du det där?” frågade Krog. ”Leran varar inte länge,” sa Centra. ”Men tillräckligt länge för att få ut dig härifrån. När dess effekter slutar fungera, så kommer du att vara värre än innan. Låt oss bara hoppas att vi kan hitta svärdet och få ut oss alla snabbt.” Alla vände sig om och följde Centra när han gick tillbaka över de leriga kullarna, och följde sitt gamla spår. När Reece gick, så gick Krog upp bredvid honom, haltandes. ”Du hjälpte mig,” sa Krog. ”Varför?” ”Varför?” frågade Reece. ”Varför skulle jag inte?” ”Du är konstig,” sa Krog. ”Jag är inte säker på om jag tycker om dig eller inte. Jag önskar att du hade lämnat mig där borta. Då hade det varit enklare att hata dig.” Reece rynkade förvirrat på ögonbrynen. ”Försöker du att tacka mig?” frågade Reece. ”Jag antar att det är på mitt eget sätt, ja,” sa Krog. ”Men det betyder inte att jag tycker om dig.” Reece skakade sitt huvud, och förstod inte vad Krogs tanke var.

”Aja, var så god,” sa Reece och avslutade deras konstiga konversation. Reece såg att himlen blev mörkare runt om dem, och började att oroa sig. Vad skulle hända om de var tvungna att slå läger här nere? Skulle de kunna spåra upp Fawsarna i mörkret? ”Det är precis över kullen!” ropade Centra. Alla vände sig om och kollade. ”Ni kan höra ljuden här ifrån,” fortsatte Centra. ”Det är huvudlägret för Fawsarna. Och det är dit de tog Svärdet. Ser ni spåret?” Alla samlade sig runt, och Reece såg spåret, som gick upp för kullen av lera. Han hörde också ljuden. Det lät som en svärm av bin. ”Men jag menar det jag säger, det är inte lönt att försöka knäcka deras territorium,” fortsatte Centra. ”De har många tricks. De slåss inte rättvist. Ni kan inte vinna." "Vi kommer att slåss mot alla fiender som står i vår väg,” sa Reece med självförtroende. ”Om du är orolig, så kan du lämna oss nu. Och vi tackar dig för din hjälp.” Centra skakade på huvudet. ”Galna in i det sista,” sa han och log. ”Det är vad jag vill höra, någons om är lika galen som mig. Följ mig.

Alla följde Centra upp för den stora kullen, och alla halkade och gled när de gick, och Reeces händer var täckta av lera. När de knappat hade någon luft kvar i lungorna, och när Reeces mage värkte från ansträngning och saknaden av mat, så kom de till toppen. Reece stod där med de andra och kollade ner på synen nedanför med förundran. Nedanför, i en bred dal av lera, så var Fawsarnas läger. De var tusentals av dem, korta och smala, orangea varelser, kanske 1 meter hög, med tre, långa, smala fingrar och ljusgröna ögon. Deras ansikten var formade i ett brett leende, och deras vassa tänder visades. De arbetade snabbt, alla upptagna, och bar saker med sina händer, som arbetarmyror. Deras by var befolkad av små, primitiva hyddor, gjorda av löv från dessa konstiga träd, i orange och turkos. I centret av byn var ett hål i jorden, kanske 100 meter i diameter, och innanför det, bubblade det upp lava. Det väste och bubblade oavbrutet, och fick hela byn att se magisk ut. Klart hade hela byn byggts runt detta konstiga hål av smält eld.

”Vad är det för något?” frågade Reece. ”De avgudar den,” sa Centra. ”De är lavans folk. De tror att det är därför deras hud är orange. De ber för den som om lavan vore deras gud. Varje dag så offrar de en person i den. Det är deras favorit sätt att döda fiender på.” Reece kollade noga, och där, på en stor hög, nära lavan, satt stenen. Dussin av Fawsar stod på knä runt om den, de bad och bugade till den. De hummade och avgudade den som om det var deras gud. Och där satt Svärdet, fast i stenen, och glänste. Reeces hjärta slog snabbare när han såg de. ”vårt svärd,” flämtade han. ”Du slösar din energi genom att kolla på den,” sa Centra. ”Den är lika borta för dig som om den vore i en annan värld. Du kommer aldrig att få tillbaka de. När Fawsarna väl har någonting, så är det deras.” Centra vände sig om mot Reece och tog tag i hans vrist, och hans ansiktsuttryck var allvarligt. ”Jag menar det, vänd nu.” Det kom ett plötsligt ljud av svärd som drogs, och Reece vände sig om för att se Conven, stå där, med svärdet i sin hand, och kolla trotsigt ner mot byn.

Reece vände sig om och kollade på Centra. ”Vi vänder inte om för något, min vän.” Reece drog sitt svärd han också, och när han hade gjort det, så förändrades allt. Det kom ett plötsligt ljud av skummande vatten, och Reece kände att hans fötter började att vingla när han kollade ner. ”LERKANA!” ropade Centra, den första som reagerade, och dök snabbt ur vägen. Men han var inte snabb nog. Reece kände hur hans ben slogs undan under honom,, och han skrek, som de andra också gjorde, och de fångades i en stor flod av lera, som skickade iväg dem ner för backen, rakt in i byn, snabbare än han kunde reagera, och rakt mot Fawsarna. När Reece kollade framåt, så såg han ett dussin av Fawsar närma sig, och de bar ett gigantiskt nät. Det var då Reece insåg att de var de som hade startat Lerkanan, att de hade kollat på den hela tiden, och att de hade trillat rätt ner i fällan. Och att han hade underskattat fienden. Han skulle ha lyssnat på Centra hela tiden. Det var alldeles för sent nu. Han gled i full fart med de andra, rakt mot mitten av lägret, och samlade sig själv för det stora nätet som skulle svälja dem alla.

KAPITEL TJUGOSEX

Thor hoppade mot Andronicus, drog sitt svärd och siktade på att döda honom. Andronicus ögon öppnades brett av överraskning; klart hade han inte förväntat sig det från sin son. Ändå slog hans reflexer in, och när Thor attackerade, så duckade Andronicus, och flyttade sig ur vägen precis innan svärdet skulle spetsa honom. Thorgrin fortsatte att göra utfall, mitt i publiken av de oanade Rikets soldater, och dödade dem till vänster och höger med ett högt stridsrop. Han högg en efter en annan, och snart, så låg högarna på hög, och soldaterna sprang ut ur hans väg. Kaos började i lägret. Rikets soldater, som var förvirrade, rusade bort för att hämta vapen, för att försvara sig. Men ingen hade en chans mot Thor. Det var det vackra i det, en enmans-maskin som dödade alla. ”DÖDA HONOM!” skrek Rafi till Andronicus. ”Varför står du bara där?” Men Andronicus stod där, frusen och ville inte döda sin son. För första gången i sitt liv var han osäker på vad han skulle göra.

Rafi, som grymtade i frustration, gick fram själv. Han kastade bak sin luva, sträckte sig fram, och höjde båda händerna mot Thorgrin. Ett rött sken sköts från hans händer och vred sig mot Thor, och höll om honom. Rafi skrek, och skakade sina händer våldsamt, och ljuset blev starkare och starkare. Tillslut, saktade Thor ner sitt dödande, och föll, och låg ner medvetslös. Andronicus kom fram och ställde sig över honom, med Rafi bredvid sig. Trots allt, så gjorde det ont att se honom ligga där. ”Håller du honom levande?” frågade Andronicus. Det var mer än varning en än fråga. ”Motvilligt,” svarade Rafi. ”Är han tillbaka på vår sida?” frågade Andronicus hoppfullt. ”För nu,” sa Rafi. ”Det var ett glapp i hans vilja. Han har en väldigt stark vilja, starkare än någon jag har någonsin mött. Jag vet inte hur länge jag kan kontrollera honom. Det är farligt att hålla honom levande. Jag har redan sagt det till dig. Du måste döda honom nu.”

Andronicus skakade på huvudet. ”Han är tillbaka på vår sida,” sa han, ”han kommer inte att glappa igen.” Rafi skrockade. ”Din svaghet för din son kommer att få oss dödade. Jag varnar dig: om du inte dödar honom själv, så kommer jag att göra det någon dag.” Andronicus vände sig mot Rafi helt röd i ansiktet. ”Jag bryr mig inte om vilka krafter du har,” sa han. ”Tala till mig på det sättet igen, och jag kommer själv att kasta ner dig till den lägsta Ringen i helvetet.” Rafi vände sig om och sprang iväg. Andronicus stod irriterat över sin son, och kollade ner på honom och funderade. Var Thors kärlek mot honom äkta? Eller var det tack var Rafis förbannelse? ”Ska vi binda honom, min lord?” frågade en av Rikets generaler som kom fram, och höll i rep. Andronicus knuffade generalen hårt i bröstet, vilket slog han tillbaka. ”Döda honom,” beordrade Andronicus och pekade på generalen.

Flera av Rikets soldater kom springande fram och drog iväg Rikets general, som stirrade förvirrat tillbaka. Andronicus gick ner på knä, plockade upp sin son, och bar honom försiktigt i sina armar. ”Det är okej Thornicus,” sa han mjukt medan han bar honom. ”Du är med din far igen.” Andronicus skulle bära honom till det finaste tältet och ge han de finaste lakanen att sova i. Han var säker på att Rafis förbannelse skulle hålla denna gång. Imorgon skulle vara den sista striden med Thors folk, och Andronicus behövde honom. När Thor väl dödat sina egna, så var Andronicus säker på att det inte skulle kunna gå att vända tillbaka. Thor skulle vara hans, för alltid.

KAPITEL TJUGOÅTTA

Kendrick höjde sin sköld och gick ner på knä, medan slag efter slag regnade ner på honom. Han stod mitt i striden, helt omringad av Rikets män, medan tre av dem, stora män, stod och slog på honom och hans sköld med deras stridsyxor och hammare. Ringandet av metall vibrerade i hans öron, och hans vrister fick blåmärken medan han höll tillbaka alla slag, som vällde ner, en efter en. De var våldsamma, och hans armar skakade. Kendrick försvarade många som stred här idag, men dessa män var alldeles för få mot Rikets förstärkning Just nu försökte han bara att överleva; han hade knappast styrkan för att parera. Han visste att han inte skulle kunna hålla i mycket längre. Inte långt ifrån, så kämpade Erec, Bronson och Srog modigt de också, och ändå var de i samma situation: alla höll på att bli trötta, och de blev mer och mer omringade av Rikets män, och kunde inte samla kraft för att slåss tillbaka. De försvarade sig nu, och stred för att överleva.

Alla runt Kendrick började att falla, deras skrikande hördes i luften, MacGils, Silvers, Silesianer och McClouds. Striden hade vänt sig mot dem, och Kendrick stängde för en kort stund sina ögon, svetten droppade in i dem, och kände att hans tid i livet var räknad. Han visste att han skulle vara tacksam: han hade i alla fall fått sin önskan: han skulle dö i strid, på sina fötter, som en sann krigare, som försvarade sitt hemland. Det skulle vara en nobel död, en som vilken krigare som helst skulle önska. När Kendrick höll tillbaka slagen, så tyckte han att han hörde ett ljud på håll; först trodde han att han föreställde sig. Det lät som ett rusande, som hästar. Snart blev ljudet ännu högre. Ljudet började att skaka. Och sen kom ljudet av skrikande män. Men inte hans män, utan Rikets män. Runt om honom började Rikets män att vända och fly. Och snart slutade slagen att regna ner på Kendrick, för de män som slogs mot honom vände sig om och sprang.

Kendrick var förvirrad. Han vände sig om för att se vad det var för uppståndelse, och när han kollade upp på kullen, så såg han en syn han aldrig skulle glömma så länge som han levde. Han blinkade flera saker, och försökte att förstå. Där, rusande ner för kullen, var minst tusen tjurar, gigantiska röda djur, som rusade ner, ilskna, och rusade rakt in i Rikets soldater. De stångade män till höger och vänster, och stridsfältet blev rött av blod. Alla Rikets soldater på utkanterna av stridsfältet, hade otur och dödades av djuren. Det fortsatte att rusa ner djur, det slutade aldrig, och de trampade ner männen och rusade djupare och djupare in i striden, och trampade ner så många soldater som de kunde. Vissa av hans egna män föll, men eftersom de var så många färre, så var de mest Rikets soldater som drabbades. Kendrick kunde knappast tro det: av alla sjuka saker han hade sett i strid, så var detta det sjukaste. De hade alla fått en andra chans.

När Kendrick kollade upp för den stigande solen, så såg han en annan syn som förbluffade honom, och lite till: där, som ledde en attack med tusen män, var ingen annan än hans lillebror, Godfrey, tillsammans med Akorth och Fulton De red klumpigt, som krigare som inte var vana vid strid, men ändå red de, rakt ner för backen, följde tjurarna och tog med sig tusental män. Kendrick log bredd. Hans bror hade kommit trots allt. Detta var tillfället som Kendrick hade väntat på, och han var beslutsam över att fånga det. Kendrick, tillsammans med Erec, Bronson och Srog, vände sig om och rusade mot Riket, med nya krafter, och skrek sitt stridsrop. Bakom honom rusade hans män, och tiden i striden hade förändrats åter igen, när alla rusade framåt in i den tjocka strömmen av Rikets män som flydde, och slog tillbaka, dödade flera hundra, medan de gjorde sitt bästa med att akta sig från tjurarna. Godfreys män gick med, och de stred tillsammans, och tryckte tillbaka Rikets män.

De jagade dem hela vägen ner genom dalen, och slaktade män till höger och vänster. Snart hade de klarat av att jämna ut oddsen, och nu var de inte färre som innan. Sedan tidigt kunde man se att de klart skulle vinna, och var nu fler än återstående män från Riket. Kendricks hjärta slog hårt av glädje när han insåg att han skulle vinna denna striden trots allt, tack vare Godfrey och hans tjurar. Han skakade sitt huvud när han red, och log för sig själv. Lämna det till din bror för att komma på något smidigt sätt att vinna detta krig. När de jagade Rikets män runt en böj, och dödade de kvarvarande, så öppnade sig en ny sak. Och Kendrick stannade plötsligt tillsammans med de andra, av det han såg. Där, i horisonten, ridandes mot dem, var en annan division av Rikets män. Många tusen fler än Kendrick hade. Ändå var det inget som hindrade honom. Det som fick honom att stanna, fick honom att frysa helt, var personen som ledde attacken. Där, ridandes längst fram, med svärdet högt, var en av de män han brydde sig mest om i hela världen: Thorgrin. Kendricks största rädsla hade kommit sann: deras tid att mötas i strid hade kommit.

KAPITEL TJUGONIO

Gwendolyn gick med vördnad genom de fångade själars dal, den oändliga labyrinten av frusna kroppar, med Alistair, Steffen och Aberthol bredvid sig, och Krohn som morrade vid hennes fötter. Alla var spända. Det var det mest kusliga och öde landskap som Gwen någonsin hade gått i. Var tionde meter eller så kom ytterligare en is-kapsel, som var kanske tre meter hög, och bred nog för att innehålla en kropp. De var genomskinliga, och innanför varje kapsel såg Gwen en frusen kropp, som stirrade ut med ett ansiktsuttryck av smärta. ”Vad är detta för ställe?” frågade Steffen. ”Alla är fångade själar,” sa Aberthol. ”Deras öde är att leva resten av deras dagar här,” Aberthols röst skakade av utmattning medan han gick, han lutade sig mot sin stav, och ljudet av staven som slog i isen vid varje steg, var det enda som bröt tystnade.

”Det stor om det i många uråldriga böcker. Jag visste aldrig riktigt om det existerade. Och jag trodde aldrig att jag skulle lägga mina ögon på det i min livstid. Men jag trodde heller inte att jag skulle genomföra denna resan i min ålder.” ”Men vilka är dessa människor?” frågade Steffen. ”Denna plats är som en slags skärseld,” sa Aberthol. ”En plats där de magiska människorna tas för att fångas. Straffas. För att stå sitt straff.” ”Hur länge?” frågade Alistair, och kollade upp med förundran. Hon undersökte ett ansikte, på en ung flicka, som var fångad bakom isen, och hennes ansikte, som var upptryckt mot isen, hade ett uttryck av sorg. ”Ett tag, det han vara flera hundra år,” svarade Aberthol. ”Deras erfarenhet av tid är annorlunda än vår.” ”Vad har Argon gjort för att förtjäna ett sådant straff?” frågade Steffen. Gwendolyn kände sig överväldigad av skyldighet när hon tänkte på frågan. Hon hade tänkt exakt likadant, och hon tänkte på hur skyldig hon kände sig över att Argon var här tack vare henne.

Och hur tacksam hon var när hon föreställde sig att han skulle riskera allt, att riskera att sättas här, för att rädda hennes liv. ”Han bröt mot den heliga lagen,” sa Gwen mjukt till de andra. ”Han la sig i mänskliga affärer för att hjälpa mig. Han räddade mitt liv. Och när jag ser detta, så önskar jag att han inte hade det. Jag skulle hellre ha dött på stridsfältet den dagen än att se honom lida på detta sätt.” ”Lägg inte skulden på dig,” sa Alistair och la en hand på hennes axel. ”Kom ihåg, Argon hade också sitt eget öde. Kanske var det hans öde att hjälpa dig.” Gwen hade aldrig tänkt på det på det sättet, och Alistairs ord, gav henne en känsla av lugn, som alltid. Ändå var hon fylld med skuldkänslor, och beslutsam över att hitta honom, och frita honom. Hon skulle göra fel rätt igen, oavsett vad hon var tvungen att göra. ”Han kommer inte att vara här för alltid,” sa Gwendolyn lugnt. ”Vad som är gjort kan inte göras ogjort.” Gwen vände sig mot Aberthol. ”Kan det inte?” frågade hon hoppfullt. ”Kan inte fångade själar fritas?” Aberthol suckade, och kollade ner. ”Jag har aldrig hört att någon har fritagits från Dalen av själar,” sa han. ”Jag vet inte om det är möjligt. Jag vet inte ens hur vi ska hitta honom.”

Gwendolyn undrade samma sak medan de vandrade genom dalen, som var större än någon kyrkogård hon någonsin sett, med tiotusentals av frusna figurer framför dem, som monument till någon annan värld. Det var kusligt och spökande. En vind blåste förbi, och fick henne att frysa ända in i benet, och hon drog sina pälsar närmare kroppen. Gwen kunde inte ens se var dalen tog slut, och det kunde ta månader att gå genom detta land. Hon började känna att det var hopplöst. Hon hade ingen aning om hur de skulle hitta Argon här. Snälla far, bad hon tyst. Snälla hjälp mig. Gwen tänkte på sin pappa, Kung MacGil, om hur mycket han älskade henne, om hur mycket hon saknade honom. Hon hade aldrig känt sig mer ensam. Hon önskade att hon kunde vara vid hans sida, att han kunde guida henne igen, hjälpa henne. Varför hade han lämnat henne ensam med allt detta? Varför kunde kan inte vara här och hjälpa henne nu? Gwen hörde ett skrik, högt upp i himlen, och hon kollade upp och såg till sin förvåning en ensam fågel som cirkulerade. Först kunde hon inte se så bra, bland molnen; men när den kom närmare, och skrek igen, så värkte hennes hjärta när hon insåg: det var hennes fars fågel: Estopheles. Estopheles dök ner lågt, skrek och cirkulerade runt dem. Hon dök ner, och reste sig igen, och cirkulerade igen och igen, och Gwendolyn trodde att hon försökte skicka något slags meddelande. Hon flög på ena sidan, dök och reste sig, och spridde sina vingar, och Gwendolyn kände sig mer och mer säker på att hon försökte säga någonting. Att Estopheles försökte leda dem någonstans.

Gwen var glad när hon insåg: kanske hade hennes böner blivit besvarade. Kanske led hon dem till Argon. ”Hon försöker säga oss någonting,” sa Gwendolyn till de andra. ”Vi måste följa efter henne.” Gwendolyn vände sig om och gick i en annan riktning, och följde henne. Hon vandrade snabbt genom dalen, och de andra gick bakom henne. Hon kollade upp i skyn, medan hon gick mellan is-kapslarna med alla fångade själar. Hon kollade upp på deras ansikten, och kropparna medan hon gick, och varje kapsel hade ett en exotisk varelse i sig. Inte alla var mänskliga. Vissa av dem var raser som hon aldrig sett förut. Där var både män och kvinnor, unga och gamla, i kappor och mantlar. Hon undrade vad de hade gjort för att få detta straff och vara fångad här. Det var som en stor, icke– död armé. På något sätt så var detta värre än att dö. Här, verkade alla vara fast i ett hemskt tillstånd, inte levande, men inte heller döda.

Gwendolyn gick och gick, och kylan var så intensiv att den fryste henne ända in i benet. Hon kände att hon började att sakta ner, sjuk från hunger och från utmattning. Estopheles flög och flög, och ibland var hon ur sikt, och Gwen började undra om hon hade förställt sig allt, om hon verkligen blev ledd till rätt ställe. Hon undrade om det någonsin skulle ta slut. Hon kände en intensiv smärta i sin mage, hon kände sin baby, Thors baby, vände sig igen och igen, och undrade vad det skulle bli av dem. Hon hade en bild av att hon själv kollapsade, och frös till is, och att hon aldrig skulle resa sig igen, och aldrig bli hittad. Estopheles började plötsligt att skrika, och fick henne att sluta dagdrömma, och hon dök rakt ner, på en bit is runt en böj, kanske en kilometer längre fram. Hon landade på en ensam is-kapsel, och vände sig mot Gwen och skrek.

Gwen samlade sin sista energi, gick mot den snabbt hon kunde, när hon plötsligt föll ner till knäna i smärta, och kände ett hemskt huggande i sin mage. Hon skrek av smärta, och kunnat knappast andas när den intensiva smärtan sköt genom henne. Hon andades och andades, och ville bara gråta, mer för hennes barn än för sig själv. Hon bad över att han mådde bra. Gwen kände en bekväm hand bakom hennes armar, och kollade runt för att se Alistair hjälpa henne upp på en sida, och Steffen på den andra. Aberthol skyndade sig för att komma ikapp, då han var flera meter bakom. Krohn kom fram, och slickade hennes ansikte medan han gnydde. Denna vandring hade klart krävt en stor kraft från henne, från alla. Alla såg mer döda ut än levande. Och Gwendolyn hade sådan smärta, så hon önskade nästan att hon var död.

”Är du okej, min lady?” frågade Alistair. Gwendolyn höll hårt i henne, och ville att smärtan skulle försvinna, så hon skulle kunna andas igen. Tillslut, i sakta takt, gjorde den det. Alistair la en arm över hennes axlar, och de började att gå igen. När Gwendolyn tog ett steg efter ett annat, genom fältet, så började smärtan sakta att försvinna. Hon kollade upp och såg Estopheles i horisonten, och var beslutsam över att ta sig dit. Tillslut, när de hade gått förbi kapslarna, så nådde de fram till den som Estopheles satt på. Hon satt där stolt, och spridde sina vingar samtidigt som hon skrek ner mot dem. Gwendolyn lät sina ögon falla, hennes hjärta slog med upprymdhet, och hennes hjärta rusade när hon såg vem som var fångad inuti. Ståendes där, innanför isen, med ögonen stängda och händerna vid sidan, var Argon. Gwen kunde knappast andas. Hon hade hittat honom. Gwen gick närmare, tills hon stod en meter ifrån, och långsamt så sträckte hon fram sin hand och la den på isen. Hon kände den iskalla energin rusa genom henne. En tår rullade ner för hennes kind när hon kollade upp och stirrade in i Argons stängda ögon, på hans frusna kropp. Argon, en av den mäktigaste människan hon någonsin träffat. Han hade varit rådgivare till Kungar i flera hundra år, och nu hade han förpassats till detta. Det kändes hemskt för Gwen att se honom på detta viset, som ett fångat djur, tack vare henne. ”Argon,” ropade hon. ”Svara mig.” Gwens röst var fylld med sorg. När hon grät, så visste hon inte längre om det var för Argon, eller för hennes ofödda son, eller sin far, eller Thorgrin, eller henne själv.

Sorgen omfamnade henne och hon kunde inte längre tänka klart. Argon svarade inte. Han rörde sig inte ens. Han verkade frusen för alltid. ”Du måste komma tillbaka till oss,” sa hon. ”Han svarade fortfarande inte. Han stod bara där, fastfrusen, som om han var förlorad i en annan värld. ”Argon, jag behöver dig!” ropade hon på ett mer desperat sätt. ”Ringen behöver dig. Thorgrin behöver dig. Snälla. Prata med mig. Gwendolyn pressade sitt ansikte mot isen, och tryckte sina händer mot den, och när hon gjorde det, så kände hon babyn vände sig igen och igen. Ändå hände inget. Det verkade som om Argon var förlorad för allt. Hade det varit ett misstag att ta sig hit? Gwen, som var beslutsam, backade och drog sitt svärd från bältet. Hon höjde det högt och högg i isen med all sin kraft, beslutsam över att få honom fri. Men den studsade bara ifrån, ofarligt, och isen fick inte ens en spricka.

Steffen följde det hon gjorde, gick fram, och sköt pilar mot den. Men de studsade också ofarligt av. Gwendolyn vände sig desperat mot Alistair. ”Gör någonting,” bad hon. ”Du är en druid. Du har makt. Jag har sett dina krafter.” ”Vad vill du att jag ska göra?” frågade hon. ”Ta sönder kapseln. Mält isen. Gör någonting!” Alistair gick fram, stängde sina ögon och höll ut sina händer. Hon muttrade någonting på ett språk som Gwendolyn inte förstod, med ett långt, hummande ljud, och siktade med sin hand mot isen. Ett gult ljus kom från hennes händer, rakt mot is-kapseln. Men till Gwens överraskning, så studsade det tillbaka, och ljuset försvann. Alistair drog tillbaka sin hand, som om hon blev stucken. ”Jag är ledsen,” sa Alistair. ”dessa krafter är mer kraftfulla än jag någonsin har sett. De är mycket mäktigare än mig:” Gwen stod där, stirrade, helt förkrossad. Hon hade kommit hit helt i onödan. Det fanns inget mer hon kunde göra. Argon var fångad för evigt. Och hon skulle aldrig kunna frita Thor.

Estopheles skrek, flaxande med vingarna och flög upp. Snart hade hon också försvunnit. Gwen kände hela hennes liv glida iväg från henne. Gwen, som var svag av utmattning, hon hade inget hopp kvar, föll ner på knäna framför kapseln. Hon stängde sina ögon och bad. Gud, om du hör mig, så ber jag till dig. Inte till Argon. Inte till landet. Inte till himlen. Inte till många gudar. Till dig, och dig endast. Det finns bara en Gud, och jag vänder mig till dig nu, i min tid av nöd. Jag ber till dig, jag ber dig, släpp Argon. Du kan ta mig istället, bara du släpper Argon, och räddar Thorgrin. Gwendolyn satt där på nä, med sina ögon stängda, väldigt tyst och stilla. Landet var väldigt stilla och tyst, och man hörde inget annat än vinden som ylade förbi. Långsamt så hörde hon en svag röst i sitt huvud. Gwendolyn, Gud har hört dig. Det var Argons röst.

Gwen öppnade sina ögon och kollade tillbaka på Argon. Han var kvar där, frusen, rörde sig inte, och med sina ögon stängda. ”Hörde ni det där?” frågade Gwen Alistair. ”Hörde vad?” sa Alistair. Gwen insåg att ingen annan hade hört det. Det var en röst endast för henne. Höll hon på att bli galen? Eller var det på riktigt? Gwen lutade sitt ansikte och sina händer mot isen, stängde sina ögon och lyssnade. Jag är förlorad i en annan värld nu, sa Argon till henne. Jag kan bli fri, men endast för ett stort pris. Det är inte ditt lvi som kommer att vara priset. Utan livet från någon väldigt nära dig. Antingen livet från din blivande make, eller livet av din son. Vem väljer du? Gwendolyn började att gråta, överväldigad av sorg. ”Hur skulle jag kunna göra ett sådant val?” ropade hon tillbaka. Alla saker måste man offra för. Gwen stängde sina ögon och grät, och långsamt så blev hon väldigt tyst och stilla. Hon var tvungen att välja. Hon måste. Inom henne, gjorde hon sitt val. Hur smärtsamt det än var, så svarade hon tyst, i sitt eget huvud. Det kom ett plötsligt krasande ljud, och Gwen öppnade sina ögon och kollade upp i chock. Hon tog ett steg bak, då isen som hon hade lutat sig mot började att gå sönder i hennes händer. Kapseln började att spricka, på hundra olika platser, runt Argon. Snart, så sprack den, och föll till golvet. Gwen stod där, utan ord, medan hon kollade på. Alla backade av vördnad, medan krasandet lät ännu högre. Snart var isen borta. Inget stod mellan henne och Argon, som stod där, med händerna i sidan, helt perfekt stilla. Hans ögon var öppna. Han stirrade tillbaka på henne, med ett ljus som var mer intensivt än någon hon någonsin hade sett. Det var som att stirra in i solen. Argon hade återvänt. Hon kunde inte tro det. Argon var vid liv.

KAPITEL TRETTIO

Godfrey rusade in i strid med ett högt stridsrop, med Akorth och Fulton bredvid sig, och tusentals av hans män bakom honom. Han red ansvarslöst in i hjärtat av faran, och följde tjurarna mot Kendrick, Erec, Bronson och Srog, beslutsam att hjälpa dem. Godfreys hjärta stampade med rädsla, men han var stolt över sig själv för att han inte vände. Han hade aldrig varit så rädd i hela sitt liv; allting runt om honom blev suddigt, och han kunde känna smaken av sin egen svett när den rullade ner för hans kinder. Om det var såhär strider kändes som, så hatade han det. Han ville aldrig uppleva det igen. Till honom kändes det som kontrollerad panik. Hans händer skakade när han höjde sitt svärd med en hand och rusade mot fienden, och skrek ännu mer för att dölja sin egen rädsla. Varför utsätter sig män för detta? Undrade han. Han skulle hellre sitta hemma, dricka öl, jaga kvinnor och göra narr av andra krigare som slösade sina dagar på stridsfältet.

Trots allt, så var det här han var. Han red bredvid dem alla, i en virvelvind av kaos, och förväntade sig att bli nerslagen från sin häst och dödad när som helst. För en gång i sitt liv, så brydde han sig inte. För en gång i sitt liv, så kändes det som om han var en del av något större än han själv, större än hans rädslor. För första gången så lät han sig själv gå. Han fick en känsla av att vara övergiven, och det var det som bar honom nu. Godfrey höll sig undan tjurarna, rundade böjen och när han gjorde det, så blev han ännu räddare, då en gigantisk division av Rikets män kom framför honom, och rusade mot honom med en hastighet som bländade honom. Han svalde. Godfrey hade gjort ett bra jobb med att släppa lös tjurarna, och han blev överraskad över att se att hans galna plan hade fungerat så väl. Men nu när han såg en ny del av Rikets armé närma sig, så kändes det som att han gjorde det i onödan.

De skulle dö i händerna av en stor, övermäktig kraft ändå, det var klart. Det som skrämde honom mest var personen som ledde attacken. Det fick hans knän att bli svaga. Där, rakt framför honom, var den mannen som varit en bror för honom. Thorgrin. Godfrey kunde inte tro det: Thor rusade rakt mot dem. Han såg besatt ut, större och starkare än någonsin, och rusade mot den med en bländande kraft, med ett svärd som Godfrey inte kände igen. Det hade Rikets markeringar, och Thor höll i det som om det vore levande. Han red som om han var född på vingar av blixtar. Godfrey samlade sig själv, då han insåg att han var mitt i vägen för Thor. Varför han, av alla? ”Thor!” skrek Godfrey när han kom närmare, och hoppades att Thor kanske skulle känna igen dem, sänka sina vapen och vända håll.

Men det fungerade inte. Thors ögon verkade vara besatta, och han rusade rakt mot dem. Godfrey höjde sin sköld med båda händerna, och samlade sig själv för ett hemskt slag. Thor kom fram till honom och höjde sitt svärd högt, och Godfrey visste att det var slut. Godfrey blev så nervös att han ryckte till i förväg, och av misstag så vred han sig och gled i sidled, och började pinsamt nog att falla av sin häst. Det glidet räddade honom. När Thor svingade sitt svärd, så missade det Godfrey precis, och svärdet slog i Godfreys sköld istället för hans huvud. Det slog i med ett högt klang, och skickade ner Godfrey från sin häst för gott.

Godfrey flög av sin häst och landade på marken med en hård duns, och rullade i leran, och flämtade efter luft, samtidigt som det ringde i hans huvud. Han rullade och rullade, och tillslut stannade han och lyfte upp huvudet. Runt honom var det hovar från tusen hästar, som red åt alla håll, och när han höjde sin saka, så var det sista han såg en hästs hov, som var på väg rakt mot hans huvud, som skulle knocka honom totalt.

*

Andronicus var nöjd över att se att Thornicus var tillbaka till sitt gamla jag, och slogs med frihet, och ledde attacken och skar sin väg genom fältet av hans förra landsmän. På frontlinjen av de som red ut för att möta honom var hundratals McClouds, dumma nog att tro att de kunde besegra hans son. Thor svingade sitt vapen som om han var rasande, och dödade ett dussin män i en sving. Fältet var rött av blodet i Ringen, och McClouds föll vid Thors fötter. Andronicus log tillfredsställt, och rusade sedan in i kriget han själv. Andronicus svingade en spikklubba med tre huvuden, och slog i mål efter mål, och slog av huvuden från höger till vänster. Han var för lång, för stark, och för snabb för alla, och han skar sig en väl av död rakt igenom.

Han hånlog brett och tog in allt. Han hade inte haft så här kul på hur länge som helst. När Andronicus kämpade med glädje, så var han tillfredsställd med att veta att han slogs mot de sista som återstod av Ringens krafter; efter denna striden, så skulle Ringen äntligen vara hans. Andronicus såg en av deras ledare, Kendrick, rusa efter honom. Denna krigare var galen om han trodde att han kunde ta sig an den store Andronicus. Andronicus skrek och kickade sin häst, och männen delade sig när de två stora krigarna rusade mot varandra på ett öppet fält. Andronicus svingade sin klubba mot Kendricks huvud, och förväntade sig att han skulle dö direkt.

Men han var överraskad över att se att Kendrick inte var som de andra han hade slåtts mot: han var snabbare, och mer smidig. Han duckade Andronicus slag, och parerade sen med sitt svärd, så snabbt så att han klarade av att hugga av Andronicus underarm. Andronicus skrek, mer av överraskning än av smärta. Han hade inte blivit skadad i en strid på en väldigt lång tid. Men smärtan fick honom att fokusera. Han hade varit för självsäker, och nu insåg han att Kendrick inte var som de andra. Andronicus svingade med sin klubba, och siktade lågt denna gång, mot Kendricks häst. Metallbollen slog in i hästens huvud, och fick den att trilla. Kendrick, som inte var beredd på att det skulle hände, lutade sig framåt för att försöka stötta sin häst, och då hoppade Andronicus fram med en gömd kniv och skar Kendrick över bröstet.

Kendrick skrek högt, men vände sig om med skölden och slog till Andronicus i ansiktet, något som Andronicus inte var beredd på. Andronicus snubblade bakåt; i samma rörelse som han sträckte sig, så tog han tag i ett spjut han hade gömt bakom sadeln, vände sig om och kastade den mot Kendrick. Spjutet bäddade in sig själv i Kendricks axel, och Kendrick skrek högt och tog tag i den. Andronicus lutade sig framåt och slog Kendrick med sin sköld, med alls in makt, och slog till hans käke och slog av honom från hästen, med spjutet fortfarande kvar i axeln. Kendrick landade hårt på marken. Hans häst trillade med honom, och Andronicus kände mer tillfredsställelse än han känt på flera år. Andronicus cirkulerade, och förberedde sig för det sista slaget. Men när han höjde sitt spjut högt, så blev han attackerade av flera av Kendricks män, och blev distraherade med att slåss med dem. I hörnet av hans öga, så såg han att Kendrick rullade iväg och tog sig till en annan strid. En annan gång, sa Andronicus till sig själv. Kendrick skulle nu eller senare, dö av hans hand.

*

Bronson kämpade med allt han hade, och valde att skita i skölden, och istället svinga med svärdet med hans goda han. Han kämpade så bra han kunde med en hand, och med hans andra, så svingade han en spikklubba, som han höll i sin krok. Han kämpade som en besatt man, och gjorde sitt bästa för att försvara Ringen. Han red framåt, stred tappert bredvid Srog, de stred rygg mot rygg, och de fällde dussintals med Rikets män. ”BRONSON!” skrek en röst. Bronson kände igen den rösten överallt. Den skickade en ilning i hans ryggrad. Han vände sig och såg, bland en grupp av Rikets soldater, hans nemesis, Hans far. McCloud. Monstret. Mannen som hade tagit hans hand ifrån honom. Mannen han hatade mer än någonting i hans liv. Bronson skrek och kickade sin häst och rusade mot sin far. McCloud rusade tillbaka, som en besatt demon, som saknade ett öga, och hade ett missbildat ansikte, med Rikets emblem inbränt i det. Han hade blivit en hemsk varelse, till och med mer hemsk än vad han hade varit. Här var de, tänkte Bronson, far och son, som tillslut stod mot varandra, det oundvikliga. Det var en dag som Bronson längtat efter länge. Han skulle förinta sin fars namn om han kunde. Och om inte, så skulle han i alla fall skicka sin far till helvetet. Det var en hämnd han hade tänkt på varje dag sedan han kollade ner och såg sin stump istället för hand. ”FAR!” skrek Bronson tillbaka.

Bronson rusade med hämnd, höjde sitt svärd högt, när hans far skrek ett högt skrik som skulle matcha hans eget. De möttes i mitten av en öppning, Rikets soldater delade sig, och McCloud svingade sin stridsyxa, med båda händerna, skrikande, och siktade på att hugga av sin sons huvud. Bronson duckade i sista sekunden, svingade med sin klubba, och lyckades att slå till sin far i bakhuvudet. McCloud snubblade och föll av sin häst. Bronson slösade ingen tid: han cirkulerade runt och hoppade ner på marken, och stod mot in far på fot, medan hans far sakta reste sig vingligt och desorienterat. Bronson högg med sitt svärd med en hand, och McCloud höjde sin sköld och blockerade det. Men Bronson slog igen och igen, och tillslut log han ner sin fars sköld ur hans grepp. Då lutade hans bak och sparkade honom

Hans far snubblade och landade skadad på sin rygg, och försökte sakta att ta sig upp. Bronson stod över honom, andades tung och placerade en fot på sin fars hals. McCloud flämtade efter luft, och Bronson höjde sin svärdsspets och höll den mot han fars vrist. ”Du tog min hand, far,” sa Bronson. ”Jag ska ta din. Jag borde faktiskt döda dig.” Bronson suckade. ”Men jag kommer inte att sjunka så långt. Jag har mer ära än dig. Jag kommer istället att ta dig, oskadad, som min fånge. Retirerar du?” McCloud kämpade, flämtade efter luft, och tillslut nickade han ett ja. Bronson flyttade svärdet från hans vrist. ”Vänd dig om och sätt dina händer på ryggen,” befallde Bronson. McCloud gjorde så, och när ha gjorde det, så sträckte Bronson sig ner för att sätta fast honom, och tog bort sina extra bojor vid midjan.

Men när han sträckte sig ner, så vände sig McCloud plötsligt om, tog tag i en hand med jord, och kastade de i Bronsons ögon. Bronson skrek, höjde sina händer till sina ögon och släppte bojorna. McCloud svingade runt och armbågade Bronson i skrevet så hårt han bara kunde. Bronson föll till marken i smärta. McCloud stod över honom, och höll upp honom i håret. ”Kul att se dig igen, min son,” sa McCloud höjde sitt knä, och sänkte Bronsons ansikte, och en knäck hördes i luften när han bröt sin sons näsa. Bronson kände smaken av blod, och det sista han såg var marken som kom mot honom snabbt, alldeles för snabbt för att välkomna honom.

*

Thor rusade genom stridsfältet, ostoppbar, och dödade flera McClouds son red för att attackera hans far. Han skar genom dem, snabbare än någon av dem kunde reagera, fast besluten att skydda honom. Det var allt som betydde något nu. Andronicus, och att krossa alla dessa motståndare i Ringen. Thor kunde inte stoppa sig själv. Han kände sig besatt, i kontroll av en makt större än han själv. Hans svärd svingade nästan sig självt. Thor kollade runt och såg sin far, inte långt ifrån, slå ner Kendrick från hans häst, och för första gången, blinkade Thor. Under en kort stund, så rördes en länge förlorad del inom honom; för en stund, kände en del av honom igen Kendrick. Han kunde inte komma ihåg varifrån. Men under en stund, så var en del av honom förvirrad, över vad han slogs för. Men sedan kände Thor en blixt av energi, och vände sig om och såg Rafi rida nära bakom, och höjde sina fingrar i hans riktning. Thor kände en intensiv våg av energi sluka honom, och gjorde det omöjligt för honom att tänka. Han kämpade inom sig för att få kontroll, för att få fri vilja. Och sedan kände han hur allt blev suddigt. När Thor kollade tillbaka på Kendrick, så kände han inte igen honom längre. Han var bara en av hans fars oändliga motståndare, ytterligare en av de rebeller som inte gav efter Ringen. Det kom ett våldsamt stridsrop, ett efter ett annat, och Thor vände sig om för att se en krigare rusa mot honom. Andra soldater delade på sig, och skapade en bred öppning för dem, och knekten stannade framför Thor för att slåss mot honom. Det blev en paus i striden, då flera kom för att kolla. Denna knekt, vem han än var, var klart en viktig människa på MacGils sida. ”Thorgrin! Det är Erec!” sa knekten, som satt stolt på sin häst. ”Du är inte dig själv. Jag vill inte slåss mot dig. Jag ber att du lägger ner dina vapen. Lägg ner dina vapen och gå med oss!”

Thor kände hur han fylldes med ilska. Vem var denna främling som sa till honom vad han skulle göra? ”Jag lägger inte ner mina vapen för någon!” skrek Thor trotsigt tillbaka. Thor slösade ingen tid: han rusade framåt med sitt svärd högt upp, och det kom ett högt kling från svärden, när han och Erec sparrade våldsamt, framåt och tillbaka, slag efter slag, och ingen gav vika. Tillslut duckade Thor från ett av Erecs slag, och dök sedan ner från sin häst och tacklade ner honom till marken. De rullade på marken, brottades, och ingen gav den andra fördel. Tillslut rullade Thor undan från under Erec, och de kom upp på fötter igen. De stod mot varandra, och en bred öppning skapades runt dem, och alla de andra krigarna stannade för att kolla. ”Thorgrin, jag ber dig!” ropade Erec som andades tungt, med blod på sin läpp. ”Det är jag, Erec!”

Thor skrek och attackerade, och höjde sitt svärd högt. Deras svärd slog i varandra igen, när de kämpade hand mot hand, slag efter slag, och sköldarna slog i svärden, fram och tillbaka, i perfekt matchning. Ingen gav den andra fördel. Thor var överraskad över knektens kraft och smidighet; han hade aldrig mött någon som honom. ”Det är jag, Erec!” sa han på nära håll, morrande, när svärden möttes och låstes. ”Du känner mig, Thorgrin.” Thor grymtade och skrockade. ”Mitt namn är Thornicus!” skrek Thor och drog bort sitt svärd. De högg och parerade fram och tillbaka, tills Thors armar blev trötta, och ingen gav vika. ”Du var en gång min väpnare, Thorgrin,” sa Erec. ”Jag hjälpte till att träna dig. Jag skulle göra vad som helst för dig. Vad som helst. Thorgrin, det är jag, Erec,” Thor tog en paus, och han kände igen något i hans ord.

Under en kort stund blev han förvirrad, röster i hans huvud kämpade mot varandra, medan Thor försökte att förstå, för att veta var han var, vem han var. Men var mannen han slogs mot? ”Erec?” frågade Thor. Plötsligt dök Rafi upp bredvid Thor, och han släppte ut ett hemskt, gurglande ljud från sin hals, när han höjde sina händer och riktade dem på Thor. Thor kände hur han blev fylld av en hemsk energi, och en desperat ilska kom när han vände sig om och såg Erec. Denna gång kände han inte igen Erec. Inte alls. Han var en fiende, och inget mer. Thor höjde sitt svärd högt och attackerade, med blod i sina ögon, beslutsam över att ta döda på denna man.

KAPITEL TRETTIOETT

Romulus galopperade längs landsbygden, österut, bort från alla soldater, bort från hela Rikets armé. Luanda satt på sin häst, och kämpade fortfarande, trots att hans muskulära armar satt hårt runt hennes midja. Han var överraskad över hennes styrka. Till och med, med rep runt henne, till och med, med hans starka armar, så hade han problem med att få henne att vara stilla. Hon var som en bockande häst. Hon ville desperat vara fri, men han kunde inte släppa henne. Romulus red ännu snabbare, kickade hästen tills den protesterade i smärta, och visste att han behövde ta sig till den östra korsningen, och ta tillbaka Luanda med honom. Hans magiska mantel låg redo vid hans midja. Romulus störde sig fortfarande på sin förlust mot Andronicus män, något han aldrig hade varit beredd på. Han hade varit säker på att han skulle överraskat Andronicus och ta över Ringen.

Men Romulus hade tur att han kom därifrån levande, trots att han hade vänt om och flytt, ensam, mot säkerheten vid kanjonen. Men han hade sitt pris nu, och det var allt om betydde något. Luanda. En MacGil. Den förstfödde, inget annat. Romulus bad att legenden om manteln var sann, att så snart han korsade Kanjonen med henne, så skulle skölden spricka, och miljoner av hans män väntade utanför Kanjonen, och kunde då rusa in. Denna gång skulle han leda dem in i en total seger mot Andronicus, och krossa Ringen. Romulus skulle då vara den store befälhavaren, och det skulle inte vara någon kvar som kunde stoppa honom. Romulus var så nära nu, han kunde smaka det. De red och red, över den frusna slätterna, tills de äntligen kom till den östra korsningen kom inom synhåll, och de höga pelarna från ingången markerade horisonten. Romulus häst var nära utmattning, men han sparkade den ännu hårdare, grävde in sina hälar. Hans öde var nära, och han skulle ta tag i det.

Romulus började tänka på, att om manteln skulle fungera, så var han tvungen att korsa kanjonen med MacGil på fötterna. När han kom fram till basen på kanjonen, ingången på bron, så stannade han abrupt, hoppade av, tog tag i Luanda och drog ner henne med sig. På något sätt, även med hennes händer bundna, så lyckades Luanda att glida undan honom, och innan han kunde reagera så började hon att springa över landskapet. I rasa, så reagerade Romulus snabbt, och tog tag i piskan från sin sadel och kastade ut den mot henne, och den virade sig runt hennes anklar. Luanda skrek när den slog ihop hennes anklar, och hon föll med ansiktet före ner i leran. Romulus drog henne hårt mot sig, längs marken. Han sträckte sig ner, tog tag i en av hennes händer och lyfte upp henne i luften, och skrockade åt henne.

”Om du inte vore en MacGil, så skulle jag döda dig direkt,” väste han. Luanda grimaserade och spottade i hans ansikte. Romulus, som blev chockad, slog henne med baksidan av handen. Blodet sprutade ur hennes mun, och tillslut verkade hon bruten; ändå var Romulus ilska inte tillfredsställd. Han skulle slita henne itu om han kunde. Kanske skulle han, så fort de hade krossat kanjonen. Ja, tanken på det gjorde han nöjd. Romulus vände sig om, med ansiktet mot bron, och draperade manteln över sina axlar. Han kände hur den vibrerade, och han kände energin rusa genom honom, som han aldrig hade känt förut. Han var säker på att det skulle fungera; han skulle ensam ta ner skölden. Hans hjärta slog med upprymdhet.

Romulus sträckte sig ner och med hen arm tog han tag i Luanda i midjan, och drog upp henne och bar henne i luften som ett litet barn. Han började att vandra med henne på bron. Luanda bockade och skrek, och försökte med all sin makt att ta sig loss. Men han höll henne så hårt denna gång, och det fanns ingenstans att rymma. Romulus tog sitt första steg på bron, och det kändes bra. Snart skulle han vara på andra sidan; och trotts allt flaxande och skrikande i världen, så var det inget Luanda kunde göra för att hindra honom. Snart skulle Ringen vara hans.

KAPITEL TRETTIOTVÅ

Gwendolyn red bredvid Argon, Alistair, Aberthol och Steffen, med Krohn vid sina fötter, och de fem satt på hästryggen, och rusade genom det norra landskapet i Ringen, söderut mot deras hemland, mot Thor. Gwen var lättad över att vara tillbaka i sitt hemland, tillbaka på denna sidan ringen, och ute ur Nethervärld. Det var som en dröm. Hon hade varit säker på att hon aldrig skulle hitta Argon, att hon aldrig skulle kunna fly från Nethervärld. Och nu, här var dem, alla tillbaka hemma igen, och så nära på att ta hem Thor. Gwendolyn fortsatte att repetera i sitt huvud när Argon öppnade sina ögon, när han hade kommit tillbaka till henne, tillbaka till livet. Tårar rann fortfarande ner för hennes kinder när hon tänkte på det hon var tvungen att offra, det hemska valet hon var tvungen att göra för att hindra ödet och få tillbaka Argon. Hon visste, att en dag så skulle tiden komma då hon var tvungen att ge upp det hon lovade istället för Argons liv. Thorgrins liv, eller hennes barns liv.

Men den dagen, var i alla fall inte idag. Gwens mage gjorde ont när hon red, babyn vred och vände sig, som den hade gjort ända sedan de hittade Argon. Allt hade varit suddigt sedan Argon hade blivit fri. Den återupplivade Argon var ännu mer kraftfull, och använde sin makt för att göra en stor bubbla; som Gwen och de andra blev fångade i, och de flöt med Argon i luften, gled över marken snabbare och snabbare, och de tog sig hela vägen genom Nethervärld, till kanten av kanjonen, och flöt sedan oskadligt över den. Det hade varit en chock för Gwendolyn att flyga genom luften på det sättet. Det fick henne att tänka på sin tid med Thor, på Mycoples rygg. Gwen tänkte tillbaka och kom ihåg att hon kollade ner när de korsade kanjonen, och var fundersam över den virvlande dimman under henne, och djupet av kanjonen som aldrig verkade sluta. Hon undrade om det ens fanns en botten. Tillslut, verkade Argon ha satt ner dem på andra sidan Ringen, och bubblan tog slut på kraft, och nu var de tillbaka på den säkra sidan. De hade landat nära en grupp med vilda hästar som hade gått längs landsbygden, och de har inte slutat rida sedan dess. De rusade sydöst, rakt mot stridsfältet där Argon sa att han kände att en stor strid skedde. Han kände att det var en episk strid för hjärta och skäl för Ringen, och att framtiden i Ringen stod på spel.

Hon visste, att det var säkert där Thor var. Och alla andra hon brydde sig om och älskade. Gwen tävlade mot tiden, desperat efter att ta sig dit innan allt var för sent, innan Thor blev dödad, eller någon annan som hon älskade. Hon kunde känna i varje millimeter av henne att det var på gränsen till en stor katastrof. Hade hon hittat Argon för sent? Hade allt varit för inget? Det kom ett skrik högt ovan, och hon kollade upp för att se Estopheles, som cirkulerade ovanför, och ledde dem. Gwen kickade sin häst hårdare, och bredvid henne morrade Krohn, som rusade för att komma ikapp. De red och red, korsade ringen, timme efter timme gick, och all visste vad som stod på spel, och de stannade aldrig för att hämta andan. Solen växte på himlen, och Gwens tårar slutade aldrig. Hon kände att en hemsk tragedi skulle hända. Hade hon offrat för mycket?

De red djupare och djupare in i okänd mark, och Höglandet reste sig i horisonten. De var en endaste stad som satt på topparna, och hon kände igen det direkt från historieböckerna: Höglandet. McClouds fort. Staden mellan två kungariken. På det branta berget på väg ner från Höglandet, kunde Gwen se ett brett spår av en armé som rusade ner. När hon följde spåret, och gick upp för kulle, så stannade hon och såg det. Hon var chockad. Framför dem, i en dal, var tusentals krigare som stred på båda sidorna. Det var den största striden hon någonsin sett. På hennes sida kände hon igen rustningen från tusentals av Silvers och MacGils och Silesianer. Men på andra sidan dalen, så såg hon en mycket större armé ett stort antal från Riket, tiotusentals av trupper som vällde in, och en oändlig ström av förstärkning bakom dem. Gwen kunde se härifrån den större figuren av Andronicus, hans huvud steg högre än de andras i stridsfältet, och han svingade två svärd och skapade en stor förödelse när han skar sig fram genom fältet. Hennes folk föll, flera hundratal, framför hennes gon.

De var helt enkelt för få. Värst av allt var att hon såg, i öppningen av stridsfältet, den episka en mot en striden mellan två stora krigare, där alla krigare verkade stanna och kolla. Där, ensam i mitten av stridsfältet, och slogs en mot en, var hennes fars krigare, den största knekten från Silver: Erec. Normalt så skulle hon inte vara orolig för honom, oavsett vem han mötte. Men när hon kollade närmare, så stannade hennes hjärta och hennes blod rann kallt, när hon såg hans motståndare: det var Thorgrin. Hennes älskade. Thor verkade förvandlad, han slogs i dimma, snabbare och starkare än hon någonsin hade sett honom. Han slogs med allt han hade, och hennes hjärta föll när hon insåg att han försökte döda Erec. Vad hade hänt med Thor? Hur kunde han strida för Andronicus? Hon kunde inte förstå det. Han var ju klart under någon magisk förbannelse. Gwen kände sig mer självsäker än någonsin att det var rätt sak att hitta Argon.

Utan den slags magin, så hade allihop, hela Ringen, varit chanslösa. Magi behövde bekämpas med magi. Gwen kickade sin häst och de andra bredvid henne följde efter. Hon siktade rakt mot det tjocka i striden, mot Thor. Hon var tvungen att komma fram till Thor i tid. Hon behövde rädda honom. Hon måste rädda Erec. ”Min lady, det är inte säkert!” ropade Aberthol bredvid henne medan de red. ”Du rusar in i strid!” Dessa är riktiga män, med riktiga vapen! Du måste stanna här! Du kommer inte att komma fram till Thor! Du kommer att bli dödad!” Men Gwendolyn ignorerade honom. Hon var inte rädd om sin egen säkerhet. Endast för Thors, och för Ringens. ”Jag ska dit Thor är,” ropade hon tillbaka. ”Jag är inte rädd för en mans svärd. Om du inte vill följa efter, gör då inte det.” ”Min lady, jag är med dig!” sa Steffen. ”Jag med!” ropade Alistair. ”Jag kommer att slåss för dig, och skapa en väg åt dig genom dessa män,” ropade Steffen. ”Du kommer att nå Thorgrin!” Argon red tyst bredvid henne; han sa ingenting, men hon visste, hon såg från hans blick i hans ögon, och ha var redo för strid han också. Gwens hjärta slog hårt, och hennes hals var torr, hennes baby vände sig som en galning i hennes mage när hon närmade sig striden. Hennes öron fylldes med klingande metall, av män som skrek när de dog, och hon kunde känna lukten av jorden härifrån. Hon samlade sig själv när de galopperade, utan att sakta ner sin häst. Gwen rusade in i det tocka i striden, Steffen ledde vägen och dödade flera män med sina pilar. När han red, så kände MacGils, Silvers och Silesianerna igen henne och skrek med entusiasm, och rusade mot henne för att hjälpa henne genom. Hon var deras älskade drottning, trots allt, och nu återvände hon som en hjälte, med deras älskade Argon friad, och vid deras sida.

Gwendolyn rusade djupare och djupare in i det tjocka stridsfältet, höjde sin sköld för att skydda sig från slag, och hennes händer skakade. Men hon slutade aldrig att rusa framåt. Rikets soldater pressade sig in från alla sidor, och insåg att en viktig person hade kommit och försökte att attackera henne. En kom rusade mot Gwendolyn med sitt svärd höjt högt, och tog sig genom hennes soldater, och kom fram till henne; Gwen väntade och duckade; och han flög förbi henne. En annan kom mot henne, tog sig genom raderna av soldater, och denna gång rusade Steffen framåt och släppte lös en pil som träffade han i halsen innan han kunde hugga henne med yxan i hennes huvud. Han föll i sidled av sin häst, död.

En annan gled igenom, och denna dödade Gwen själv, genom att höja sin kniv och hugga honom i halsen innan han kunde hugga henne med sin yxa. Han släppte sin yxa på sitt eget huvud och kollapsade på sin häst. Men folkmängden blev tjockare och tjockare desto närmre hon kom till Thor, och fler och fler av Rikets män rusade mot henne. Hennes män och Steffen gjorde det bästa de kunde, och dödade flera av dem. Men hon kände snart att det var så trångt på båda sidorna, och plötsligt så blev hon slagen i axeln av en sköld, och föll av sin häst. Gwen landade hårt och rullade. Hon tog sig upp på knäna, hennes mage dödade henne, och hon hade lera i ansiktet och i sin näsa. Flämtande vände sig Gwen om och kollade upp för att se en av Rikets Soldater grimasera, och komma mot henne med en krigshammare. Utan att kunna försvara sig, så höjde Gwen sin hand och samlade sig.

Hammaren stod mitt i luften, och han som svingade den verkade förvirrad. Gwen kollade bort och såg Alistair, nära, som höll ut en hand, och det kom ett blått sken mellan henne och vapnet. Alistair höjde sedan sin hand och dirigerade ljuset mot soldaten. Soldaten flög då plötsligt baklänges, flera meter i luften, och hans hammare föll ofarligt ner till marken. Alistair sträckte ut en hand och hjälpte Gwen att resa sig. Gwen vände sig om för att se flera soldater rusa mot henne för att attackera, med svärden höjda högt, och hon höjde sin sköld och räddade sig själv och Alistair från slagen. Det kom ett morrande ljud, och Krohn sprang förbi henne, hoppade upp i luften, och högg den ena soldaten i halsen. Krohn högg ner den, och skakade våldsamt på sitt huvud, tills han var tillfredsställd och alla var döda.

Krohn som stod framför dem, morrade, och skrämde bort de soldater som vågade närma sig, och skapade en öppning åt henne. Gwendolyn såg sin chans. Hon visste att det var nu eller aldrig. Gwen sprang, rusade genom mängden av män, med Thorgrin i syne mellan de stridande soldaterna. Hon slog i männen och slogs i riktningen mot Thor, och hon duckade undan från mer än ett slag, men hennes hastighet fungerade för henne. Hon var snabbt, inte nertyngt av rustning, och hon klarade av att springa genom. Gwen kom fram i öppning med Krohn framför sig, och Steffen och Alistair precis bakom henne, som hjälpte till att slå emot slagen. Där var han, knappast sju meter ifrån henne. Thorgrin. Gwen kunde knappast andas, hon var så överväldigad av glädje över att se honom och att få vara så nära honom. Hon ville rusa fram och ge honom en kram. Hon kände för att skratta och gråta på en och samma gång. Ändå var hon livrädd för honom. Thor slogs mot Erec som om han var besatt. Att se dem slåss, de två största krigarna i alla tider, var som att kolla ett verk av skönhet, det gick fram och tillbaka, svärden klingade, och blixtrade till i ljuset, och smidigheten, kraften, den perfekta formen. De var två mästare i deras konst, deras svärd gnistrade som om de var förlängda, som om de levde. Dussintals soldater slutade slåss och stod bara och kollade förtrollat på. Argon kom fram bredvid Gwendolyn, och när han gjorde det sa han ett enda ord: ”Rafi.” Gwendolyn följde hans blick, och såg en trollkarl i rock så på andra sidan av öppning, som kollade på händelsen, och sto bredvid Andronicus och McCloud. Hon hade aldrig sett en varelse se så ond ut. Han höll ut två händer mot Thor, och ett rött ljus sken från dem, och omringade honom. Plötsligt, var allt så enkelt. Thor var under den onda trollkarlens kontroll.

Argon gick fram, orädd, ut i öppningen, och höll ut sina händer mot Rafi. Ett blått ljus flåg över öppningen. Rafi vände sig om och såg Argon, och hans ansikte fylldes med rädsla. Rafi skakade sitt huvud och såg både chockad och förvirrad ut. ”Argon,” sa Rafi mörkt. ”Det kan inte vara sant.” De två gick fram, ut i öppningen, gick mot varandra, och båda höll fram en hand, mot den andra medan de kom närmare. Det var en syn att se, två trollkarlar, två titaner, som stod mot varandra, som två berg som kolliderade. Det var en monumental strid, och Argons händer skakade, och även Rafis. Båda skrockade, och flämtade efter luft. De gick båda ner på knä, och dränkte varandra med olika färger från deras sken. Tillslut skrek Argon ett mäktigt stridsrop, och höjde sin hand högt, och när han gjorde det, lyftes Rafi plötsligt upp i luften.. Argon svingade med båda sina armar, och Rafi flög genom luften, flög flera hundra meter, och försvann i horisonten. Argon kollapsade av utmattning.

Under en stund, pausade Thor i sin strid med Erec. Han stod där, som om han var förvirrad, som om en förbannelse hade brutits över honom. Thor stirrade tillbaka på Erec med glansiga ögon. Erec, som insåg vad som hade hänt, pausade också. Han stod där, andades tungt, och höll ut sitt svärd. ”Thorgrin, det är jag, Erec,” sa han. ”Lägg ner dina vapen. Det är inte för sent.” ”THORNICUS!” skrek Andronicus och gick fram. ”Du är min son! DU ÄR MIN SON!” skrek han. Thors ögon blev glansiga igen, och plötsligt så kastade han in sig i striden igen, stred mot Erec med den dubbla kraften, och dubbla snabbheten. De utbytte slag efter slag, och Erec snubblade bakåt, landade på ett knä, och var övermannad. Thor fortsatte att slå mot honom, och högg med en sådan ilska, så att han högg Erecs svärd på mitten. Han slog sedan bort Erecs sköld från hans hand. Thor stod över Erec, med en demonisk blick i hans ögon. Han andades tungt, och torkade blodet från sin mun, och höjde sitt svärd för att hugga in det i Erec.

Gwendolyn kunde inte stå ut med att kolla mer. Hon rusade fram, ut i öppningen och ställde sig mellan Thor och Erec. ”Thorgrin!” ropade hon högt, med tårar i sin röst. ”Det är jag, Gwendolyn!” Hon stod inte ens en meter ifrån honom, och grät, tårarna rann ner för hennes kinder. Hon kände sig överväldigad av en miljon känslor. Hela stridsfältet stannade för att kolla. Thor stod där, med svärdet högt, och stirrade tillbaka på henne. Hans ögon var inte de ögon som hon lände igen och älskade. Han såg förlorad ut, förlorad i en annan värld, en annan plats, en annan tid. När hon stod där, så kände hon sig rädd för honom, för första gången i sitt liv. ”Thorgrin?” frågade hon osäkert. Thor grimaserade och drog sitt svärd längre. Krohn rusade plötsligt fram, morrande och stod bredvid Thor och Gwen. Han morrade till Thor som om det var en främling.

Gwen kunde knappast tro det: hon hade aldrig sett Krohn morra åt honom. Hon hade en ond aning. ”Thor, det är jag,” bad hon med tårar i ögonen. ”Gwendolyn, din älskade.” Thor blinkade, men ändå verkade hans ögon ha samma, blanka och förvirrade blick. Gwen bad att Thor skulle komma tillbaka till henne, och sänka sitt svärd. Det verkade som om han kanske skulle göra det. Men plötsligt, så skrockade han och höjde sitt svärd igen, och Gwen visste att i den stunden så skulle hon dö i hans händer. Hennes sista tanke, innan slaget kom, var att hon önskade inget annat än att dö i denna värld.

KAPITEL TRETTIOTRE

Mycoples rockade och svajade åt varje håll när de gigantiska vågorna kraschade över däck, och fick henne att glida från sida till sida, och slog in i kanten. Ljudet från de kraschande vågorna var överröstande. Hon försökte sitt bästa att hålla sig fast med klorna i nätet, men Akron-materialet var oförstörbart. Båten var i alla fall ur kontroll. Gigantiska vågor kastade runt den, rullande i havet och stormen som hon samlade var kraftfullare än vad hon drömt om. Båten sögs in i kraftiga strömmar och kom närmare och närmare Dim-öarna. Mycoples såg när det kom närmare i horisonten. Rikets soldater skrek när de försökte att återfå kontrollen. Men de kunde inte. Mer än en gled av däck, skrikande när de föll ner i de skummande, ilskna, röda, dödliga vattnet från Havet av blod. Mer än ett monster kom till ytan och svalde dem hela.

Båten kom kraschande in i en våg medan den närmade sig stranden på Dim-öarna, en strand med vassa stenar och en smal rand av sand. Rikets men försökte frenetiskt att styra skeppet för att undvika stenarna. På något sätt lyckades de att styra skeppet så det kom precis bredvid dem, och de gled upp på den sista vågen, upp på stranden. Det var otur för Mycoples. Hon ville att de skulle slå in i stenarna, hon ville att båten skulle förstöras. Nu, var båten, som stod på sin sida i stranden, fortfarande intakt, och halva Rikets soldater också. När de åkte upp på stranden, så flög Mycoples, som var intrasslad i nätet, överbord och ut på sanden. Det var ett stort fall, och smällen gjorde ont, och hon kämpade med att försöka ta sig fri. Men det kvittade vad hon gjorde, Akron-nätet höll henne på plats.

Rikets soldater rusade runt, och hoppade av båten ner på land. De verkade inte bry sig om att rädda sina liv, utan torterade fortfarande henne. Mer än en hoppade ut med ett långt spjut i handen, och sprang mot henne. De började peta på henne genom nätet, så att hon blev skadad. Trots stormen, trots att de blev strandade, så kunde de inte sluta skada henne. Hennes plan hade delvis fungerat: hon var fortfarande deras fånge. Hon såg fler och fler spjut komma mot henne, och hon visste att de skyllde allt på henne. Hon visste att snart så skulle hon vara död. Det kom ett plötsligt rytande från himlen, ett högt nog för att skaka hela ön. Rikets män stannade, förfrusna, och kollade livrädda upp i himlen. Men Mycoples var inte livrädd. Hon kände igen det ljudet. Hon skulle känna igen det var som helst. Det var rytandet från en drake. En av hennes egna. Ralibar.

Mycoples hjärta värkte. Ralibar måste ha känt lukten av män, och han skulle komma för att se vilka som hade kommit hit. Mycoples visste inte hur det skulle bli med henne. Ralibar var en enstöring och territoriell, och han hatade andra drakar. Hans rykte säger att han hade dödat mer än en drake som hade kommit in i hans territorium. Han kanske skulle döda Rikets män; men kanske henne också. Mycoples var hjälplös oavsett. Det verkade som att det var hennes öde att hon skulle dö här. På detta sätt skulle i alla fall Rikets män också göra det. Hon skulle i alla fall få sin hämnd. Hon skulle i alla fall dö i händerna av en annan drake istället för en människa. Mycoples hjärta växte av förväntan när hon hörde ytterligare ett ryt och kollade upp och såg att Ralibar kom fram genom molnen, och dök ner i ilska.

Han var stor, mycket större än vad hon hade föreställt sig, och han såg uråldrig ut, hans röda fjäll hade bleknat och hade ålderssprickor, och han hade gigantiska, glödande, gröna ögon som hon aldrig skulle glömma. Hans ansikte hade en bister uppsyn, när han nollställde sig och siktade in sig på Rikets män. Rikets soldater vände sig om och skrek, och försökte fly tillbaka till sitt skepp. Men det var för sent för dem. De som hade haft tur nog att ta sig till stranden skulle möta ett annat, hemskare öde. Ralibar dök ner, öppnade sina gigantiska käkar, och andades eld. Flammorna spred sig genom himlen, och omfamnade männen och tände eld på skeppet. Männen skrek, de som blev levande brända. För de han missade, svepte han ner med sina gigantiska klor, och delade dem itu där de stod. Snart var hela stranden färgad med blod. Ralibars ilska var fortfarande inte tillfredsställd: han dök ner, plockade upp kvarlevorna från det brinnande skeppet med sina gigantiska klor, flög det snabbaste han kunde och smällde in det i en klippvägg. Med en gigantisk krasch splittrades det i miljoner flammande delar och regnade ner runt om Mycoples. Mycoples var förväntansfull. Hon låg där, fast innanför Akron-nätet, på stranden, där vågorna kraschade runt om henne, den sista att överleva. Hon kollade upp på Ralibar, och såg när han vände och satte sina ögon på henne. Han pausade, svävade där, andades, och svart sot kom ut ur hans näsborrar, som om han debatterade med sig själv. Han skrek sedan, och dök rakt ner mot henne. Mycoples stängde sina ögon och samlade sig själv för det som komma skall. Hon skulle i alla fall vara glad över att alla Rikets män var döda, och att hon hade kommit så här långt. Nu kunde hon i alla fall dö med värdighet. Mycoples hörde ett svischande ljud, och hon kände luften rusa förbi när Ralibar dök ner efter henne.

Hon öppnade sina ögon för att se att han stannade på stranden precis framför henne, svävande, flaxande med sina vingar. Han skrek och krökte sin rygg, och hon samlade sig själv. Men inget slag kom. Hon öppnade sina ögon och blev förvånad när hon såg att han sträckte sig fram med sina klor och skar istället sönder nätet. Mycoples stirrade chockat tillbaka. Hennes nät var öppet. Mycoples lutade sig bak och flaxade med sina vingar och krökte sin rygg. Hon var chockad över att vara fri; hon hade nästan glömt hur det kändes. Hon var även mer chockad när hon insåg att Ralibar hade släppt henne fru, och att han inte hade dödat henne trots allt. Ralibar landade på stranden, ett par meter ifrån, och stirrade på henne. Hon kollade in i hans uråldriga, gröna ögon, och såg ett uttryck hon aldrig förväntade sig att sen. Det var nyfikenhet. Men mer än det, det var något annat. Typ, medkänsla.

Tyst pratade de med varandra. Mycoples tackade honom, krökte på nacken och skrek, och lät honom veta vad hon ville. Hon skulle slåss tillbaka, mot Riket. Hon skulle omedelbart flyga tillbaka, över havet, och hitta tillbaka till Ringen. Hon skulle hitta en väg genom Skölden, och hon skulle hitta sin mästare, Thorgrin. Han behövde henne. Och det var allt som betydde något för henne. Ralibar krökte sin nacke och skrek han också. Mycoples flög iväg upp i luften, hennes gigantiska vingar flaxade, och när hon gjorde det, så hörde hon ett högt skrik bakom henne. Hon vände sig om och såg att Ralibar flög iväg, bakom henne och kom ifatt. Hon var chockad: han ville gå med henne. För att hjälpa henne. Av någon anledning så hade han börjat tycka om henne. Mycoples välkomnade sällskapet. Hon flaxade med sina stora vingar, flög högre och högre, siktade öst, mot Ringen, mot Thorgrin. Hon kände att han var i dödlig fara. Och hon skulle göra vad hon kunde för att rädda hans liv.

KAPITEL TRETTIOFYRA

Selese rusade med Illepra, de två red med allt de hade, nästan helt utmattade, utan att pausa för att vila sina hästar. De rusade ner den sista biten av det öde landskapet tills de äntligen, kom till den Östra korsningen. Resan hade tagit mycket ur Selese, mer än hon kunde föreställa sig; om det inte vore för tanken att förlora Reece, så visste hon inte om hon skulle klara av att trycka på. Hon hade blivit starkare och tuffare än vad hon någonsin hade kunnat föreställa sig, och nu när hon såg den Östra korsningen, såg att den fanns på riktigt, så var hon beslutsam över att hitta Reece, vad som än krävdes. Hon bad också om att han skulle vara där. När de närmade sig såg Selese den magnifika korsningen, den hon hade hört om sedan hon var ett barn. Av de fyra korsningarna som gick över kanjonen, så var den östra den längsta.

Med tanke på att den var på McClouds sida av Ringen, så hade Selese aldrig varit där, och hon var även från en liten by, så hon hade aldrig sett något så stort och skrämmande i hela hennes liv. Bron korsade kanjonen, och det verkade som att den fortsatte i en hel evighet, till en annan värld. Kanjonen fick henne mållös. Hon hade aldrig sett något i naturen som liknande den. Ett stort hål ner i jorden, fylld med virvlande dimma av alla färger. Selese kände en magisk energi som kom från den: Hon funderade på hur något så stort och vackert kunde existera i denna värld. Selese kom fram till början på bron, stannade sin häst, och gick av, Illepra också. De två stod där, och andades tungt bredvid sina hästar. Selese kollade ut och undrade. Hon såg inga direkta tecken på Reece, och hennes hjärta sjönk. ”Kanske har de redan gått över?” frågade Illepra. Selese skakade på axlarna. Hon hade ingen aning. Selese kollade på bron, och hon såg något som hon kände igen med sina väl tränade ögon: blod. Hon följde nervöst spåret, med Illepra bredvid henne. Klart hade en strid tagit plats här. Hon bara bad över att Reece inte var en av dem inblandade. När de kom längre ut på bron, så såg Selese lik på marken, och hennes hjärta hoppade. Hon bad att ingen av dem var Reece. Selese rusade fram, och grät nästan när hon satte sig på knä och vände på varenda lik. Hon andades djupt, så lättad över att se att ingen av ansiktena tillhörde Reece. Hon kände inte igen ett enda av dessa ansikten.

”De bär Rikets markeringar,” observerade Illepra. ”Rikets soldater, allihop,” sa hon och vände på dem med skon. ”De blev dödade av någon. ”Av Reece,” sa Selese hoppfullt. ”Jag är säker på att han dödade dem. Dessa män tänkte säkert ta Svärdet. Och han stoppade dem. Som en bra knekt borde.” ”Och var är han då?” frågade Illepra. Selese stod där och kollade runt, undrande. Kunde Reece ha vänt och gått hem med svärdet? Det skulle vara tragiskt, om hon hade ridit hela denna väg för inget. Selese gick till kanten, la sina händer på den, och stod där och kollade ut. Hon suckade, kollade ner i dimman och undrade. Var Reece där ute någonstans? När Selese gled med sina händer längs den breda stenräcket på bron, så kände hon något som fick henne att stanna och kolla ner. Där var, märkte hon, ett hack i räcket. Hon såg blod, och hon såg att en bit av räcket hade gått av. Selese vände sig om och kollade på de döda soldaterna, och kollade tillbaka på hacket i räcket, och plötsligt så fattade hon.

”Stenen,” sa hon. ”Här var en strid. Den kastades över kanten. Kolla.” Illepra skyndade sig fram, och Selese lutade sig över och pekade ut markeringarna som stenen hade lämnat efter sig. ”Då måste de ha övergivit uppdraget,” sa Illepra. ”Han måste han vänt tillbaka. Kanske är han vid lägret redan nu.” Selese stirrade ner länge, och tillslut tyngde något henne. ”Nej,” sa hon. ”Reece skulle aldrig överge ett uppdrag. Det är inte den han är. Han återvände inte tillbaka till säkerheten. Han är där nere.” Illepra pausade förvirrat. ”Vart nere?” frågade hon. ”Där nere!” sa Selese och pekade. ”Han klättrade ner till botten av kanjonen. Han gick ner för att leta efter den. ”Det är galenskap!” sa Illepra. ”Vem skulle göra något sådant galet?” Selese log, och var stolt över honom. ”Reece är en man av ära. Han skulle göra vad som helst för Ringen.” Hon tänkte, och en annan idé kom fram till henne. ”Han klättrade antagligen ner snabbt, för att skynda sig, men utan plan att klättra upp. Han är fångad. Vi måste gå ner dit. Vi måste hjälpa honom!”

Illepra skakade på huvudet. ”Det skulle vara omöjligt. Det finns ingen väg ner, förutom de väggarna, och jag kan inte klättra. ”Det finns en annan väg,” sa en röst. De vände sig om och såg en man stå vid början av bron, och lutade sig mot sin käpp. Han var gammal, krokig med ett långt vitt skägg och sjabbigt hår. Han hade en trasig mantel och det såg ut som om han hade sett en annan värld. ”Ni är modiga flickor. Det kan jag inte förneka. Så jag kommer berätta för er. Det finns en annan väg ner, för att rädda de ni älskar.” Selese vände sig om och gick mot honom, och frågade. ”Vilken annan väg?” ”Jag är vaktaren över kanjonen. Jag ser alla som går här. Jag såg dem klättra ner.” ”Gjorde du?” frågade Selese med breda ögon. Han nickade. De klättrade ner, utan några rep. Du har rätt. Det finns ingen väg ut för dem. Inte utan Linden-repet.” ”Linden-repet?” frågade hon. Den gamla mannen nickade tillbaka långsamt. ”Ett sätt att ta sig ner till botten av kanjonen, och att ta sig upp igen. Det har inte använts sedan jag var ung. Men jag vet var den ligger; de har den fortfarande i min by. Jag kan leda er till den. Resten är upp till er.”

Selese övervakade honom. Han stirrade tillbaka med genomskinliga, vetande ögon. Han verkade vara nästan blind. ”Varför skulle du hjälpa oss?” frågade Illepra misstänksamt. Han log och avslöjade ett par få tänder. ”Jag beundrar mod,” sa han. ”Oavsett om det är en man eller kvinna. Jag är för gammal för det själv. Jag ger er vad ni behöver för att uttrycka det själva. Dessutom så hatar jag Riket.” Selese kollade på Illepra, som om hon frågade henne om de skulle lita på honom, och hon nickade tillbaka. Men han hade redan börjat gå, med huvudet lågt, och gick med sin stav, som om han förväntade sig att de skulle följa efter.

KAPITEL TRETTIOFEM

Reece kämpade med all sin makt när han stod där, bunden till posten, med sina vrister och anklar knutna bredvid varandra, och han kunde inte ta sig fri. Han kämpade desperat, och när han kollade över så såg han att alla hans bröder från legionen också kämpade, och lyckades inte de heller. Alla stod på rad, bundna vid en tall, 3 meter ifrån varandra, i en halvcirkel, så att de kunde se varandra. Framför dem, knappast sju meter, så stod det gigantiska, glödande hålet av lava. Små och stora bitar av lava spottades ibland ut ur hålet, och Reece kunde känna hettan ända därifrån, som sjöng i hans ansikte. När han kollade, så kom en liten gnista av lava och flög i en hög båge och landade på hans underarm och brände honom. Han vred sig och skrek, när den brände ett litet hål i hans hud. Reece, som svettades, visste att de var tvungna att göra någonting snabbt.

Fawsarna hade varit smartare än dem, och nu var de alla deras fångar, och stod mot en säker död. Centra var också fångad, men de måste ha känt igen honom, för de höll honom ifrån de andra, och två Fawsar höll hårt hans armar, som var bundna, medan en tredje höll en liten kniv mot hans hals. När Reece stod där och kollade deras omgivning, så sökte han efter Ödets svärd. Den satt fortfarande i stenen, och stenen, som var knuten med ett långt rep, drogs upp, med ett drag i taget, mot andra sidan kanjonen. Den gick upp för fem sida av kanjonen, den östra sidan. Reece visste att om den kom till toppen, så skulle svärdet korsa kanjonen. Skölden skulle vara nere och Ringen skulle vara förintad. Han hade ingen tid. Han var tvungen att stoppa dem. Men Reece hade större problem: det verkade som om de inte skulle kunna ta sig härifrån levande. Fawsarna pratade med Centra snabbt, i ett språk som Reece inte kände igen, och när de gjorde de, så gjorde de frenetiskt gester mot Reece.

”De säger att de vill meddela dig en sak,” sa Centra. ”De vill att du ska veta, med glädje och lättnad, att du ska dödas. Du ska bli offret för idag. De vill att du ska veta det före du dör, så att du kan njuta från maten från deras gud. Och de vill att du ska lida av din död innan du upplever den.” Reece grimaserade av smärtan. ”Det var väldigt snällt av dem,” svarade han. ”Vad pratar de om?” frågade O´Connor högt. ”Vad för slags offer?” Centra pratade tillbaka till Fawsarna i deras språk, och de svarade han omedelbart. Centra tvekade, och kollade sedan på hålet med onda aningar. ”De planerar att kasta ner er i lava hålet,” Centra pausade, och ville klart inte säga reste, med de, var oglada, och petade honom med kniven. Han fortsatte: ”och kolla på när det sakta bränner av huden från era kroppar.” Gruppen av Fawsar ljöd i ett glädjefyllt skratt, klart lättade över det spektakel som skulle komma. Deras skratt var som kvittrande från små fåglar, och det gick på Reeces nerver.’

Ett dussin av dessa orangea varelser rusade fram och stod mot deras ledare, som var större än alla andra och satt på en trästol. Deras ledare sa någonting i språket som Reece inte förstod, och då vände sig de andra om och stirrade på Krog. ”De har bestämt sig för att döda Krog först,” sa Centra. ”De säger att de svaga alltid måste offras först.” Krog svalde, och vred sig för att försöka ta sig fri. ”Tycker du fortfarande att det var en bra idé att gå hit?” ropade Krog till Reece. Reece kunde inte tillåta detta; han visste att han behövde göra något snabbt. ”Ta mig först!” skrek Reece. Fawsarna var tysta medan Centra översatte. ”Varför skulle de ta dig?” översatte Centra tillbaka. ”Berätta att deras gudar har fel,” ropade Reece. Centra översatte, och det kom ett högt flämtande. En Faws gick fram och petade sin kniv i Reece mage, hårt nog för att orsaka smärta. Men Reece lät sig inte avskräckas.

”Säg till dem att deras stora gudar kräver offer från de starka!” ropade Reece desperat. ”Inte de svaga! Då gör man en stor vanära att ge dem de svaga. Jag är den starkaste här. Ta mig först!” Centra översatte rasande. Det kom en lång paus när deras ledare stirrade kallt tillbaka på Reece. Tillslut nickade han mot honom med en blick som gav respekt. ”Kanske har du rätt i detta,” översatte Centra. ”Ja, du kommer att bli bra.” Fawsarna släppte Krog och vände sig istället mot Reece. ”Låt honom vara!” skrek Krog. Men Fawsarna ignorerade honom, och gick mot Reece. ”Psst!” Reece hörde ett väsande ljud, och han vände sig om för att se Indra, cirka 3 meter ifrån. Hennes vrister rörde sig bakom hennes rygg, försiktigt, och han kunde se att hon hade en liten kniv gömd i sin hand. När hon gnuggade sina vrister upp och ner, så släppte ett snöre i taget och hon förstörde repet. De hade inte bundit hennes anklar, som de andra, antagligen för att hon var en kvinna. Indra gav Reece en vetande blick, och han gav henne en tillbaka. När tiden är rätt, viskade han till henne. Hon nickade vetande tillbaka. Fawsarna kom upp bakom Reece och drog ur hans påle ur marken med honom fortfarande knuten till den, och bar han genom luften. De marscherade med Reece och pålen över sina axlar, och kom närmare och närmare till gropen med lava.

När de kom dit, bara någon meter ifrån, så kände Reece hur värmen blev så stark så att han var tvungen att vända bort sitt ansikte. Reece drogs närmare och närmare kanten, och när de höjde honom högt, så kände han att de skulle kasta han över kanten. ”Det har varit kul att ha dig som vår gäst!” översatte Centra. Kören av skratt, som kvittrande fåglar, kom igen. Plötsligt kom det ett skrik, och Reece blev förvånad över att det inte var hans. Reece såg en kniv som satt i huvudet på en av Fawsarna bredvid honom, som kollapsade vid Reeces fötter. Reece kollade runt och såg att Indra hade tagit sig loss, och kastade kniven och dödat den. Nu var hans chans. Reece snurrade runt, och slog Fawsarna hårt i revbenen med pålen som fortfarande var hårt bunden mot hans rygg, och skickade iväg dem skrikandes ner i lavan.

Reece sjönk till sina knän och lutade sig bakåt mot kniven som satt i Fawsens huvud. Han drog ut den med sina fingertoppar och snabbt skar han av repen som band hans vrister och anklar, och friade sig själv från pålen. Flera Fawsar rusade fram för att ta tag i honom, men de var överraskade när Reece reste sig upp, fri, med en kniv i sin hand. Han stod och attackerade dem, skar av halsarna, och högg dem i hjärtat. Indra agerade hon också. Hon sprang bort och friade de andra, och skar av deras rep, en i taget, med sin extrakniv. De andra i legionen ödslade ingen tid: de tog tag i sina vapen och kämpade argsint tillbaka. Fawsarna, trots sitt stora antal, var hälften så stora, och inga farliga krigare. Deras styrka var i antal, men inte i strid. De vällde ut ur alla håll, som arga myror, och hoppade upp på deras ryggar med sina klor och vassa tänder, och bet och rev dem.

Men Reece och hans män var inte rädda, modiga krigare som dem hade sett värre, och de klarade av att slåss och knuffa tillbaka alla. Dussintals av Fawsar föll runt om dem. Fortfarande fortsatte de att komma, tusentals av dem, vällde fram från alla sidor av klipporna, från grottor. Det kom en oändlig ström, och Reece insåg att detta inte skulle vara lätt. Trots styrkan, så var de inte alls lika många. Han var tvungen att agera fort. Han var tvungen att ta svärdet, så de alla kunde ta sig därifrån så fort de kunde. Reece vände sig om, letade efter svärdet, och såg att stenen var en bra bit upp på andra sidan kanjonen, och blev fortfarande knuffad. Han var tvungen att hindra det. Han kunde inte låta den nå toppen. ”Täck mig!” ropade Reece. Elden, O´Connor, Indra, Serna och Conven rusade fram, och skapade en cirkel runt om honom, och skapade en väg åt honom med sina svärd när Reece rusade mot kanjonens vägg. Reece släppte ut ett mäktigt stridsrop och högg vildsint med sitt svärd när han högg genom dussintals av Fawsar, och det blev tjockare att ta sig igenom.

Reece nådde tillslut fram till kanjonens vägg, och när han gjorde det, så hoppade han upp till ett fotfäste i den hala stenen, och klättrade långt upp för kanjonen för att Fawsarna inte skulle kunna nå honom. Stenen med svärdet i var kanske tio meter ovanför honom, och Reece insåg att han behövde hugga av repet. Han drog sitt svärd, lutade sig bakåt och förberedde sig för att hugga ner det. Plötsligt, klättrade en Faws upp för väggen, tog tag i hans ankel och drog Reece bakåt. Reece halkade; han föll genom luften och landade på marken, på sin rygg. Reece kollade bortåt och såg att stenen nu var alldeles för långt för att nå, och repen för högt upp för honom för att hugga av. Och nu var väggen full av Fawsar. Han hade förlorat sin chans. Han fick en idé. ”O´Connor, din båge!” ropade Reece medan han slog bort sina attackerare. O´Connor sparkade bort två Fawsar och följde Reeces blick och såg hur han tänkte. O´Connor sträckte sig efter sin båge och siktade. Han sköt ett skott, och siktade på repet som Reece hade menat. Den missade med tre decimeter. O´Connor attackerades av mer Fawsar, som slog ner honom till marken, och Reece och Elden rusade fram och dödade dem. ”Hjälp!” ropade Krog. Reece vände sig om för att se Krog göra sitt bästa för att slå bort dem, men han haltade tungt på ett ben. Två Fawsar var på hans rygg och försökte bita av hans nacke. Reece rusade framåt, även Indra, och samtidigt slog de av varsin Faws. Krog kollade tillbaka på Reece med tacksamhet. Reece rusade tillbaka till O´Connors sida, och hjälpte honom att slå bort Fawsarna och hjälpte honom upp på fötter.

O´Connor tog tag i sin båge, siktade igen med skakande händer, och sköt tre skott till, med sina sista tre pilar. PÅ den tredje och sista pilen, som det ett ljud av rep som gick av, när pilen landade perfekt efter det omöjliga skottet. Det kom ett högt svischande ljud, och plötsligt kom stenen tumlande neråt, som en meteor från himlen, och kraschade ner på kanjonens mark med en högljudd duns. Reece var lättad. De hade stoppat den från att komma högra upp på fel sida av kanjonen. Nu var de tungan att ta den, och ta sig ut. ”Svärdet, snabbt!” ropade Reece. Han och hans män kämpade sin väg mot den, genom Fawsarna, som attackerade från vänster och höger, tills de äntligen tog sig fram till stenen. Elden och O´Connor höll frontlinjen, och slog bort Fawsarna, medan Reece och de andra sträckte sig ner och försökte lyfta stenen. Men den var för tung. De vägrade flytta på sig.

Runt om dem kom det fler och fler Fawsar. ”Pålarna!” sa O´Connor. ”Jag såg dem lyfta den innan. Vikten i svärdet är tungt, men endast om den rörs vid direkt. Om vi använder en barriär, som pålarna, så blir den lättare.” Reece gick med Conven, Indra, Serna och Krog när de slog i pålarna under stenen. Direkt började en att röra sig. Reece blev chockad; O´Connor hade rätt. Svärdet var inte menat att röras av den mänskliga handen, utan med en mellanhand, som träpålar, de kunde lyfta den som vilken annan sten som helst. De lyften stenen upp deras axlar med pålarna, och började att marschera iväg med den. Reece såg att de var i trubbel. De hade, trots alla odds, uppnått det omöjliga; men nu fanns det ingen väg ut. Där var tusentals Fawsar framför dem, mer och mer vällde fram, och det var en lång vandring till andra sidan kanjonen, och en ännu svårare vandring att ta sig upp. Om de någonsin kunde få upp svärdet.

De kunde inte göra det i strid. De skulle vara glada om de ens kunde strida sig ur detta levande. Det fanns helt enkelt inget sätt att ta med sig svärdet. Och ändå, samtidigt visste Reece att de inte bara kunde lämna det här, de kunde inte återvända tomhänta. Och de kunde inte lämna det i händerna på Fawsarna, som skulle låta den ta sig till andra sidan kanjonen, och sänka skölden. Reece övervakade frenetiskt sin omgivning, och letade desperat efter en lösning. Och då, plötsligt, hade han en. Reece såg den glödande lavagropen, i mitten av stridsfältet, och hur ont det än gjorde, så hade han inget val. Om han inte kunde ta med sig svärdet tillbaka, så var han tvungen att förgöra det. Men förstörde det Ringen då också? Skulle det förgöra skölden? Han visste inte. Men han hade inget val. Det var en desperat situation, och allt han visste var att om han inte gjorde något, så skulle Svärdet definitivt hamna i fel händer, och Skölden skulle definitivt sänkas, och Ringen skulle definitivt förgöras. Han var tvungen att riskera osäkerheten.

”TILL LAVAN!” befallde Reece. Med en sista, desperat knuff, bar Reece och de andra stenen på sina axlar och marscherade mot gropen, medan Elden och O´Connor slog bort alla Fawsar runt om dem. Varje steg var en kam på den leriga marken i kanjonen. En fot i taget halkade sig framåt, och snart, var Reeces ansikte varmt av den glödande lavan. De stod där, vid kanten, med skakande armar, och Reece kollade ner i lavan. De andra insåg, med skräck, vad han skulle göra. ”Är du säker på att du vill göra detta?” skrek O´Connor. Reece var inte säker. Men det fanns inget annat sätt. ”IN I LAVAN!” befallde Reece. De andra gjorde som de blev tillsagda, och började att kasta över den. Reece kände en massiv vikt på sina axlar och armar när de kastade stenen, med Svärdet i sig, över kanten, ner i lavan. När den sjönk, kom det ett jordskalv under dem, det största jordskalv Reece någonsin hade känt, stark nog att få dem alla att trilla. Och när Reece såg den smälte, så stirrade han in i flammorna, och allt han kunde tänka var: Vad har jag gjort?

KAPITEL TRETTIOSEX

Thor stod där, med svärdet i sin hand, mot Gwendolyn, som stod på knä framför honom, med ögon svullna av tårar. Han försökte att komma ihåg. Han såg hennes ansikte, och i någon del av honom, så betydde det något för honom. Men han kunde inte komma ihåg vad. Kände han henne? Runt om dem, i öppningen, slutade soldater på båda sidorna att slåss, alla stirrade, och kriget stod stilla där, när Thor stod mot Gwen, drottningen av MacGils. Thor kollade in i hennes ögon, vackra ögon, undersökte hennes ansikte, och han försökte samla allt. Någonting kom tillbaka till honom, det blixtrade, han var inte säker på vad. Han kunde inte pussla ihop det. ”Thorgrin, det är jag,” sa Gwen gråtandes. ”Kom tillbaka till mig. Det är Gwendolyn. Jag älskar dig. Jag är så ledsen för allt jag har sagt. Du är inget som din far. Jag älskar dig. Jag älskar dig.”

Thor stod där, svetten rullade ner i hans ögon, och hans händer skakade när han höll svärdet över henne. En del av honom förstod henne; men en annan del av honom kände inte igen henne. ”THORNICUS MIN SON!” brummade Andronicus. ”Tro inte på henne! Hon är fienden. Fienden till din far. Hon är fylld med lögner. Hon har kommit för att svika dig. Om du är min enda son, så måste du svara mig nu. Döda denna kvinna. Döda henne för mig. Döda henne, och bevisa din lojalitet till mig en gång för alla denna gång.” Thor hörde sin fars ord, och de resonerade genom honom, som en order som kontrollerade hans lemmar, som han inte kunde skaka bort. Det var som om han hade sagt orden själv. Det var mer än en order. Det var som om hans egen vilja pratade högt. Thor stod där med skakande armar, och tillslut visste han vad han skulle göra. Hans far hade talat, och det var allt som betydde något nu.

Plötsligt morrade Krohn och hoppade mot Thor. Thor snurrade och reagerade med sina talanger; han slog till Krohn med baksidan av handsken. Krohn gnydde och flög i sidled genom luften. Gwendolyn skrek när Krohn landade på sidan flera meter ifrån och gnydde. Thor höjde sitt svärd igen, och denna gången för att slå det avslutande slaget. För hans far. Det var dags att bli hans enda sanna son, för alltid. Vad som än krävdes. Gwen grät, men det betydde inte något för honom. Thor var tvungen att gör detta. ”THORGRIN!” En röst skar genom luften, och tvingade Thor att stanna. Det var en kvinnlig röst, en han inte kände igen. En han aldrig hade hört, men som ändå verkade djupt familjär. Thor vände sig om och såg en kvinna komma fram bland folket. Hon gick sakta fram till honom, med sina breda blåa ögon låsta i hans, när hon gick genom öppningen utan att blinka, och stirrade på honom.

Hon stod bredvid Gwendolyn. Hon la en mjuk hand på Gwendolyns axel, och fortsatte att stirra på Thor med intensitet, hennes ögon sken rakt genom honom. ”Du kan inte skada henne,” sa kvinnan lugnt, självsäkert, med auktoritet. ”Du kan inte skada henne för att jag befaller dig. Jag, Alistair, befaller dig. Thor kollade in i hennes ögon, och ljudet av hennes röst resonerade genom Thors kropp, och slogs inom honom, det kontrade mot Andronicus röst. Det var det mest intensiva ljud han hade hört i hela sitt liv, och vibrationerna gjorden något med honom som han inte förstod. På något sätt så bröt det honom, bröt hans fars förbannelse. För första gången så började han att få klarhet. Det kändes som om en dimma lyfte, som om många lager sakta skalades av. Thor ville att hon skulle prata mer, han krävde att hon skulle prata mer.

”Alistair,” repeterade han. På något sätt så ringde namnet i hans huvud. Han visste inte varför. ”Thorgrin,” sa Alistair, ”Du kommer inte att skada henne, för det är inte den du är. Det är den Andronicus vill att du ska vara. Men du är inte din far. Du är Thorgrin, från det västra kungariket. Du är inte din far, och du är inte din mor. Du är din egen man. Jag vet detta, för att jag känner dig.” Thor blinkade, svetten stack i hans ögon, och han hade en strid inom sig. Desto mer hon pratade, desto mer kände han Andronicus försvinna inom sig. Thor stod där, svingade med svärdet, och hans händer skakade våldsamt. ”Thorgrin,” sa hon och gick fram, och la en varsam han på hans vrist. Och när hon gjorde det, så kunde Thor inte motstå. Sakta, kände han att han sänkte sitt svärd, och slappnade av sitt grepp. På något sätt så var hon den enda. Den enda som kunde ta sig in i honom. Hon hade någon slags energi, som han inte kunde förstå. Med varje ord hon sa, så fick det honom att bli mer till sig själv, för att se den riktiga situationen framför honom. Thor kollade runt, och för första gången blev han överväldigad av klarhet. Han såg Gwendolyn, en enda sanna kärleken i hans liv, på knä framför honom, gråtandes. Han såg sig själv, med skräck, hållandes i ett svärd som pekade rakt mot henne. Han såg Krohn, som gnydde och låg på sidan. Han såg sig själv stå mot sitt eget folk. Det var mer än han kunde ta. Thor hatade sig själv. Han ville hugga svärdet genom sitt eget hjärta; han skulle hellre döda sig själv än att någonsin peka ett svärd mot Gwendolyn. Han kände en tår rinna ner för hans kind, en hemsk skuldkänsla började att välla upp inom honom.

Det kände som om han hade svikit dem alla, alla i sitt folk, alla som han älskade mest. Mest av allt, Gwendolyn. Kvinnan som han älskade mer än han någonsin kunde förklara. Han ville gå ner på sina knän och be henne om förlåtelse, att be alla om förlåtelse. Thor vände sig om och kollade på Alistair, och när hans ögon låstes med hennes, så kände han ett nytt lager av klarhet. Tillslut var det borta. Tillslut var Thor sig själv. Vem var denna kvinna? ”Thorgrin, du kommer inte att skada någon,” sa hon, ”För du är inte en av dem. Du är en av oss. Jag vet detta, för jag känner dig. Jag vet det ,för att du och jag, vi har samma far. Och samma mor.” Hon kollade djupt in i hans ögon och han kände sig i trans. Det kändes som om han fick en uppenbarelse, en som skulle förändra hans liv för alltid.

När han stirrade, så skakade jorden, hela Ringen plötsligt, marken skakade våldsamt, oförklarligt, som om något kosmiskt event precis hade börjat, som om Ringen skulle delas på mitten. Men inte innan Alistair kunde säga en sista sak: ”Jag vet detta, Thorgrin, för att jag är din syster.”

BESVÄRJELSERNAS HIMMEL

Bok #9 i Trollkarlens ring

I EN HIMMEL AV MAGI (BOK #9 I TROLLKARLENS RING), återvänder Thorgrin till sig själv och måste konfrontera sin far en gång för alla. En episk strid är på sin plats, när två titaner star mot varandra, och när Rafi använder sin magi för att samla en zombie-armé. Med Ödets svärd förstört, och Ringens öde i obalans, så behöver Argon och Alistair samla deras magiska krafter för att hjälpa Gwendolyns modiga krigare. Dock kan allt förloras trots deras hjälp, om Mycoples inte återvänder, och hennes nya kompanjon, Ralibar.

Luanda kämpade mot Romulus, medan Sköldens öde hängde i deras händer. Reece, kämpar med att leda sina min upp för väggarna på kanjonen, med Seleses hjälp, deras kärlek blir djupare, men när hans gamla kärlek kommer, hans kusin och en tragisk kärlekstriangel och missförstånd skapas..

När Riket nu är borta från Ringen, och Gwendolyn har sin chans för personlig hämnd mot McCloud, så är det dags att fira. När den nya drottningen I Ringen, Gwen använder sina krafter för att ena MacGils och McClouds för första gången i historien, och började en episk återuppbyggning av landet, av hennes armé och av legionen. Kungens hallar kom sakta till liv igen, när alla började plocka upp alla bitar. Det skulle bli en vackrare stad än hennes far någonsin hade drömt om, och i processen får Gareth äntligen rättvisa.

Tirus måste också tas till rättvisa, och Gwen måste bestämma över vilken slags ledare hon ville li. Där är en stor konflikt angående Tirus sönder, och de verkar inte se sakerna på samma sätt, och en strid om makten händer ytterligare än gång, när Gwen bestämmer om hon ska acceptera en inbjudan till de Övre öarna, för att göra MacGil klanen hel igen. Erec är kallad för att förena sitt folk på de Södra öarna och för att träffa sin döende far, och Alistair går med honom, när de förbereder sig för sitt bröllop. Thorgrin och Gwendolyn kanske har bröllopsplaner i framtiden också.

Thor kommer närmare sin syster, och när allt lugnar ner sig innanför Ringen, så känner han sig samlad för att ta emot det största uppdraget av dem alla: för att leta reda på sin mystiska mor i ett land långt borta, för att ta reda på vem hon egentligen är. Med flera bröllopsförberedelser i luften, våren var på väg, Kungens hall byggs om, festivaler på väg, så verkade freden komma till Ringen. Men faror lurar I de minst förväntade hörnen, och alla karaktärernas största prövningar är på väg.

Med dess karakteriserande, världbyggande och sofistikierade stil, så är EN HIMMEL AV MAGI en episk saga av vänner och älskare, rivaler och friare, om knektar och drakar, av intriger och politisk machina, om kommande ålder, om brustna hjärtan, om bedrägeri, ambition och svek. Det är en saga om ära och mod, om hopp och ödet, om magi. Det är en fantasy som tar oss till en värld vi aldrig kommer att glömma, och som passar alla åldrar och kön.

Böckerna #10-#14 i serien är nu tillgängliga!

BESVÄRJELSERNAS HIMMEL

Bok #9 i Trollkarlens ring

Lyssna på serien TROLLKARLENS RING i talboksform!

Böcker av Morgan Rice

KONUNGAR OCH HÄXMÄSTARE

DRAKARNAS GRYNING (Book #1)

DE TAPPRAS UPPKOMST (Book #2)

TROLLKARLENS RING

HJÄLTARS VÄG (Book #1)

KONUNGARS MARSCH (Book #2)

DRAKARS ÖDE (Book 3)

EN KAMP OM ÄRA (Book #4)

ÄRANS LÖFTE (Book #5)

ETT TAPPERT ANFALL(Book #6)

SVÄRDSRITEN (Book #7)

VAPENGÅVAN(Book #8)

BESVÄRJELSERNAS HIMMEL (Book #9)

ETT HAV AV SKÖLDAR(Book #10)

STÅLFURSTEN(Book #11)

ELDENS RIKE(Book #12)

DROTTNINGARS VÄLDE(Book #13)

BRODERSEDEN (Book #14)

DÖDLIGAS DRÖM (Book #15)

RIDDARES DUST (Book #16)

STRIDENS GÅVA (Book #17)

ÖVERLEVNADSTRILOGIN

ARENA ETT: SLAVJÄGARNA(Book #1)

ARENA TVÅ(Book #2)

THE VAMPIRE JOURNALS

OMVÄND (Bok #1)

ÄLSKAD (Bok #2)

FÖRRÅDD (Bok #3)

FÖRUTBESTÄMD (Bok #4)

LÄNGTAN (Bok #5)

TROLOVAD (Bok #6)

LOVAD (Bok #7)

FUNNEN (Bok #8)

ÅTERUPPSTÅNDEN (Bok #9)

BEGÄR (Bok #10)

ÖDESBESTÄMD (Bok #11)

Om Morgan Rice

Morgan Rice är nummer #1 bästsäljande, och i USA Today är han den bästsäljande författaren av den episka fantasy-serien TROLLKARLENS RING, omfattar sjutton böcker; av # 1 bästsäljande serien EN VAMPYRS DAGBOK, bestående av elva böcker, av # 1 bästsäljande serie ÖVERLEVNADSTRILOGIN, en post-apokalyptisk thriller bestående av två böcker; och de nya episka fantasy-serien (KONUNGAR OCH HÄXMÄSTARE, innefattar två böcker. Morgans böcker finns tillgängliga i ljudböcker och tryckta utgåvor, och finns översatt i 25 språk.

OMVÄND (Bok #1 En vampyrs dagbok), ARENA ETT (Bok #1 av Överlevnadstrilogin) och HJÄLTARS VÄG (Bok #1 Trollkarlens ring) DRAKARNAS GRYNING (Konungar Och Häxmästare – Bok #1) är alla tillgängliga att ladda ner gratis!

Morgan älskar att höra vad ni tycker, så besök www.morganricebooks.com för att gå med i mejllistan, få en gratis e-bok, få gratis gåvor, ladda ner gratis-appen, skaffa de senaste exklusiva nyheterna, anslut på Facebook och Twitter, och håll kontakten!

Content

Morgan Rice
Vapengåvan (Åttonde Boken Av Trollkarlens Ring)

KAPITEL ETT

KAPITEL TVÅ

KAPITEL TRE

KAPITEL FYRA

KAPITEL FEM

KAPITEL SEX

KAPITEL SJU

KAPITEL ÅTTA

KAPITEL NIO

KAPITEL TIO

KAPITEL ELVA

KAPITEL TOLV

KAPITEL TRETTON

KAPITEL FJORTON

KAPITEL FEMTON

KAPITEL SEXTON

KAPITEL SJUTTON

KAPITEL ARTON

KAPITEL NITTON

KAPITEL TJUGO

KAPITEL TJUGOETT

KAPITEL TJUGOTVÅ

KAPITEL TJUGOTRE

KAPITEL TJUGOFYRA

KAPITEL TJUGOFEM

KAPITEL TJUGOSEX

KAPITEL TJUGOSEX

KAPITEL TJUGOÅTTA

KAPITEL TJUGONIO

KAPITEL TRETTIO

KAPITEL TRETTIOETT

KAPITEL TRETTIOTVÅ

KAPITEL TRETTIOTRE

KAPITEL TRETTIOFYRA

KAPITEL TRETTIOFEM

KAPITEL TRETTIOSEX